tf | Spisovatelé a literatura | Stránky 2\nJitka BRŮNOVÁ LACHMANN\n* 27. 9. 1944, Prostějov\nDo svých šesti let žila s rodiči v obci Stínava (okr. Prostějov), později se rodina přestěhovala do Olomouce. V roce 1961 maturovala na tamním Slovanském gymnáziu. Na Přírodovědecké fakultě Univerzity Palackého vystudovala obory matematika a chemie. Rigorózní zkoušku v oboru matematika úspěšně složila v roce 1976 a získala titul RNDr. Více, než deset let učila na střední škole v Karviné, zde také poznala svého budoucího manžela, házenkáře Františka Brůnu. Od roku 1985 učila na gymnáziu Na Vlčinci v Olomouci a také na místním středním odborném učilišti farmaceutickém. Publikovala v odborných časopisech. Její články však nalezneme také ve společenských periodikách jako je Xantypa nebo Betty – zde jí vyšly také básně. Více než třicet let působila v Jednotě českých matematiků a fyziků. V oblasti umění se veřejnosti poprvé představila v roce 1993. Píše poezii, její obrazy byly zařazeny do knihy vydané společností pro optiku Spojených států amerických. Soustředí se na výtvarné zobrazení jevů z kvantové fyziky, pohyb světla a energií. Častým motivem jsou též stromy, kterým Jitka Brůnová Lachmann přisuzuje status živých bytostí.\nPoezie Jitky Brůnové Lachmann vyšla dosud ve třech samostatných sbírkách. Rovněž je svými texty zastoupena v antologii olomouckých výtvarníků a básníků Verše z [(22)2 + 22] ateliérů. Její lyrika se tematicky zabývá vyššími, až metafyzickými aspekty bytí, jevy, které se pohybují mimo sféry běžného vnímání – na stejnou úroveň se světleným vlněním se tak dostává například i láska a lidská existence. Vědecká erudice autorky se projevuje v užívání exaktních vědeckých pojmů. Věda zde dává systém, vytváří pevné obrysy amorfnímu universu: „Postoupit do vyššího patra / Představa se mění v hodnotu / Tajemství života je v přírodních zákonech / V našich rukou je vše / dosáhnout nejvyšších horizontů / Kód osudu / V dolinách je možno se ztratit / Za branami velkého dobrodružství / svítí štěstí / jen z vína pramení náhlá přátelství / nevíme vlastně nic / a bolesti umíme zapomínat” (Brána – Fournierova tranformace, in B. Kolář. Verše z [(22)2 + 22] ateliérů, s. 7). Jitka Brůnová Lachmann rovněž se scenáristou a spisovatelem Milanem Švihálkem sepsala autobiografii Tiché ozvěny světla, v níž chronologicky zprostředkovává vzpomínky na dětství, studium i profesní život, včetně setkání s významnými vědeckými osobnostmi. Knihu doprovází množství fotografií, autorčina výtvarná díla a ukázky její poezie.\nBeletrie: Kometa HUATAKE (BB 1990); Na Vánoce – bílé noce (BB 1992); Stromy a voda (BB 1993); Tiché ozvěny světla (s M. Švihálkem, P 2007).\nÚčast ve sbornících a antologiích: Verše z [(22)2 + 22] ateliérů (2010, ed. B. Kolář).\nOdborná literatura a články: Aplikovaná matematika (1987).\nČlánky: J. Sulovský: Tiché ozvěny světla, in Týdeník rozhlas 2014, č. 26.\nRozhovory: H. Veličková: Všudypřítomné světlo aneb o vědě, umění a životě, Krok 2011, č. 2.\nUKÁZKA Z OHLASŮ:\nRok 2015 byl vyhlášen Rokem světla. Co to znamená pro vědkyni a umělkyni Jitku Brůnovou? „Svět, ve kterém žijeme, je vesmír jedenáctirozměrného hyperprostoru, černých děr a bran k multivesmíru. Lidé do vesmíru hleděli po tisíce generací. My však máme tu čest patřit k první generaci, která může tvrdit, že má solidní a racionální a ucelený popis vzniku a vývoje vesmíru. Jde o důsledek nenasytné zvídavosti, neobyčejné představivosti, pronikavých pozorování a neúprosné logiky. Snažíme se budovat mosty mezi vědou a uměním,“ říká. A taková je, nebo se alespoň snaží být poezie Jitky Brůnové.\nJ. Sulovský: Tiché ozvěny světla, in Týdeník rozhlas, 2014, č. 26, s. 9\nPortrét Jitky Lachman Brůnové v pořadu České televize Kultura.cz.\nPříspěvek byl publikován 24.2.2017 | Rubrika: prozaik, výtvarník | Autor: tf.\n* 27. 11. 1934, Cheb\nNarodila se v Chebu jako Motlová, ale už v roce 1939 se s rodiči přestěhovala do otcova rodné- ho Prostějova. Po maturitě na Gymnáziu Jiřího Wolkera v Prostějově (1953) jí z politických důvodů nebylo dovoleno dále studovat; pracovala nejprve jako pomocná síla v průmyslu a poté učila na učilišti v Prostějově český jazyk a tělesnou výchovu. Studia na vysoké škole absolvovala při zaměstnání. Vystudovala učitelství českého jazyka a ruského jazyka na Filozofické fakultě Univerzity Palackého v Olomouci (1962); poté učila na školách na Prostějovsku (Olšany, Prostějov, Přemyslovice) český jazyk a literaturu a výtvarnou výchovu. V roce 1984 získala doktorát z filozofie (PhDr.) rovněž na Filozofické fakultě Univerzity Palackého. V letech 1985–2000 působila externě jako pedagog na Katedře české- ho jazyka a literatury Pedagogické fakulty Univerzity Palackého. V roce 1993 založila při Regionálním osvětovém středisku (ROSA) pro prostějovskou mládež Klub tvůrčího psaní Violka, jehož každoročním výstupem je almanach s beletristickými texty jeho členů. Na školách v prostějovském regionu vedla pro žáky besedy s protidrogovou problematikou, dále přednášky pro učitele (Pedagogická čtení) a také řadu besed s osobnostmi z kulturní a politické sféry. Před rokem 1989 nemohla svou vlastní tvorbu knižně publikovat. V roce 2007 jí byla udělena Cena města Prostějova za autorskou a publikační činnost a za spolupráci se zdravotně postiženými dětmi. Od roku 1997 je členkou Obce spisovatelů.\nPoezii, ukázky z próz pro děti a publicistické texty (především úvahy a eseje) publikovala v Alternativě Nova, bulletinu Obce spisovatelů Dokořán, Kulturních zprávách (Prostějov), Prostějovském deníku, Prostějovském večerníku, Radničních listech (Prostějov), Štafetě (Prostějov), Učitelských novinách, Vlastivěd- ných listech (Boskovice), Zpravodaji Wolkrova Prostějova. Český rozhlas Olomouc vysílal v roce 1999 pásmo veršů ze sbírky Balancuj dál, akrobate… v interpretaci olomouckých herců. V roce 2000 odvysílal též ukázku ze sbírky Babiččiny pohádky. V roce 2003 realizoval režisér Michal Bureš pro Český rozhlas Olomouc knihu Dostálové Malá víla. Přepis do podoby pohádkového seriálu pod stejným názvem pořídil Jan Sulovský. Úspěšně se účastnila řady literárních soutěží, včetně mezinárodních. Na poli výtvarného umění získala za pedagogické vedení první cenu na Světová dětské přehlídce umění u příležitosti Letních olympijských her v Soulu v roce 1988. Sbírky básní Balancuj dál, akrobate… a Naděje, mé slunce si autorka také sama ilustrovala. U příležitosti stého výročí otevření prostějovské radnice vyšla samostatně oslavná báseň Moje město (2014). Pohádky Jak Kašpárek napálil babu Čaraburdu a Kouzelná studánka ze sbírky Kouzelné a moderní pohádky pro zvědavé děti převedla do televizní podoby TV Noe (obě prem. 2010). Své díla podepisuje Marie Marcella (poezie) nebo Marcella Dostálová (próza a částečně poezie).