Na pátou, na šestou, nebo na sedmou? - PDF\nDownload "Na pátou, na šestou, nebo na sedmou?"\n1 u příležitosti 63. Loutkářské Chrudimi pátek 4. července 2014 číslo 5. Na pátou, na šestou, nebo na sedmou? Pohled lektorky semináře na letošní Loutkářskou Chrudim, den čtvrtý. Jedním slovem pohoda. Pohoda na pátou. Vede k tomu následujících několik okolností. Lektorka píšící tyto řádky vede na letošní LCH seminář se svým mužem a seminář má již téměř rok připravený, vyzkoušený a ověřený na několika skupinách seminaristů. Což je výhodou. Proto pohoda na první. Seminaristé jsou pedagogové nebo budoucí pedagogové, kteří jsou nadšení, tvořiví, radostní a dychtiví. Není třeba nikoho přesvědčovat, že loutkové divadlo má smysl a své opodstatnění ve vzdělávání a výchově dětí předškolního a raného školního věku. Zároveň LCH nabízí velké množství materiálu pro společnou práci v semináři: analýzu představení, pedagogický pohled, náměty pro následnou práci s dětmi PO nebo PŘED návštěvou představení. Pohoda na druhou. Inscenace zařazené do hlavního programu jsou hodnotné ve smyslu inspirace, jak ANO, i inspirace, jak NE. Je možné o nich diskutovat v semináři a na diskusním klubu s lektorským sborem (porotou). Inscenace doprovodného programu jsou zatím inspirativní ve smyslu jak ANO a inscenace řazené do inspirativního programu jsou zkrátka někdy inspirativní, někdy neinspirativní. Záleží tedy zcela na lektorce, jak se s nimi vnitřně vypořádá. Pohoda na třetí. Dokonce se lektorka stíhá i v klidu najíst, ačkoli na začátku LCH Michal Drtina strašil, že se to někdy možná stíhat nebude. A jí zde dokonce lépe než doma! Hned vedle penzionu, kde bydlí, je restaurace se zdravou výživou a připravují zde vynikající, lehká a zdravá jídla na snídani, oběd i večeři. No pohoda na čtvrtou!!! Ubytování má lektorka ve zdravém místě naproti zdravky a vedle zdravé výživy a lehkým krokem zdravě vzdálené od divadelních sálů. Pohoda na pátou! Pouze dvě drobnosti kazí vnímanou pohodovost. První je možná věc přízemní, leč nutná a nezbytná. Na LCH je nedostatek toalet. V Divadle K. Pippicha pro všechny ženy a dívky často pouze jedna. V tomto případě Nepohoda! Je možné to řešit přístupem k většímu množství toalet po představeních? Pak by to byla pohoda na šestou. A druhou nepohodu vytváří pro lektorku brožura k inscenacím a program, ve kterém se i letos dosti těžko orientuje. Vždy totiž hledá, ve který čas se co děje, a až poté ve kterém sále. Proto jí členění programu podle sálů nevyhovuje. Hledá, hledá, hledá časy. Program je pro ni každým dnem křížovkou. Že by organizátoři chtěli účastníky LCH záměrně trénovat v pozornosti? Nebýt členění programu, byla by to pohoda na sedmou a to už je velmi blízko k asociaci sedmého nebe, proto raději dost a nechávám prostor i na nějakou tu Nepohodu. Hana Volkmerová Chrudim je Chrudim člověka to děsně nakopne Herečka a režisérka libereckého Naivního divadla Michaela Homolová podruhé vede seminář na Loutkářské Chrudimi. Tentokrát s sebou přivezla i svého manžela Filipa Homolu, herce a muzikanta ze stejného souboru. Zastihl jsem je u Kafekáry a Míša s měkkým přízvukem prozrazujícím její kořeny, ochotně odpovídala a moje otázky. Máš za sebou další sezonu v Naivním divadle, festival Skupoval Plzeň a Divadlo evropských regionů a teď jsi v Chrudimi. To toho ještě nemáš dost? MH: Jasně, že toho mám dost. Jsem úplně vyřízená, ale Chrudim je Chrudim. Je nabídka, která se neodmítá. Na celém festivalu jsem podruhé. Je velmi příjemné pro nás profíky jít se občerstvit mezi amatéry a to myslím bez jakéhokoliv pejorativního podtextu, právě proto, že divadlo dělají s nadšením a člověka to děsně nakopne a to je skvělý.