\nBásnická tvorba Marcelly Dostálové je vystavěna na několika konstantách. Je to především láska – k životu, k rodičům, k partnerovi, k dětem a také naděje, která je s člověkem přítomna v každé chvíli života, i té nejtěžší. Téma lásky je navíc úzce spojeno s dalšími hodnotami, které básnířka vyzdvihuje a uznává – sounáležitost, empatie a schopnost odpustit. Autorka píše volným veršem a zvláště pro první dvě básnické sbírky jsou charakteristické rozsáhlejší útvary (skladby, cykly). První sbírka básní – Studánko, má lásko (1995), přináší básnickou skladbu, které je rozdělena do tří částí: Neklesej před krví…, Varhany nebes mají vypouklé oči a Tvůj popel zpíval by jak pták. Scelujícím prvkem skladby je refrén z jejího názvu „Studánko, má lásko“, jenž má podobu jakého si vzývání, zaříkávání. Ostatně motivy a metaforami z přírodní říše je skladba prostoupena a odkazuje mimo jiné na sepětí člověka s přírodou. Z témat dominují sbírce úcta k nedotčené přírodě, vzpomínky na dětství a rodiče a v posledním oddíle pak deziluze nad společenským vývojem po pádu železné opony. Motiv studánky tu symbolizuje čistotu, naději, lidské usilování v dobro a také hloubku citů. Hojně jsou zastoupeny také motivy ohně (síla vedoucí k rozvratu, ale také překonání tmy) a krve (vášeň a dravost života, životní změna, ale i varovný signál). Oproti prvotině má druhá básnická sbírka Balancuj dál, akrobate… (1996) volnější kompozici. Soubor tvoří básnické skladby Balancuj dál, akrobate a Na Kosíři (Socha Maria) a oddíl Básně, čítající pět básní. Zahrnuje texty širokého časového rozpětí (první oddíl z roku 1986, druhý z roku 1991, jednotlivé básně byly napsány mezi lety 1991–1996). První skladba je postavena na střídání lyrických mluvčích – ženského a mužského hlasu. Podstatou jejich lyrických partů je bilancování času, který spolu strávili jako životní partneři. Soužití muže a ženy je zde přirovnáváno k akrobatu balancujícímu vysoko nad zemí, který se však nevzdává: „Světlo / šíp měsíce / hraje s námi posedlou hru / stoupáme / klesáme / padáme vzhůru / navždy spojeni / navždy od sebe / navždy v kruhu / na- vždy prokleti / navždy sledováni / navždy zapomenuti / navždy proměněni“ (Balancuj dál, akrobate…, s. 27). Tematizace manželského svazku je doprovázena tématem mateřství. V druhé básnické skladbě se odráží láska přírodě a úcta k jejím hodnotám, zprostředkovaným moravským venkovem. Poslední oddíl – Básně – zahrnuje příležitostné básně, nejčastěji inspirované dětmi ve škole. Převážně bilančního rázu je sbírka básní Naděje, mé slunce (2001), která obsahuje oddíly Básně (z let 2000–2001), Jít za světlem (z roku 1993), mezi které je vložena básnířčina prvotina Studánko, má lásko z roku 1995. Soubor je uvozen citátem z W. Shakespeara, v němž je život přirovnáván ke snu, vzhledem k tomu, jak je krátký v porovnání s vesmírnou věčností. Básně prvního oddílu knihy mají vzpomínkový a bilanční charakter, opakují se v nich motivy lásky k životu a rodině, naděje, díků za život a jeho dary, odpuštění, ale také obavy o osudy budoucích generací. Snaha pomáhat druhým dominuje autorčinu životu a prolíná i jejími verši. Všeprostupujícím motivem se básním stalo slunce. Přináší světlo, naději, víru v lepší a radostnější budoucnost, zrod něčeho nového. Symptomaticky se pak jmenují básně odkazující k antickým ideálům – Hélios a Fénix. Třetí oddíl Jít za světlem… nese podtitul Meditace o pravdě a lásce. Obsahuje čtyřicet devět číslovaných básní v próze, málokdy pojmenovaných. V chronologickém sledu (ale bez přesné datace) autorka bilancuje svůj život. Zamýšlí se nad radostmi a strastmi, které ji za totalitního režimu potkaly a nakonec dochází smíření. Umění odpustit a vyhledat i na stinných stránkách života pozitiva je spisovatelce vlastní, stejně jako životní touha po pravdě a lásce, kterou se rozhodla šířit. Všechny básně v próze příznačně prostupuje leitmotiv moře, symbol svobody, nespoutanosti, po které spisovatelka celý život toužila.\nVedle poezie je druhou stěžejní oblastí tvorby Dostálové literatura pro děti a mládež. Píše autorské pohádky a prózy s dětským hrdinou, v nichž hraje často důležitou roli kouzelný motiv. Pro všechna díla Marcely Dostálové určená dětskému čtenáři je typických několik rysů. Především je to vševědoucí er-formový vypravěč, který dává svou přítomnost najevo oslovováním čtenáře, řečnickými otázkami (cílenými ke čtenáři) a náznaky dalšího vývoje. Dále je to důraz na didaktickou složku textu: svět je rozdělen na dobro a zlo; zlo je vždy potrestáno. Záporná postava však může dojít poznání jejího špatného jednání a nápravy. Typizací postav Dostálová i prózy s dětským hrdinou přibližuje žánru (folklorní) pohádky, což umocňuje také aplikace pohádkových tematických prvků – nadpřirozené bytosti, antropomorfizované zvířata a věci i kouzla, napomáhající kladným hrdinům ve složitých situacích.\nDostálová píše i autorské pohádky iluzivně folklorního typu autorské pohádky, konkrétně imaginativní větve. Mají poetické naladění, často i snovou atmosféru. Viditelnou inspirací jsou zde novodobí pohádkáři H. Ch. Andersen a O. Wilde. U Dostálové se nejčastěji vyskytují pohádky novelistického typu, v nichž princ/chudý mládenec musí z kletby zachránit chudou dívku/princeznu, kterou si pak vezme za ženu. Druhý pól tvoří moderní pohádky, odpoetizované, odehrávající se v současnosti; hrdiny bývají děti, které si z prožitého dobrodružství berou ponaučení. Ale i v těchto pohádkách vystupují nadpřirozené bytosti nebo se dějí nadpřirozené jevy (mohou být přítomny pouze ve snu hrdinů).\nV souboru Babiččiny pohádky (1997) jsou propojeny jednotlivé texty postavou babičky, která každý večer vypráví pohádku svému vnukovi; tato situace je navozena situaci v prologu knihy. Připomenutí důvěrného aktu vyprávění mezi dvěma blízkými osobami se navrací přibližně v polovině sbírky v pohádce Strom. V ní jsou babička a vnuk přímo hlavními postavami, jejichž věrohodnost je posílena konkrétními reálnými kulisami (kraj Záhoří, kopec Kosíř). Vnuk Lukáš zažije během obětavé pomoci nemocné babičce kouzelné dobrodružství. A už v úvodu je představeno základní poslání pohádek: ukázat „jak se dobro potkává se zlem a jak na konci té cesty zvítězí vždy pravda a láska“ (Babiččiny pohádky, s. 7). Pravda a láska jsou pro autorku hodnotami v životě nejvýše postavenými. Téměř všechny pohádky Babiččiných pohádek lze zařadit k iluzivně folklornímu typu. Zasazeny jsou do pohádkového historického bezčasí, na zámek, hrad či venkov a les. Nejčastěji do krajiny středoevropského rázu, jedna i do exotických krajin (Král moře – hrad uprostřed ostrova v moři). Současný rámec je naznačen v příbězích inspirovaných H. Ch. Andersenem (Děda a jeho vnuk upomíná na Děvčátko se sirkami, Majdalenka důstojník zase na Cínového vojáčka); tradici českých pohádkářů (J. Š. Kubín ad.) připomíná pohádka Hladolet. Zvířecí typ pohádky reprezentuje pouze Žabí ples, v němž vystupují antropomorfi vané zvířata. Hlavním tématem každé pohádky je vždy nějaká lidská vlastnost či emoce (hněv, moc, šlechetnost, oddanost, láska, důvěřivost, lakota, marnivost, odvaha, pýcha, pomlouvačnost ad.). Hrdina nesoucí kladné vlastnosti dojde díky své dobrotě v životě štěstí; záporný hrdina je potrestán, a pokud se poučí ze svých chyb, může mu být odpuštěno. Fantazijní svět Babiččiných pohádek je obydlen nadpřirozenými postavami z klasických lidových pohádek (vodník, jeskyňky, čarodějnice), ale i novými vytvořenými na základě tradičních (bahenní bytosti divousové, antropomorfizovaná duše stromu, víly rákosničky). Z tradice vychází i proměna lidské bytosti ve zvíře a naopak (dcera knížete se kvůli panovníkově troufalosti mění v bílou laň, havran toužící stát se člověkem). Soubor Kouzelné a moderní pohádky pro zvědavé děti (2012) nabízí jak pohádky iluzivně folklorní, tak pohádky moderní téměř ve stejném poměru. Autorka v nich opět uplatnila stejný princip výstavby vyprávění, jehož cílem je ponaučení z chyb a vyzdvihnutí pozitivních lidských vlastností. Uplatnění dětí jako hlavních postav moderních pohádek a tedy i jako hybatelů děje, případně jako pomocníků těchto hybatelů, zatraktivňuje jejich primární didaktickou funkci. O tradiční téma souboje dobra a zla se opírá i novelistická pohádka iluzivně folklorního charakteru Mahulena (2003). Pojmenováním hlavní postavy může odkazovat lidovým pohádkám bratří Grimmů (princezna ze Zlaté střechy v pohádce Věrný Jan, s níž je propojena pohádka Mahulena, krásná panna ve sbírce slovenských pohádek Boženy Němcové), nebo na pohádkovou variaci Julia Zeyera Radúz a Mahulena. Příběh plný kouzel staví na klasické zápletce: prince se zamiluje do chudé, ale krásné tanečnice Mahuleny z rodu potulných kejklířů. Královský otec zamilovanému páru v lásce nebrání, ale trůn si chce pro sebe ukořistit králův závistiví a hamižný ministr. V paktu s Ježibabou usiluje ovládnout celé království a usmrtit nejen krále, ale i následníka trůnu se snoubenkou. Dvojici milenců však pomohou věrní sluhové – dvorní šašek a princova chůva. Zlo je včas po právu potrestáno a zajatá Mahulena vysvobozena. Mladým milencům už nic nebrání na cestě za životním štěstím; přesně jak předpověděla Mahulena babička-vědma: „Jedině láska, láska mocná jak sluneční svit, nezlomná jak skála v tomto lese, bude-li silná a věrná, stane se tvým [Mahuleniným] strážným andělem“ (Mahulena s. 55). Malá víla anebo Cesta za pohádkou (2001) je z těch textů, ve kterých se prolíná autorská pohádka moderní s prózou s dětským hrdinou. Hrdinové – sourozenci Libor a Karolinka, pochází ze současnosti. Realita je pro ně místem, kde na ně rodiče nemají vůbec čas (vlastní a vedou obchod) a oni jsou necháni napospas celý den velkému světu, kterému ještě zcela nerozumí. Jejich pohádkové dobrodružství začíná, když se cítí zase opuštěni a rodiče si jich nevšímají. Večerní procházka se promění ve výlet v loďce po rybníku. Z květu leknínu vystoupí před sourozence malinká mořská vodní žínka, Malá víla. Zatoulala se, a když jí sourozenci nabídnou pomoc, ona se jim za to odvděčí kouzelnou a poučnou cestou pohádkovou říší. Text je rozdělený do čtrnácti číslovaných a pojmenovaných kapitol. Každá kapitola od kapitoly páté (Nepřátelé) je koncipována jako výlet do jedné pohádky, příběhu, v němž je dětem názorně ukázáno, co může způsobit zlo a jak je vždy potrestáno. Někdy děti jen přihlížejí nějaké epizodě, jindy musí sami přiložit ruku k dílu, aby dobro zvítězilo. Takto projdou postupně celý pohádkový ostrov s vlastními přírodními zákony. Jejich průvodkyně Malá víla jim tímto putováním chtěla předat ponaučení, že „bez lásky k věcem a k člověku nic dobrého nevzejde“ (Mahulena, s. 18). V pohádkovém světě žijí jak lidské bytosti, antropomorfizovaná zvířata i abstrakce (Náhoda), tak bytosti zcela nadpřirozené (víly, netvoři s lidskou hlavou a netopýřími křídly, čarodějnice, Bazilišek). Obdobně jako Malá víla je rozvržen i další próza pro děti Tony a jeho kouzelná bota (2006). Realistický příběh odehrávající se v současnosti na sídlišti smyšleného maloměsta je protkán kouzelnými motivy, jež určují základní kostru příběhu. V nemoc- nici nalezeného novorozeněte se ujme dáma středního věku, která už v životě nenachází žádný smysl. Manžel jí před lety zemřel, obě dospělé děti s matkou nekomunikují. Malý Tony (jméno koresponduje s jeho nalezením v den, kdy má svátek Antonín, a s křížkem svatého Antonína, který má kolem krku) získá v paní Procházkové obětavou matku a ona zase smysl života. Ochranitelskou ruku nad chlapcem převezmou antropomorfizovaní vítr, okno a záclona, kteří sledují jeho osud od odhození v nemocniční čekárně. Hlavní zápletka příběhu se pak odvíjí od Tonyho setkání s kouzelnou botou – Žluťaskou, která mluví lidskou řečí a umí kouzlit. Dobrodružství s botou se odehrávají v době, kdy už je Tonymu dvanáct let, žije spokojeně s mámou na sídlišti Kolotoč a má kolem sebe partu kamarádů, která drží při sobě v dobrém i ve zlém. Próza je rozdělena do dvanácti kapitol číslovaných a pojmenovaných kapitol. Na netypickém soužití matky a syna je demonstrováno hlavní poslání textu – láska a úcta k bližnímu, pevné rodinné vazby. Soudržnost Tonyho party dále rozvíjí téma přátelství, které nerozdělí žádné neshody. V autorčině próze pro děti Jakub a copatá Miki (2015) se propojuje realistický příběh plný dětských dobrodružství s pohádkovými motivy. Jakub, stejně jako hrdina předchozí prózy Tony, má už jen mámu; a když musí na operaci, pošle ho na celé prázdniny za staromódní tetou Rozálií do Stříbrostužek. Počáteční ostych mezi tetou a synovcem se za dva měsíce změní v přátelství. Jakub ukáže tetě, že je schopný učeň v jejím krámě s galanterií, získá nové a pevné přátelství s místní stejně starou dívkou „copatou“ Miki, odhalí dávná tajemství, pomůže handicapované dívce. Jeho statečnost odmění dokonce sám starosta, a to udělením rytířského řádu. Místo nudných prázdnin zažije dny plné dobrodružství. Přitažlivost příběhu dodávají i kouzelné motivy, které do Jakubova pobytu u tety zasáhnou – čarodějnice a její poklad, oživlá marcipánová figurka, vajíčka plnící přání ad.\nBeletrie: Studánko, má lásko (BB 1995, pod jm. Marie Marcella); Balancuj dál, akrobate… (BB 1996, pod jm. Marie Marcella); Babiččiny pohádky (1997, 2. upr. vyd. 2005); Naděje, mé slunce (BB 2001); Malá víla aneb Cesta za pohádkou (P pro děti 2001); Mahulena (pohádkový příběh) (2003); Tony a jeho kouzelná bota (P pro děti 2006); Kouzelné a moderní pohádky pro zvědavé děti (2012); Jakub a copatá Miki (pohádka s dobrodružnými příběhy) (P pro děti 2015).\nPříspěvky v antologiích: Hlasy se dotýkat (1969); Konec českého tisku (2. přeprac. vyd. 2002, ed. B. Čelovský); Vzplanuté deště (2006, ed. M. Vejlupek), [online] dostupné zde.\nOstatní publikace: Možnosti estetické výchovy v předmětech, kterým vyučuji (příručka 1959, pod jm. Marie Marcella); Violka: Klub tvůrčího psaní autorů Olomoucka a Prostějovska (příručka 2009).\nUspořádala: Almanach poetického a výtvarného klubu středoškolské mládeže Violka (1996); Almanach poetického a výtvarného klubu Violka. Literární soutěž (1997); Almanach školy tvůrčího psaní poetického klubu Violka (2001); Pěstuj lásku. Sborník literárních textů členů klubu tvůrčího psaní Violka v Prostějově (2003, s A. Gregušovou); Vánoční sborník členů Klubu tvůrčího psaní Violka v Prostějově (2003); Almanach klubu tvůrčího psaní (2004); Almanach klubu tvůrčího psaní (2007); VIOLKA – Klub tvůrčího psaní (2009); VIOLKA – Klub tvůrčího psaní (2010); VIOLKA – Klub tvůrčího psaní autorů Olomoucka a Prostějovska (2010); VIOLKA. 20. výročí 1993–2013, Klub tvůrčího psaní autorů Olomoucka a Prostějovska (2013).\nČlánky (výběr): Transformace hudebního prvku v literární dílo, in Učitelské noviny 22. 10. 1981; Zamyšlení, in Prostějovský večerník 20. 9. 1999; Zamyšlení, in Prostějovský večerník 10. 1. 2000; Pohlazení, in Prostějovský večerník 6. 3. 2000; O Jiřím Wolkrovi trochu jinak, in Wolkrovy Prostějowiny 2003; Úspěšné vystoupení členů Klubu tvůrčího psaní Violka, in Prostějovský večerník 28. 6. 2004; Svět opustil básník a dobrý člověk Jaroslav Střelák, in Prostějovský večerník 29. 11. 2010 (s V. Čermákovou); Violka – Klub tvůrčího psaní autorů Prostějovska a Olomoucka slaví 20 let, in Radniční listy 2013, č. 11.\nKnižně: Š. Vlašín: Doslov, in Marie Marcella: Studánko, má lásko (1995); J. Suchý: Básnířka svébytného oslovení, in Marie Marcella: Balancuj dál, akrobate… (1996); B. Eliáš – J. Žáček: Poezie lásky, lásky zdravé a čisté, in Marie Marcella: Balancuj dál, akrobate… (1996); V. Kolář: Prostějov literární, in Kol. aut.: Pro- stějov. Dějiny města 2 (1999); B. Eliáš: Nad literární tvorbou Marcelly Dostálové, in M. Dostálová: Naděje, mé slunce (2001).