\n2 Vnímáš rozdíl, když jsi sem jela jen odehrát představení a když tu trávíš celý festival? MH: Teď si to víc vychutnávám. Dřív jsme viděli jen jedno, nebo dvě představení a museli jsme odjet. Bylo mi pak líto, že se nemůžeme zdržet. Když jsem byla poprvé na celém festivalu, měla jsem velké obavy, protože jsem vedla seminář a brala jsem to velmi zodpovědně a vážně. První dny jsem proto byla trochu ve stresu, teprve pak jsem si to začala užívat. Profesionální a amatérské divadlo, kde vidíš rozdíly? MH: Vezmu-li to z praktického hlediska, my to máme snazší, máme zázemí, finance (i když limitované), dílny, techniku, zatímco v rámci amatérského divadla jsou po této stránce ty limity velké. Pro nás na druhou stranu je hraní každodenním chlebíčkem a není to potom tak vzácná chvíle jako pro lidi, co mají divadlo jako koníčka. Loutka jako taková, tím myslím figurativní loutku, je dnes poněkud na ústupu. Proč tomu tak je? MH: Domnívám se, že je to přirozený vývoj. Z dlouhodobého hlediska si myslím, že nyní přišla vlna, která přináší tyto věci a tyto podněty. Jediné, co je škoda, že se vytrácí řemeslo. Až umřou lidé, co loutkoherectví ovládají, už nás to nebude mít kdo naučit. Jaký je tvůj vztah k loutkám? MH: Není to programové. Mám je ráda, používáme je, a především nás to velmi baví. Nehledám náměty konktrétně pro loutky. Když si to žádá text, použiji je. Učíš na základní umělecké škole, vedeš svoje studenty k loutkovému divadlu? MH: Vedu je spíše k myšlení o tom, že v divadle není nutné se vyjadřovat jen slovem, ale i materiálem, jeho animací. Snažím se jim to předávat takovouto formou, nevedu je přímo k loutce. Před prázdninami ke mně přišli moji nejstarší studenti a poprosili mě, zda bych s nimi neudělala něco s loutkami. V tomto případě k tomu přistoupím velmi ráda. Dnes bude Naivní divadlo hrát představení O beránkovi, který spadl z nebe, které jsi režírovala. Je určeno dětem od 2 do 3 let. Neobáváš se festivalového publika? MH: Vypozorovali jsme na libereckém festivalu Mateřinka, že ve světě existuje trend inscenací pro děti do 3 let. S Vítkem Peřinou nám přišlo zajímavé vyzkoušet posunutí věkové hranice níž, než je u nás běžných 6 let. I přesto, že inscenace míří k nejmladšímu divákovi, neschází jí příběh a určitý nadhled, přístupný také pro starší. Myslím, že to funguje pro všechny věkové kategorie. Na internetu uvádíte, že na konci představení si diváci mohou přijít na jeviště hrát. Dojde k tomu i tady? MH: Jasně. Je to nedílná součást představení. Samotné trvá asi půl hodiny. Bylo naším přáním, aby divák měl zážitek umocněný, tak je tam ještě tento druhý rozměr. Celé se to odehrává v pouťovém prostředí a z něj jsme vycházeli. Jsou tam čtyři stanoviště. Jak se ti hraje, jako profesionálce, před publikem na amatérském festivalu? MH: Je to větší zodpovědnost. Nechci diváky zklamat. Jaká je to práce, když máš režírovat svého manžela? MH: Jako studentka režie jsem hostovala v kladenském divadle a díky tomu jsem se s Filipem seznámila. Když obsadím Filipa, tak v něm mám velkou oporu. Spoustu věcí si nemusíme vysvětlovat a je mi velmi nápomocný. Je herec, u kterého vím, že rozumí tomu, co chci. Nemáme žádné konflikty. (Filip Homola vstupuje do rozhovoru) FH: Divadlo je naše zábava. Blbě to zní, ale člověk tím normálně žije. Bavíme se o něm kdykoliv. Když mě něco napadne třeba večer u Vražd v Midsomeru, řeknu to a Míša se toho buď chytne, nebo řekne Hele, neruš mě. Když není třeba o tom mluvit, tak žijeme normálním manželským životem. Nejsme bláznivý loutkáři, abychom seděli u večeře a říkali si: Jé, hele hrneček! Podívej, jak chodí. A konvička! To bude asi jejich maminka. Tak takhle nežijeme! Ocaď pocaď. Jaká režijní práce pro tebe byla zásadní? MH: Určitě první inscenace v Naivním divadle Líný Lars a žabka kouzelnice. Byla to první velká věc v divadle, kterého jsem si nesmírně vážila, a znamenalo pro mě jistou metu. Další zásadní inscenace je Beránek. Také Jakub a obří broskev, kde jsem měla možnost spolupracovat s Petrem Matáskem. FH: Byl to i Budulínek. Poprvé jsme hráli spolu sami. MH: Snažím se, aby práce nebyla rutinní. Ovlivnila tě nějaká osobnost z oblasti divadla? MH: V začátcích pro mě byla zásadní spolupráce s Josefem Kroftou. Samozřejmě těch lidí bylo víc. Byli to lidé, kteří mi dali základy vnímaní divadla, jak pracovat, jak myslet, jak být poctiví. Určitě manžel, ten mě ovlivňuje pořád (smích). Kdybych říkala jména, určitě bych na někoho zapomněla a to by mi bylo líto. Jezdíte z festivalu na festival. Co vás ještě o prázdninách čeká? MH: Tohle se nám táhne už od dubna. Po Chrudimi nás nějaké festivaly ještě čekají, ale v srpnu bychom měli mít už více volna. Chrudim je pro nás svým způsobem i dovolenou. Jsme konečně týden na jednom místě a nemusíme nikam dojíždět. TojToj\n3 Škoda času hlavní program Rámus, Plzeň Škoda času Rodinný Rámus už od svého vzniku hraje o tématech, která bere z vlastního života, tedy o tématech živých, aktuálních, lidsky angažovaných. Zatím se vždy odvíjela od nejmladší Terezky, tentokrát lze začít u kohokoli z členů souboru, neboť nedostatek času má každý z nich. I proto je možné hodit si o pořadí jednotlivých pohádek Daniely Fišerové kostkou a stejně se losuje i o počtu minut, které na to ten či onen člen souboru v jednotlivých kolech dostane. Členů je pět, příběhy jsou čtyři, protože jeden je vyprávěn dvojicí. Je to inscenace v pravém slova smyslu naplněná: divák se stále báječně baví a přitom stále cítí, že jde o něco důležitého: o náš vztah k životu, o naší schopnosti najít k sobě cestu, prožít čas tak, aby ho nebylo škoda. Ta rovnováha zábavnosti a sdělení je pro mne největší hodnotou inscenace. Pohádky Daniely Fischerové jsou drobné poeticko-filosofické kamínky, které se však, položíme-li se do nich se stejnou poeticko-filosofickou vervou, snadno mohou stát poetickým mlýnem, před nímž se divák uzavře do sebeobranné krusty. Rámusu se daří vyhnout se tomuto nebezpečí díky hravosti: od prvého do posledního okamžiku víme, že soubor pohádky bere vážně, ale neprožívá, nýbrž si s nimi hraje, jsou výpovědí, ale i možnou cestou vymanění se z nesmyslného úprku do práce, na oslavu, na záchod, někam, kamkoli... To, že se nikdy dopředu neví, jaké bude pořadí, ani kolik času bude komu před zazvoněním minutek dáno, obohacuje inscenaci o moment napětí i o moment nevypočitatelnosti, který je podstatou zážitku z improvizace, na druhé straně i hrozí tím, že stavba jednotlivých příběhů i završení celku nemusí vyjít vždy nejlepším možným způsobem. Fakt, že se soubor této hrozbě úspěšně vyhýbá, dokazuje jeho sehranost i schopnosti všech jeho členů. Samostatnou kapitolou je metaforika použitých prostředků. Pohádky