\nČlánky (výběr): Nultá violka, in Kulturní zprávy 1994, č. 5; vh: Violka vystavuje, in Kulturní zprávy 1995, č. 3; (sm): Pohádkový oříšek pro Marcellu Dostálovou, in Prostějovský týden 4. 12. 1996; A. Navrátil: Malé zamyšlení nad dílem Marie Marcelly Dostálové, in Prostějovský večerník 26. 7. 1999; V. Kolář: Ocenění prostějovské autorky, in Štafeta 1999; -an-: Úvaha nad dílem Marie Marcely Dostálové, in Prostějovský týden 24. 11. 1999; M. Brauner: „Už jako dítě jsem si vymýšlela pohádky,“ vzpomíná prostějovská básnířka a spisovatelka Marcella Dostálová, in Prostějovský týden 17. 1. 2001; R. Václavík: Spisovatelka hledá nové náměty, in Mladá fronta Dnes 28. 5. 2005; R. Václavík: Učí tvůrčí psaní, vychovávat spisovatele nechce, in Mladá fronta Dnes 5. 1. 2007, Střední Morava Dnes; E. Ševčíková: Dětem v knížce neunikne sebemenší nesrovnalost, in Prostějovský deník 30. 4. 2008; A. Ošťádal: Když se řekne Violka, in Prostějovský večerník 29. 9. 2009; O. Katolická: Nenápadná cesta od veršů k pohádkám, in Štafeta 2010, č. 3; (ham): Děti mě nabíjejí pozitivní energií: čtyři osudy čtyř (ne)obyčejných rodáků, in Přerovský a hranický deník 13. 6. 2013; M. Greplová: Klub Violka slaví 20 let, do svých řad zve nové příznivce, in Prostějovský deník 5. 12. 2013, též [on line] dostupné zde.\nRecenze: Studánko, má lásko: I. Wernisch, Literární noviny 1995, č. 26; (pus), Rovnost 12. 8. 1995 * Balancuj dál, akrobate…: -heg-, Kulturní zprávy 1997, č. 1; (rk), Slovo 2. 4. 1998 * Babiččiny pohádky: (cg), Právo 24. 3. 1998; R. Hamanová, Nové knihy 1998, č. 14; Š. Vlašín, Haló noviny 13. 6. 1998, příl. Čtení pro volné chvíle, č. 23, Obrys-Kmen; F. Všetička, Mladá fronta Dnes 21. 6. 2000, Střední Morava; B. Eliáš, Prostějovský týden 2. 9. 1998; D. Vlašínová, Ladění 1998, č. 3; D. Vlašínová, Kulturní zprávy 1999, č. 1 * Mahulena: B. Kolář, Prostějovský večerník 18. 4. 2005; Š. Vlašín, Haló noviny 5. 7. 2004, příl. Obrys-Kmen.\nRozhovory: R. Václavík, Mladá fronta Dnes 29. 4. 2005, Střední Morava Dnes; P. Hežová, Prostějovský večerník 14. 1. 2013; Olomoucký deník 19. 7. 2014; Prostějovský týden 23. 7. 2014.\nMedailony: Dokořán 1997, č. 3; Kulturní zprávy 2000, listopad/prosinec; č. 3; M. Drmolová, Radniční listy 2008, č. 10.\nV poezii Marcely Dostálové prolíná se tradiční s moderním, odkaz citově bohaté lyriky tomanovské a horovské s těkavou asociativní představivostí avantgardy. (…) A na závěr bych ještě uvedl sympatický rys této sbírky – totiž schopnost v období, kdy odplata za minulé křivdy se stále dere do popředí, odpustit, nemstít se, neoplácet stejným způsobem („… nevyslovím pomstu) jménem svým, ani jiných (za všechna příkoří,) jimiž šla moje hvězda…“).\nŠ. Vlašín: Doslov, in Marie Marcella: Studánko, má lásko (1995) s. 47.\nNejčastějším inspiračním zdrojem jsou pro ni, jak se vyznává v jedné básni, deníkové zápisky. Zápisky, které odkládala, když splnily funkci citového ventilu, a k nimž se zase vracela, když jich bylo zapotřebí. Tak leckdy vznikaly z vnitřního přetlaku v mysli a později na papíře tu strohé, tu košatější záznamy, až z nich vyrostla první, druhá, třetí báseň. Tak se někdy rodilo básnické dílo, například Irmy Geislové, které čekalo pak desítky let v zapomenutí, až se dočkalo šťastné ruky objevitele.\nJ. Suchý: Básnířka svébytného oslovení, in Marie Marcella: Balancuj dál, akrobate…(1996) s. 102.\nAutorka maximálně využila tradiční pohádkové rekvizity a vypravěčské postupy, ale vynalézavě je pozměnila a přetvořila jejich funkci. Posun se takřka vždy udál na ose od vnějších jevů k vnitřní podstatě sdělení. Celou knihu tvoří dvaadvacet pohádek volně řazených podle tematického principu. Jestliže je však otevírá rámcový úvod, měl by je v zájmu kompoziční vyváženosti a myšlenkové kontinuity završit i shrnující závěr, zvláště když se motiv vyprávějící babičky a naslouchajícího vnoučka ještě vrací v pohádce Strom, zařazené zhruba uprostřed knihy. Pohádky Marcely Dostálové, napsané kultivovaným jazykem a se smyslem pro symbol a metaforické vyjádření, mnohdy působí spíše jako podobenství, prozrazující, že autorka se kromě Wildea učila i u jiného velikána světové pohádky – u Hanse Christiana Andersena.\nD. Vlašínová: Pohádky Marcely Dostálové, in Ladění 1998, č. 3, s. 11–12.\nK jinému posunu dochází zase v próze Pták Žal, jenž se v autorčině podání mění v alegorii a moralitu zároveň. V uvedené próze je to moralistní výtka soudobým pořádkům-nepořádkům. Příběh o ptáku Žalovi má v Babiččiných pohádkách poněkud zvláštní postavení. Je nejméně pohádkou, je to vlastně stylizované vyprávění o zpěváku Karlu Krylovi a o jeho osudu. Příbuzně laděný příběh podal Miroslav Kubíček ve svých Hornohanáckých pohádkách a pověstech, kam zařadil historii o mírovském vězni Janu Zahradníčkovi.\nF. Všetička: Dostálová aktualizovala tradiční pohádky, in Mladá Fronta Dnes 21. 6. 2000, Střední Morava, s. 4.\nPříspěvek byl publikován 24.2.2017 | Rubrika: básník, prozaik | Autor: tf.\n* 24. 5. 1993, Šumperk\nPochází z rodiny výtvarníků, což také významně ovlivnilo její osobní i tvůrčí směřování. Již v dětství se zdokonalovala v nejrůznějších uměleckých řemeslech (např. paličkování, tkaní, zpracování ovčí vlny, korálkování a práce s keramickou hlínou). Po střední škole nastoupila na Pedagogickou fakultu Univerzity Palackého v Olomouci ke studiu výtvarné tvorby a speciální pedagogiky. Je redaktorkou lifestylového magazínu [OL]4you. Zapojuje se také do aktivit studentského uměleckého spolku StuArt. Příležitostně publikuje rovněž v časopise Koralki. Kromě literární činnosti se věnuje zejména výrobě šperků a pečení.\nFoberové knižní debut nese název Šprýmařův (k)rok a vydalo jej nakladatelství Šuplík v roce 2013. Tato útlá kniha je souborem povídek (úryvků) a kratších zamyšlení. Autorka v ní přináší vzpomínky na své, často komické zážitky (trapasy). Jsou zde zahrnuty texty, které napsala přibližně ve svých osmnácti letech a z tohoto období pocházejí většinou také její příhody. Po vzoru Haliny Pawlowské se z nich pak leckdy snaží vyvodit nějakou radu pro své čtenáře. Foberová se projevuje především jako velká optimistka, která dokáže na všem najít alespoň něco pozitivního. Kromě úsměvných příběhů (jako např. Ptačí spiknutí, Doňa Debilina) zde však narazíme také na ryze úvahové texty, týkající se témat štěstí, úspěch, radost apod. Kniha nepůsobí příliš uceleně, jelikož je tvořena spíše nahodilými střípky či záblesky vzpomínek.\nBeletrie: Šprýmařův (k)rok (PP 2013).\nčlánky na [OL]4you\nPříspěvek byl publikován 23.2.2017 | Rubrika: prozaik, publicista, výtvarník | Autor: tf.\n* 1. 10. 1953, Olomouc\nNarodil se do úřednické rodiny. V předškolním věku trávil většinu času na venkově u svých prarodičů v Ludéřově u Olomouce – v bezprostředním kontaktu s přírodou. Po maturitě na Střední zemědělsko-technické škole v Olomouci studoval v letech 1974–1979 na Filozofické fakultě Univerzity Palackého v Olomouci psychologii. V roce 1982 získal titul PhDr., o pět let později absolvoval atestaci z klinické psychologie a v roce 1996 pak atestaci z funkční specializace v systematické psychoterapii. Nejprve byl zaměstnán jako klinický psycholog v psychiatrických léčebnách ve Šternberku a v Kroměříži. V roce 1987 se přestěhoval do Prahy, kde krátce pracoval v psychiatrické léčebně v Praze-Bohnicích. Následně se nastoupil jako klinický psycholog a psychoterapeut v soukromém ambulantním zdravotnickém zařízení. Zabývá se diagnostikou duševních poruch a individuální psychoterapií u neurotických, osobnostních a psychosomatických poruch. Je členem České lékařské společnosti J. E. Purkyně, České psychoterapeutické společnosti (součást Evropské asociace pro psychoterapii) a členem Asociace klinických psychologů ČR.\nErkerovu básnickou činnost můžeme rozdělit do dvou období, olomouckého a pražského. Olomoucká etapa byla významně ovlivněna zejména přátelskými kontakty s básníky Petrem Mikešem a Rostislavem Valuškem. Jejich spirituální poetika byla sice Erkerovi vzdálena, nicméně se s nimi spolupodílel na první posrpnové samizdatové edici Texty přátel. Společně se svými přáteli pořádal také večery poezie Pod nízkým stropem, které se konaly v ateliéru Václava Stratila. Erker zde vystoupil 28. února 1975 v pořadu nazvaném Slova ve dlani. V samizdatovém komunikačním okruhu debutoval v Edici solitérů básnickou sbírkou Cíp plavby (1979), která obsahovala verše z let 1973–1976. Do každého exempláře byla vložena tušová kresba Václava Stratila. Také další sbírka s názvem Kostrbaté písmo vyšla nejprve v samizdatu, a to jako součást sborníku Enato IV. (1984), jehož editorem byl Rostislav Valušek. Verše pocházely z období 1977–1979. Básnická tvorba Vladimíra Erkera vyšla oficiálně až roku 2009 v nakladatelství Dauphin pod názvem Tekuté písky. Kniha zahrnuje celkem čtyři básnické sbírky, které představují právě autorovo olomoucké období. Kromě zmíněných titulů Cíp plavby a Kostrbaté písmo tu jsou zastoupeny také dosud rukopisné sbírky Slaměné obrazy, shrnující básně v próze z let 1976–1980, a Mrtvý bod, básně, které autor sepsal v letech 1981–1986. Vzhledem k období vzniku Erkerových veršů, je zcela přirozené, že se v nich jako jedno z témat objevuje reakce na srpnové události a normalizaci. Básník ukazuje člověka v situaci, kdy neví, jak dál, je plný strachu a beznaděje:\n„A nezbývá nic než chodit po špičkách / čekat / snít / zívat / Nosit sny po kapsách / a tiše je vzývat“ (Tekuté písky, str. 24), ale zároveň vysílá vzkaz, že tato doba jednou skončí: „Stromy ticha mrtvých dnů a ptačích strof / Mechem obrostla střívka telegrafních drátů / A větry táhnoucí z řití komisariátů / brnkají jim na struny katastrof“ (Tekuté písky, str. 134). Mnohem více však autor vyzdvihuje přírodní živly, jimiž je fascinován. Opakuje motivy ohně, větru nebo vody a zdůrazňuje ticho, třeskuté až ohlušující. Hojně pracuje s kontrasty světla a tmy, zvuků a ticha, s prolínáním dne a noci. Básník jako by usiloval o depersonalizaci, a proto i jeho jazyk je úsečnější, tvrdší a strohý. Z veršů vyvěrá existenciální úzkost, strach z neznáma.\nVerše, které autor sepsal v Praze, se zatím knižního vydání nedočkaly, nicméně časopisecky vycházejí. Od roku 1990 Erker publikoval básně například v periodikách A2, Aluze, Literární noviny, Pěší zóna, Psí víno, Scriptum, Souvislosti aj. Kromě vlastní básnické činnosti se Vladimír Erker rovněž podílel na nejrůznějších jubilejních ineditních sbornících. Konkrétně to byly sborníky k padesátinám a šedesátinám Rostislava Valuška, k padesátým i šedesátým narozeninám Petra Mikeše, k šedesátinám olomouckého výtvarníka Miroslava Urbana a rovněž k šedesátinám Mileny Valuškové. Inicioval a organizoval ineditní sborník k šedesátinám Petra Mikeše. Kromě publikačních holdů svým olomouckým přátelům spoluinicioval a spoluorganizoval s T. Hudcem a M. Jarešem sborník k padesátinám Vratislava Färbera. Sám Vladimír Erker se rovněž dočkal sborníku ke svým padesátinám. Ten pro něj v roce 2003 uspořádali Vratislav Färber a Michal Jareš.\nBeletrie: Cíp plavby (BB 1979, smz.); Kostrbaté písmo (BB 1984, smz); Tekuté písky (BB 2009).\nRecenze: Tekuté písky: H. Cakóová, [online] Topzine.cz 21. 4. 2010 dostupné zde; I. Harák, Host 2010, č. 5.\nPoezie z nejšedivějších normalizačních let se od patosu, rozmáchlých gest a abstrakce juvenilií vzpíná k expresi ukotvené v čase a hmotě, expresi posvěcené intelektem i původními básnickými obrazy (z pozdějšího období Erkerovy tvorby). Tu ranou pro mne zachraňují alespoň velmi přesné detaily světa jakoby mimoběžného, jehož rysy – v surreálných nástřizích – alegorickou nápodobou upomínají na dění za okrajem papíru: „Kdesi hlas pozvedl oblaka / a zívnutí pohltilo celý obzor.“ Už zde se v působivém amalgámu mísí a vzájemně zrcadlí příroda se světem člověka. Vidím-li jisté nebezpečí v nezakotvené abstrakci – neboť k abstraktním pojmům se snáze přivěšují emblémy (čím širší stěna, tím více pro ně místa) – anebo v gestech užuž pokládaných za čin; vidím-li tedy nebezpečí v tom, že báseň nebude za co uchopit, kudy do ní vejít; přece si nakonec uvědomuji, že viděné značí u Erkera tušené, nahlédané, poznané: „Má sítnice / jak doutnající vích / Jak dřep svítání / když skřípne ti o stře- víc“ – a že onoho viděného (a snad i hmataného) postupně přibývá, takže se obrazy dějí už i zkušeností čtenářovou: „Když o hmatník střech / dozněla ukroucená struna deště“ (obraz se zároveň rozeznívá, je vidět, lze se jej dotknout). Promýšlení detailu značí navíc domýšlení konceptu básně. Takováto intelektualizace nicméně může vést k výrazu příliš komplikovanému – umím si představit, že čistější a působivější by byly básně v próze bez onoho moru přívlastkového.\nI. Harák: Zachytit okamžik v plynutí, které jej zháší, in Host 2010, č. 5, s. 91–92.\nSvět Erkerovy poezie vás pohltí stejně jako tekutý písek na poušti. Její rytmus vás vtáhne dovnitř do sebe. Nejdřív ani nevíte, kde jste. Vše kolem je cizí, neznámé a neurovnané. Rozkoukáváte se, sezna- mujete se a přicházíte na chuť nově objevenému světu lidských pocitů. Světu plného hlasů, úsměvů a snové atmosféry. Pohlížíte spolu s básníkem směrem vzhůru na oblohu, na zářivé slunce, noční měsíc a hvězdy. Kráčíte „bosonohými kroky“ míjíte davy lidí, jejich obydlí a vnímáte naznačené vztahy mezi nimi. Při četbě se necháte unášet jemnou osobitou lyričností a snovou atmosférou sbírky. Zaútočí na nás její dadaistická hravost, zapálíme „světloplaché svíce“, budeme „tahat za stydlé vlasy čas“, „nosit sny po kapsách“, vypichovat zrak kuřích ok“ a „tlouci do oken vašich očí“. Vyslovíme „slova bez ozvě- ny“ a „hlasy beze slova“.\nH. Cakóová: Asymetrické básně Vladimíra Erkera, [online] Topzine.cz 21. 4. 2010, dostupné zde.\n* 4. 8. 1937, Holešov\n† 17. 8. 1999, Krnov\nMaturoval v roce 1955 na gymnáziu v Krnově. Poté nastoupil na Filozofickou fakultu Univerzity Palackého v Olomouci, na níž v roce 1960 úspěšně uzavřel studia učitelského oboru výtvarná výchova a ruský jazyk. Od roku 1963 byl zaměstnán jako učitel výtvarné výchovy na Střední pedagogické škole v Krnově. V tomto městě žil až do konce svého života.