vyprávějí o různých postavách, předmětech i událostech, ale vypravěči je realizují pomocí zcela odlišných rekvizit: dva přátelé na poušti jsou dva květy v písku, pták s dvěma hlavami jsou manželé svázaní pobytem v společné krabici, strom splněných přání je pípa s pivem... Je to nejen prostředek bezmála dadaistického humoru, ale i smysluplných významových posunů jako když se oba manželé tvořící ptáka s dvěma hlavami osvobodí z krusty svého těla (velké lepenkové krabice) a odejdou nazí a čistí pryč ze závodiště s časem. K dokonalosti tu pro mne chybí jen dvě drobnosti: aby téma nedostatku času nebylo jen formálním rámcem, jenž určuje délku jednotlivých vstupů, ale bylo připomínáno i v samotných příbězích či aby čas hrál stěžejní roli přímo v nich, a aby je završil i poslední příběh; neboť řekne-li ten, který zůstane jako poslední spokojeně a já už si délku času losovat nemusím, neboť na mě nikdo netlačí, kam zmizel onen spěch? A ještě: snaha stihnout vylosovaný limit jednotlivých výstupů je stále přítomná ale to, že cílem je co nejrychleji svou pohádku odvyprávět a běžet dál (tedy celkový čas, jenž má každý z nich k disposici), se brzy vytrácí. A záleží-li na něm opravdu, jak to, že už nejsou dávno někde na chrudimském náměstí, místo toho, aby se nám přicházeli děkovat? Buď jak buď, Škoda času je zatím nejlepší inscenace i jindy pozoruhodného Rámusu. Luděk Richter K poetice frustrace Věci spolu souvisejí a Škoda času plzeňského Rámusu je tak mnohovrstevnatá pakárna, že v ní s něčím souvisí skoro všechno. Místo recenze tak zkusím nabídnout pár kontextových poznámek, které mě v hledišti napadaly. Dopolední představení mě nadchlo natolik, že jsem se odpoledne vydal pro přídavek, takže těch nápadů není vůbec málo. O tom, že všichni toužíme po dovyprávěném příběhu, jsme se přesvědčili už s pondělní Kráskou. Ve Škodě času sice po prvním kolečku vytušíme, že se nemusíme bát, že bychom přišli o pointu, ale zároveň tušíme, že si na ni počkáme a že si na ni počkáme o poznání déle, než texty samy předpokládají. Koncepce současného nakousnutí několika příběhů a jejich následného cyklického pokračování byla před dvěma lety k vidění na Jiráskově Hronově v inscenaci Camiho minikomedií Kleštěnec z pralesa v podání jihlavského DIODu. Postup to byl vlastně podobný: pětice hříček byla rozsekána a promíchána, ale každá z nich měla své obsazení a svůj výtvarný klíč, takže podobně jako ve Škodě času se to spíš než do kompaktního celku skládalo do koláže. A Camiho hříčky jsou sice o poznání jiný materiál než povídky Daniely Fischerové, ale jedno mají společné: komponované jsou vždy v jednom oblouku (k pointě anebo zkrátka k závěru), takže kouskování je podstatným zásahem do jejich fungování. U oné camiovské inscenace nebylo tak docela jisté, že její tvůrci úplně domysleli, k čemu to pro diváka povede. Ve viditelné snaze vynahradit absenci průběžných point herci nasadili ve výrazech tak silné komediální forte, že to na jistou část publika včetně mě působilo při všech sympatiích\n4 spíše ubíjejícím dojmem. Škoda času sice v jistém smyslu ubíjí zrovna tak, ale je to ubíjení vědomé a nezastavuje se zdaleka jen u toho přerušování příběhu. Jistá odnož literární teorie zná termín zklamané očekávání, který pojmenovává jednu strategii práce s příjemcem díla. V případě některých divadelních inscenací bychom mohli rovnou mluvit o cílené frustraci, která ovšem umí být pro správně naladěného diváka nesmírně