\nDaehne své první básně publikoval již v době svých vysokoškolských studií v časopise Tribuna. Je autorem dvanácti, převážně vlastním nákladem vydaných sbírek. Knižně debutoval sbírkou Berný peníz, která vyšla v roce 1979. Pro jeho básnickou tvorbu je typická tematická sevřenost básnických sbírek – sbírka Berný peníz je memoárovou poezií, která shrnuje autorovo dětství, mládí a ranou dospělost, sbírky Zelené dějiště (1990) a Zelený brevíř (1995) jsou zase propojeny tematikou krajiny a jasným apelem na uchování původní krásy přírody. Daehneho básnickou tvorbou se prolíná touha autora najít jednotu mezi člověkem a přírodou. Básnické texty jsou pevně ukotveny ke krajině Daehneho dospělosti, krajině, jejíž osu tvoří řeka Opava, k níž se autor ve svých textech s oblibou vrací. Krajina na Krnovsku a vzpomínky na minulost tedy tvoří dva základní celky Daehneho díla. Libor Martinek k tomu na záložce Daehneho sbírky Zelený brevíř poznamenává: „Oba tematické okruhy Daehneho poezie nevytvářejí dva izolované, navzájem se sebou nekomunikující ‚sémiotické vesmíry‘. Naopak, lze je přirovnat k dvouproudé silnici, jejíž dva pruhy představují prostor oddělený pouze přerušovanou čárou s možností vzájemného a oboustranného prostoupení nebo na dva chodníky po dvou stranách, obou březích mělkého, neširokého suchého příkopu.” Daehneho lyrika se však příliš nepohybuje v rovině lyrických abstrakcí. Autor své texty sytí nejen řadou konkrétních toponym, ale jeho texty defilují i jednoduše, ale jasně vykreslené charaktery. Nejmarkantnější je tento postup ve sbírce Gramofon v okně (1995), kterou otevírá titulní obraz gramofonu autorových prarodičů jako- by přivolávajícího již dávno ztracené vzpomínky. Podobným pramenem lyrické obraznosti se mohou stát umělecké artefakty minulosti. Tento tvůrčí princip Daehne zvolil pro ineditní sbírku Archeologie, z níž posléze vybral básně do dvou sbírek publikovaných pod názvy PF 1998 (1997) a Věstonická Venuše (1998). V obou prezentoval intelektuálně náročnou poezie tematizující obecné úvahy nad místem člověka v dějinách. Charakteristickým formálním rysem tvorby Jiřího Daehneho je užití variace (klíčová součást zejm. sbírky Zelené dějiště) a volných veršů s delším rozsahem.\nBeletrie: Berný peníz (BB 1979); Zelené dějiště (BB 1990); Gramofon v okně: Verše z let 1975–81 (BB 1995); Zelený brevíř: Verše z let 1988–92 (BB 1995); Ztráta rodného domu: Verše z léta 1995 a s nimi souznějící starší (BB 1996); Věstonická píšťalka (BB 1996); Podobizny krajiny: Z veršů let 1993 a 1994 (BB 1996); PF 1988: Šest básní ze sbírky Archeologie (BB 1997); Bosá Barunka (BB 1997); Věstonická Venuše: Dvanáct básní ze sbírky Archeologie (BB 1998); Radobýl (BB 2010); Sedm semen z Jidášova stromu (BB 2012).\nÚčast ve sbornících: Poezie ze země žulových křížů (2000, ed. L. Martinek); Laskavé podobizny (2005, ed. J. Urbanec).\nČlánky a studie: Pročpak, lamentující, nenecháte aspoň teď promluvit mistra poezie? Nedožité pětasedm- desátiny básníka F. A. Šípka, in Naše pravda 8. 8. 1996; Sellier et Bellot, in Obrys – Kmen 3. 5. 2002.\nČlánky a studie: (B. a.): Zatrženo, Rudé právo 3. 7. 1995; L. Martinek: Ex post (doslov), in J. Daehne, Gramofon v okně (1995); (zm): Zelené brevíře Jiřího Daehneho, in Moravskoslezský den 5. 1. 1996; L. Martinek: Doslov, in J. Daehne, Zelený brevíř (1996); L. Martinek: O třech dimenzích sbírky Po- dobizny krajiny (doslov), in Podobizny krajiny (1996); H. Polcarová: Kulturní osobnosti našeho regi- onu, (1992); P. Hanuška: Paměť člověka a slov, in Aluze 1996/1997, č. 2; L. Friedmann: Doslov, in J. Daehne, Bosá Barunka (1997); E. Garguláková. Ediční poznámka, in J. Daehne, Věstonická Venuše (1998); L. Martinek: Topografie vzpomínky: Podoby autenticity v „memoárové“ poezii Jiřího Daehneho, in Autenticita a literatura (1999, ed. V. Křivánek); L. Martinek: Korunní svědek krajiny, in Sborník pra- cí Filozoficko-přírodovědecké fakulty Slezské univerzity v Opavě. Řada literárněvědná (A), č. 3 (2001); L. Martinek: Vzpomínka na Jiřího Daehneho, in Dokořán, 2007, č. 43.\nRecenze: Berný peníz: P. Poslední, Tvorba 1979, č. 36; J. Pavelka, Rovnost 31. 7. 1979; V. Slíva, Literární měsíčník 1980, č. 2 * Zelené dějiště: (B. K.), Nová svoboda 12. 12. 1990; V. Píša, Tvar 1991, č. 18 * Gramofon v okně: K. Sýs, Naše pravda 20. 7. 1995; F. Skorunka, Haló noviny 13. 7. 1995; Z. Heřman, Svobodné slovo 28. 9. 1995; A. Skýpala, Alternativa nova, 1996, č. 6; I. Pospíšil, Rovnost 9. 8. 1995; Š. Vlašín, Naše pravda 20. 6. 1996 (+ Věstonická píšťalka); A. Zachová, Češtinář, 1996, č. 5; A. Zachová, Scriptum 1997, č. 22 * Zelený brevíř: M. Blahynka, Haló noviny 23. 1. 1996 (+ Podobizny krajiny); M. Dobruš, Naše pravda 4. 4. 1996 (+ Podobizny krajiny); I. Pospíšil, Rovnost 3. 1. 1996 (+ Podobizny krajiny); P. Kotrla, Tvar 1996, č. 10, (+ Podobizny krajiny); I. Harák, Alternativa nova 1996, č. 3; J. Cigánek, Obrys-Kmen 5. 1. 1999 * Věstonická píšťalka: A. Mikulášek, Haló noviny 18. 6. 1996; F. Skorunka, Obrys-Kmen 19. 8. 1996; L. Martinek, Aluze 1998, č. 1 * Ztráta rodného domu: A. Mikulášek, Haló noviny 3. 12. 1996; Š. Vlašín, Naše pravda 12. 12. 1996; O. Rafaj, Naše pravda 13. 3. 1997; I. Pospíšil, Rovnost 2. 1. 1997 * Bosá Barunka: A. Mikulášek, Haló noviny 3. 3. 1997; Š. Vlašín, Naše pravda 6. 2. 1997; L. Martinek, Aluze 1998, č. 2/3 * Věstonická Venuše: J. Klaner, Naše pravda 1. 4. 1998, č. 13. 5. 1. 1999 * Věstonická píšťalka: A. Mikulášek, Haló noviny 18. 6. 1996; F. Skorunka, Obrys-Kmen 19. 8. 1996; L. Martinek, Aluze 1998, č. 1 * Ztráta rodného domu: A. Mikulášek, Haló noviny 3. 12. 1996; Š. Vlašín, Naše pravda 12. 12. 1996; O. Rafaj, Naše pravda 13. 3. 1997; I. Pospíšil, Rovnost 2. 1. 1997 * Bosá Barunka: A. Mikulášek, Haló noviny 3. 3. 1997; Š. Vlašín, Naše pravda 6. 2. 1997; L. Martinek, Aluze 1998, č. 2/3 * Věstonická Venuše: J. Klaner, Naše pravda 1. 4. 1998, č. 13.\nRozhovory a ankety: (ank), Literatura a dnešek, in Tvorba 22. 7. – 30. 12. 1981; L. Martinek, Detektivka, která se nekonala, in Tvar 1993, č. 33/34; (ank), in Obrys-Kmen 1995, č. 1; J. Zlomek, Věstonická píšťalka zůstala věrná svému hlasu, Naše pravda 30. 5. 1996.\nMedailony ap.: E. Garguláková, Lidová demokracie 24. 8. 1992; J. Klaner, Naše pravda 31. 7. 1997; P. Petr, Prostor Zlín 1999, č. 4/6.\nNekrology: J. Zlomek, Naše pravda 1. 9. 1999; K. Sýs, Obrys-Kmen 10. 9. 1999; O. Rafaj, Obrys-Kmen 10. 9. 1999; (an.), Dokořán 1999, č. 11; L. Martinek, Dokořán 1999, č. 11.\nJiří Daehne registruje vše, co se ho během života dotkne a jako pravý básník nehodnotí události podle vnějšího hábitu, nýbrž podle jejich vnitřního významu. A tak se vedle sebe z logiky básně ocitají nemoci a smrt a třeba zvonek na dveřích předměstského krámku. Co projde rukama básníka je důležité, nic se neztratí a vše je vyslechnuto a vyslyšeno.\nK. Sýs: Poznámka na přebalu, in J. Daehne: Gramofon v okně, 1995.\nDůležité a rozhodující je, že tato přírodní a krajinná lyrika žitá a psaná už „kvůli historii a symbolice“, má básnickou přesvědčivost, svěží obraznost i funkční eufonii, tím účinnější, čím jakoby spontánnější: „rudý rubín slunce“, „havraní a vraní čerň“, syté aliterace a bohaté rýmy, koncentrovaná invence („psí hlas jak pila půlí klid“) i vnitřní souzvuk naděje („záruka a slib, že znova bude líp“). […] Daehnovy eufonicky pozorně budované básně jsou mluvního, nikoli zpěvního rodu, a ačkoli básník volí raději „stvůlek plevele“, než „aby řádky byly bezkrvé, bezduché, umělé“, slovního plevele a strusky je v nich málo; a stojí snad za povšimnutí, že všechny Daehneho básně jak v prvotině, tak nyní jsou vždy bez strofických předělů, bez odstavcování, každá vydechnutá jakoby jedním dechem.\nM. Blahynka: Dvě sbírky pozoruhodné poezie, in Haló noviny 23. 1. 1996, č. 19, s. 9.\nReálné obrazy odpozorované přírody a jejího aktuálního stavu se prolínají s autorovými pocity a vzpomínkami. Je to pochopitelné, jinak se díváme oknem ven koncem srpna nebo září, mihne-li se zároveň před očima vzpomínka na rodiče nebo blízké, kteří už odešli. To vše Daehne činí velmi záměrně a účelově. Chce prostě takto psát, takto vnímat a takto meditovat, navíc mnohokrát v několika variacích. Nestydí se za to, ani se tím nechlubí. Z jeho pohledu a patrně i z pohledu nakladatelství jsou básně prostě „čisté“ a splňují patrně také náležité estetické kategorie, tradičně s poezií vůbec a tohoto typu zvláště spojované. Mám na mysli „čistotu“ básnických přirovnání a obrazů, jemně propletené úvahové pasáže, stavbu básně vycházející z určité logické posloupnosti. Že je to celé až k uzoufání zdlouhavé, že se tu desítky slov dají škrtnout, aniž se cokoli vážného stane, že se v jednotlivých básních opakuje několik základních schémat, že už takové básně psaly před autorem desítky jiných básníků, počínaje snad májovci. To je přece problém zapšklých a nepřejících kritiků či čtenářů, kteří pořád tlačí nebohé autory do poezie aspoň částečně objevné a originální a neuznávají „klasické“ hodnoty…\nV. Píša: Zelená poezie?, in Tvar 2. 5. 1991, č. 18, s. 14–15.\nBibliografiká databáze ÚČL AV ČR\n* 12. 11. 1965, Prostějov\nVystudoval gymnázium ve Šternberku. Po přibliž- ně čtyřletém období stráveném v řadě dělnických profesí zakotvil na Univerzitě Palackého, na jejíž Pedagogické fakultě po dva roky studoval speciální pedagogiku. Nakonec ale na Filozofické fakultě téže univerzity vystudoval divadelní a filmovou vědu. Studium absolvoval v roce 1995 závěrečnou prací o významném sovětském filmovém režisérovi Andreji Tarkovském. Po absolutoriu načas pracoval jako dramaturg olomouckého Divadla hudby a odtud odešel do České televize, kde se na různých pozicích zapojil do přípravy kulturních pořadů (např. Kultura.cz, Náš venkov, Divadlo žije!). Na začátku devadesátých let se stal pořadatelem prvních tří čísel (zbývající editovali Petr Mikeš a Rostislav Valušek) sborníku Bítov – Archy pro poesii, kritiku, život. Podílel se také na videosnímku Slova Srdce Pospolu, který se zabýval olomouckou nezávislou literaturou.\nV druhé polovině osmdesátých let Dadák vyslal do neoficiálního komunikačního okruhu dva drobné svazky poezie, první nepojmenovaný, druhý pod titulem Básně. V roce 1990 vydal vlastním nákladem sbírku Světnice propadlého světla, která se později částečně objevila v jeho oficiální básnické prvotině Vyprázdněný kruh (1997). V roce 1994 se Dadákova poezie stala součástí sborníku Krajiny milosti. Antologie české duchovní lyriky XX. století (uspořádali Jiří Hauber a Ivan Slavík), kde se jeho text objevil po boku např. Jakuba Demla, Bohuslava Reynka či Vladimíra Holana. Dadák rovněž přispěl do dvou sborníků (oba vydané v roce 1996), které vznikly jako gratulace přátel oslavenci. V prvním případě to byl šedesátník Jiří Kuběna (sborník vznikl pod názvem Hosté na svatbě nebes a země), v druhém padesátník Rostislav Valušek (sborník byl zhotoven pouze v jediném exempláři pod titulem Nebeská maringotka). Dadákovy básně se objevily v antologii olomoucké literární a umělecké scény devadesátých let Vertikální nostalgie (2002), kterou sestavil Milan Kozelka. K publikování vlastním nákladem se Dadák po letech vrátil tituly Sešit potulného dělníka (2015) a Revolver růže a tam písně kost (2016). Oba svazky, tedy jak soubor krátkých próz z pracovního prostředí z roku 2015, tak následující sbírka básní, vyšly s ilustracemi Sylvy Novotné a v grafické úpravě Petra Palarčíka.\nDadákova knižní prvotina Vyprázdněný kruh je složena z jednašedesáti básnických textů, které dle autor- ské poznámky pochází z let 1986–1996. Sbírku básní, psaných převážně ve volném verši (s výjimkou několika básní v próze), propojuje společná posmutnělá nálada jakési životní prázdnoty. Básnický subjekt je osamocený – buď prožívá své vlastní vnitřní děje, nebo přihlíží událostem, které kolem něj, bez toho aniž by se ho jakkoliv dotkly, proudí. Dadákova samota však není samotou noci, temnoty. Celou sbírkou se naopak prolíná prosvětlenost. Paprsky právě onu tmu zahánějí, jsou posly nové naděje: „Ozářená ob- laka Tvojí Tváří / taju jak vločka v září / padající k čisté smrti proudy světla spočinutí“ (báseň Zrcadlení, in Vyprázdněný kruh s. 38) nebo „a od Východu / z nového povstávající nové / klenbou přes prostor / k prameni / jenž se prosvětluje“ (báseň Předzpěv, in Vyprázdněný kruh s. 47). Sbírka Vyprázdněný kruh je plná žhnutí, žhavení, sršení, prosvětlování, horkosti, plamenů – tedy elementů, které implikují teplo, světlo. Čili život a radost. Není to však radost bezprostřední, spíše radost získaná prožitkem z okamžiku jeho pochopením – a to se nemusí nutně dostavit okamžitě. Ruku v ruce s touto „prosvětleností“ jde i barevnost Dadákových básní. Jedná se opět o barvy teplé a zářivé – nejčastěji červená, rudá a zlatá. Pokud už je v Dadákových textech využit obraz noci, soumraku, šírání, je vzápětí vyvážen obrazem naděje z příchodu nového dne. Možnou cestou k naději, cestou k novému, je v některých básních také víra, která je zprostředkována skrze převážně novozákonní lexikum křesťanské duchovní poezie (příchod Ráje skrze utrpení (Kristova stigmata), první člověk Adam, neposkvrněné početí, Getsemanská zahrada apod.) Debutová sbírka Jana Dadáka je niternou cestou za poznáním okamžiku.\nHledání, které je explicitně zmíněno v titulu druhé Dadákovy básnické sbírky Hledám kterousi věc (2012), je i jejím klíčovým motivem. Básník čtenáři opět předkládá momentky, příběhy ze života i vnitřní prožitky, za kterými tušíme ono nevyslovitelné „cosi“, které se skrývá uvnitř každého jedince. Oproti předchozí sbírce však poněkud mizí prozářenost, optimismus, jež se těmito okamžiky, výseky ze života, skrývá. Nahrazuje jej spíše skepse, jakási marnost tohoto hledání. Dadák se při tvorbě opírá o řadu poetik – beatnickou, poezii všedního dne i surrealistickou – přidává však mnohé valéry vlastní. Od civilistně pojatých momentek z každodenního života „Horký hrnky dělaj na ubrusu kolečka“ (Hledám kterousi věc, s. 8) či odposlechnutých útržků rozhovorů „Haló ježiš Vlaďko / už to víš že Víťa dostal příušnice / a má zánět varlete a leukémii…? / No zatim se léčí normálně… / A volalas to otci…?“ (Hledám kterousi věc, s. 60) se ostrým střihem dostává k atmosférickým pasážím přírodní lyriky „Vločky padaly na zem jak hvězdy vystřižené / z papíru“ (Hledám kterousi věc, s. 27). Básně Jana Dadáka jsou pevně zakotveny v olomouckém, respektive moravském uměleckém okruhu. Kromě věnování některých básní – často zapsaných pouze iniciálami – se přímo v textech setkáme s odkazy na Jiřího Kuběnu, Rostislava Valuška či Jaroslava Erika Friče. Dadákova poezie je intelektuálně náročná, obrazy, které básník předkládá, jsou mnohdy jen velmi obtížně dešifrovatelné. Přesto však dovedou niterně zapůsobit.\nBeletrie: Světnice propadlého světla, (BB 1990, vlastní náklad, bibliofilie); Vyprázdněný kruh, (BB 1997) Hledám kterousi věc (BB 2012); Sešit potulného dělníka (PP 2015, bibliofilie); Revolver růže a tam písně kost (2016).\nPříspěvky ve sbornících: Krajiny milosti. Antologie české duchovní lyriky XX. století, (1994, eds. M. Haubner a I. Slavík); Hosté na svatbě nebes a země. Sborník k šedesátinám Jiřího Kuběny (1996); Ne- beská maringotka. K padesátým narozeninám Rostislava Valuška, (1996, bibliofilie), Vertikální nostalgie: Olomoucká literární a umělecká scéna 90. let a současnosti (2002, ed. M. Kozelka).