zábavná. Mám v živé paměti výbuch smíchu, když se na hradeckém březnovém představení druhého dílu Krásky po pěti minutách za soustředěného ticha konečně přesypaly hodiny, neviditelná ruka je otočila a na několik momentů se zdálo, že se pořád ještě nebude dít nic. Na nitranském festivalu jsem loni viděl prapodivnou inscenaci Čechovova Racka, kterou v Záhřebu nastudoval režisér Bobo Jelčić. Než na scénu vůbec přišla některá z postav dramatu, nechal režisér dobrých dvacet minut za hrobového ticha techniky stavět lešení, na němž se později hrála Treplevova prvotina; po čase docházelo zase k demontáži a na diváckou trpělivost Jelčić útočil ještě mnoha dalšími způsoby. A vytrvalým frustrátorem diváků je docela určitě i proslulé Divadlo Kámen, které zkoumá možnosti ticha a naopak přemíry slov a jejich opakování. Ve všech případech je klíčovým činitelem jakási estetika trvání. Způsobovat divákovi nepříjemný pocit lze lecjak, třeba šoku je možné docílit jediným vteřinovým obrazem vytvořit frustraci ovšem chvíli trvá. Rámus s tímhle principem pracuje vědomě v několika pásmech: chvilku trvá, než se Lukášovi svlečou, hodnou chvíli hlavní program trvá, než v poušti nastane noc, mimořádně dlouho trvá, než do sebe nebohá Jarmila Parčiová dostane další a další pivo.* A což je nejpodstatnější nejdéle trvá, než každý příběh dospěje ke svému závěru. Forma inscenace je tak rovna jejímu tématu, které název i prolog oznamují jednoznačně: kam se člověk podívá, všude běží o čas. Souvisí s tím i klíčová role náhody, která zdůrazňuje, jak moc se divadlo odehrává v čase přítomném. S vědomím toho všeho by potom člověk čekal, že povídky Daniely Fischerové jsou vlastně jenom zneužitým materiálem, a nikdo by se nemohl zlobit. Ani to se ale nestane: jakýsi obhroublý přístup rámusovců k jejich jemné nátuře pomáhá na světlo zcela netušeným valérům, a tak je Škoda času smysluplná i jako interpretace literatury. Je to vlastně skoro vrchol intelektuálního divadla: takové, u nějž člověk až po důkladné úvaze dochází k tomu, že to žádná pakárna není. I když tak na čas vypadá. Michal Zahálka * V souvislosti s tím pivem se hodí ještě jedna kontextová poznámka: stejného principu křehkých žen pijících množství skutečného piva využívá inscenace Antiwords pražské Spitfire Company, jedna z nejdiskutovanějších událostí alternativní scény posledního roku. A ona poetika frustrace je tu přítomná zrovna tak: celých padesát minut se vlastně neděje o moc víc, než že dvě křehké tanečnice v obludných maskách mužů konzumují basu piv. Z toho srovnání mi vychází vlastně jediná výhrada, která mě nad Škodou času napadá: na dopoledním představení Jarmila Parčiová svou opilost ještě zcela viditelně nadsazovala a dohrávala, což je v rozporu se smyslem použití skutečného alkoholu. Netřeba asi dodávat, že představení od čtyř už se tento problém jaksi netýká. reakce publika Skvělý, už jsem na tom po druhý. Šla jsem na to znova, protože pokaždé je to jinej čas celé se to proměnilo. Je to báječný! Nemůžu říct názor, protože jsem porota a Luděk nás za to pak perzekuuje. Máme to v podmínkách. Moc nevím, zatím to vstřebávám, ale líbilo se mi to moc. Mně taky! Pobavilo, neurazilo. Dobrý. Jejda. Bylo to super, krásný, úžasný, nádherný. Viděla jsem od nich už Alenku, která mě nadchla, kvůli těm nápadů. Tohle mě hrozně potěšilo. Líbil se mi ten nápad, že nevědí, kdy už budou muset skončit. Líbí se mi promísení situací a to, jak na sebe reagují. Chtěla