\nStudie a odborné články: Krajiny dětství. Český film z let 1958–64, 1994 (interní tisk Katedry věd o umě- ní FF UP), Současné poezie živá legenda (medailón Jiřího Kuběny), in Hanácké noviny 14. 11 1995, s. 5; Za Eduardem Zachou, in Host 2012, č. 7.\nStudie a články: J. Kuběna: Morava básnící inkognito, in Proglas 1990, č. 2; L. Machala: Nad Průvodcem po nových jménech české poezie a prózy, in Aluze 1997, č. 2; P. Hanuška: Hlasy v řídnoucí mlze, in Verti- kální nostalgie (2002, ed. M. Kozelka); P. Petr: Jan Dadák, in Prostor Zlín 2006, č. 2; R. Malý: in Spásná trhlina (2006); L. Machala: in Olomoucká poezie a próza po roce 1989 (2013).\nRecenze: Vyprázdněný kruh: P. Cekota, Tvar 1998, č. 15; M. Vajchr, Kritická příloha Revolver Revue 1999, č. 13 * Hledám kterousi věc: P. Král, Tvar 2013, č. 8; J. Řehák, Host 2013, č. 1.\nDadák se zde [ve sbírce Vyprázdněný kruh, pozn. JVM] představil jako citlivý a křehký hledač a tazatel, sna- žící se proniknout pod povrch jevů, usilující nahlédnout do hlubin lidského bytí, poodhalit tajemství člověčí koexistence s Bohem. Zřetelné je také jeho tíhnutí k abstrakci, kterou však občas ukotvuje zemitým detailem.\nL. Machala: in Olomoucká poezie a próza po roce 1989 (2013), s. 17–18.\nProč slunce, výheň, řeřavění, odlévání, rozbřesk, zášleh, tryskající paprsky v Dadákově poezii převládají, možná pochopíme při niterném dotyku žhavého lidského srdce, které ve významovém jádru těchto obrazů plane. Dadákova poezie je krajina, v níž slunce a srdce jsou překrývajícími se body. Místem dotyku je kruh, v němž se stýkají paprsky obou středů vesmíru.\nP. Cekota: Paprsky v kruhu světla, in Tvar 1998, č. 15, s. 22.\nVýrazová a jazyková rozháranost – někdy i vyslovená chatrnost –, která o tom svědčí, může přitom být (aspoň zčásti) i součástí „programu“, autorova stejně jako editorova. Dadák v jedné básni přímo mlu- ví o „formě na kterou sere (str. 41), a editor neopravil ani vyslovené chyby, (…). Řadu Dadákových i Šuhajkových [Pavel Šuhájek a jeho sbírka Ona jen koráb perly a rybíz, pozn. JVM] básní bohužel jejich jazyková ledabylost činí rovněž těžko čitelnými, tak je tu sdělení vysloveno neostře a přibližně, až k pro- sté nesrozumitelnosti. (…) Netečnost tohoto plynutí – usnadňovaná, ne-li přímo podporovaná, také psaním na počítači – jistě v podstatě svědčí o tomtéž, co napovídá (u obou autorů) už uvedená výrazová mlhavost: o tom, že naši básníci – jako dnes řada jejich mladých kolegů – píšou básně pro čistě narcistní sebeuspokojení, ne proto, aby něco vyslovili, ale aby se odreagovali a vypovídali. (…) Chuti na poesii – nebo zálibě v ní – je zkrátka v obou sbírkách víc, než poesie samé. Ta z nich nicméně vyvstane aspoň tu a tam, v některých inspirovanějších verších nebo pasážích.\nP. Král: Dva pokusy o poezii, in Tvar 2013, č. 8, s. 21.\nKniha šedesáti kratších básní navozuje dojem básnického deníku. Verše se odvíjejí v poměrně nevzruši- vém tempu a fungují jako zásobárna lyrických obrazů, poznámek, sentencí, elipsovitých příběhů „oby- čejné věci / jako pepřenka a cukřenka / ale smírně položily své viditelné konstanty / na podklad noci“. Básně těží z obrazného uchopování vjemů, této obrazné tkáni však chybí výraznější spoje či vnitřní dy- namika. Více završené básně se pro mne nacházejí v druhé polovině knihy, kde se verše často proměňují v meditaci či soukromé zaříkávání. (…) Dadákova sbírka je pro mne ve většině textů spíše souborem básnického materiálu, který by bylo třeba dovést k zřetelnějšímu tvaru.\nJ. Řehák: Co hledat v poezii, in Host 2013, č. 1, s. 83–84.


Penzion Marzebilla, Pernink | HOTELY.cz\nPenzion Marzebilla na vás čeká v městečku Pernink, kde pro vás připravila útulné zázemí se spoustou skvělých služeb. Najdete tu dvoulůžkové až šestilůžkové pokoje, které jsou standartně vybavené. V šestilůžkovém studiu je navíc i vlastní kuchyňka, kde si můžete připravit vaše oblíbená jídla. Pro děti je v domě připraven dětský koutek a pro dospělé společenská místnost s barem. Penzion Marzebilla nabízí i půjčovnu kol, lyžařskou školu, přepravní služby nebo možnost hlídání dětí starších 4 let.\n1 498 Kč 0 1 Obsazeno\nkavárna 630 m\npůjčovna jízdních kol - 399 Kč\nPenzion naleznete v městečku Perninku v Karlovarském kraji, asi 200 m je lyžařský vlek.\nzdravotní středisko: 460 m


Dračí létavice uloví jen otrlí. Podívejte se, kde bude večer jasno\nOblohou nad Českem se večer prožene meteorický roj Drakonid. Pro pozorování "dračích létavic" ale nebudou příliš dobré podmínky. Měsíc před úplňkem projasní oblohu, navíc bude na většině území zataženo. Přesto se ale může v Česku obloha protrhat. Podívejte se, kde máte šance meteory pozorovat.\njsem 2!!!to bylo něco úžasnýho\nMěla jsem štěstí :)\nViděla jsem asi tři během čtvrt hodiny.\nMeteory lze pozorovat i na rádiu!\nMeteory lze vidět i na rádiu viz. článek: http://www.kommet.cz/page.php?al=naladte_si_drakonidy_2011\nU předpovědi oblačnosti je chybný čas, není to na sobotní 22. hodinu, ale na dvě hodiny (UTC + 2 h).\nMate nekdo predstavu, jak nastavit fotak, aby vznikl takovy snimek a abych ve finale misto toho dreva nemel zluty flek a misto hvezd rozplzlou orionku?\nV EXIF originálního snímku je vidět nastavení. http://apod.nasa.gov/apod/image/0905/MeteorMilkyway_rowell.jpg\nAutor tam má čas 44 sekund a ISO 1000. Clona tam není, ale na té až tak nezáleží, experimentuj :-)\nDiky obema. Ja experimentuju casto a rad, ale partnerka je docela konzervativni. :D\nAle vazne... Zkousel jsem dost nastaveni snimku a vzdycky mi pri takto dlouhe expozici vyjde prepalene popredi :(\nNo, je dobré být někde, kde je SKUTEČNÁ tma...\nMusis spravne exponovat.\nNastavit si clonu a ISO, a fotak dopocte cas. Problem je, ze fotak pocita do 30s.\nTakze existuje finta. Nastavis si ISO dejme tomu 2000, mas nastavenou svou clonu, kterou budes pouzivat pri samotnem foceni, po namacknuti ti dejme tomu ukaze 22s.\nNa fotaku rezim BULB, fotak na stativu, dratovou spoust. Nastavis ISO 400 a pres dratovou spoust budes exponovat snimek (2000/400)*22s= 110s. Pro ISO 100 by to bylo (2000/100)*22s=440s.\nPraktiky z denního focení nejde vždycky aplikovat v astrofotografii. Cloníme obvykle co nejméně, abychom stáhli nutný čas expozice. To klade velký nárok na kresbu objektivu. Při focení ze stativu je při zvětšování ohniska objektivu a/nebo focení blíž nebeského pólu nezbytné zkracovat dobu expozice - pokud chci mít hvězdy "bodové". Kdo nezná základní vztahy, může použít software. Např. "Astrofotografické výpočty" nakopnou správným směrem.\nDSLR je pro astrofotografii velmi dobře použitelná a je dnes dostupná téměř každému. Nezřídka s ní exponuji přes 10 minut na poměrně vysoké hodnoty ISO, ale má to své zákonitosti, které se v denním focení příliš neuplatňují. Temný proud samozřejmě hraje roli, ale není to nic, s čím neumíme bojovat. Pro astro se z jistých důvodů používají spíš zrcadlovky Canon a ty mají CMOS čip (ne CCD). Je to dost specifický obor. To je rakce spíš na odpověď níže.\nPřesně tak. Každopádně většinou se dělá několik kratších expozic, které se pak různě spojují v programech např. Registax, kde se dá i následně ztmavit pozadí...\nRegistax je určen pro zpracování snímků stelárních objektů, ale to je v této diskuzi jedno. Ano, obecně velice často "skládáme" více (hodně) kratších expozic pro zlepšení poměru signál/šum.\nNejsem si úplně jistý, jestli jde něco takového vyfotit s běžnou zrcadlovkou. Při velmi dlouhých expozicích se tam výrazně projeví temný proud v CCD.