bych to vidět ještě jednou, takže doufám, že je uvidíme na Hronově! Bylo to super. Líbilo se mi to. Nezklamali. Dokonce si myslím, že to bylo ještě lepší, než to co tady měli loni. Rád bych to viděl ještě jednou, protože je zajímavý to, do jaký míry to mají nacvičený. Jestli zápletka bude vždycky stejná, jak jsme to mohli vidět na tomhle představení. Určitě mi to spravilo náladu! Po tom předcházejícímu představení ve Spolkovym domě, který bylo hrozný. Použiju stejnej výraz, kterej tam zazní: Hovňajs. Bylo to pro mě to nejhorší, co jsem tu za pět let, co sem jezdím, viděl. Líbil se mi nápad a tajemnej velbloud. Chtěla bych to vidět ještě jednou. Mně by se líbilo, kdyby měli časovej limit a ten poslední příběh by se nestihl. Je škoda, že je to důsledný. Samozřejmě by mě mrzelo, kdybych ho neviděl, ale...\n5 Ušila jsem si sama na sebe bič Rozhovor s Rámusem jsem si nechala až po jejich poslední repríze Škoda času. O zábavu bylo logicky postaráno. Ptát se, jestli to pivo bylo alkoholické, bylo už po první otázce zcela zcestné (Pro lepší orientaci JP Jarmila Parčiová, ZV Zdeňka Vašíčková, KL Klára Lukášová, JT Jan Truhlář, ML Martin Lukáš) hlavní program Počítala sis, kolik piv jsi tak plus mínus za celý den vypila? JP: Vůbec nevím. ZV: Mělo to bejt devět malejch, ale tím, že to často stopovalo, tak jich bylo víc. JP: Já normálně nepiju a v současné chvíli mám pocit, že jsem dneska pila všechno možný. Točí se mi celej svět. Řeknu ti vtip. I když jsem koupila v Plzni sud desítku, Jéňa přivezl polotmavou třináctku. Přijel a vítězoslavně mi to ohlásil, myslela jsem, že ho zabiju, protože jsem abstinent. A tak jsem dneska pila třináctku. Navíc při druhém představení mi padala jen jednička, takže jsem to pokaždé musela znovu a znovu dotáčet Musím říct, že jsem se třetího představení bála, ale dobře to dopadlo. Bylo ti blbě? Jakože sis řekla, tak a teď to nedopiju a jdu? JP: To ne. Opila jsem se třikrát v životě. A to točení a pití piva sis vymyslela sama? JP: Ušila jsem si sama na sebe bič... Každý si tu povídku dělal sám. Chtěla jsem hrát s pípou, protože je to moje reálná práce, takže je to zároveň věc, která mi zabírá nejvíc času, kvůli které nechodím na zkoušky. Tak jsem si říkala, že by bylo hezký, kdyby ten strom lil pivo... Povídky, které jste nakonec použili, jste si vybírali podle sebe? JP: Mamka přinesla spoustu povídek od Fischerové a my jsme si řekli, že ta je hezká, ta mě zaujala, tu chci zpracovat. K té děkovačce, přemýšleli jste i nad tím, že se nepřijdete uklonit vůbec? KL: Samozřejmě že ano, chtěli jsme udělat, že už vůbec nepřijdeme, ale.. JP: Já už bych nepřišla, kdyby to šlo. KL: báli jsme se, že by to vypadalo, že pohrdáme divákem a taky by nám samozřejmě bylo líto si to neužít. JT: Úplně původně jsme odjížděli se stolkama, všechno odnesli, odstěhovali, ale pak jsme zjistili, že to není ono. ZV: Neužij si potlesk na Chrudimi! Muselo by to být těžké, slyšet ovace a nevyjít zpět na jeviště. ZV: No právě tak to myslím. Kvůli hercům to určitě nejde. JP: Já jsem se asi opila. S tím jsem teda nepočítala. Když tak koukáte na Jarmilu, jak pije jedno pivo za druhým, nezávidíte jí? JT: Rozhodně. Já mám na poušti docela žízeň. Navíc, když jsem u toho třetího jetí viděl, jak už nemůže... Tak rád bych jí pomohl! JP: Já to mám obráceně. Říkám si, sakra, co bych dala za cigáro! Navíc jako naschvál to točilo hrozně pěkně, žádná pěna, pivo bylo plný. To dokáže na.. Ještě jsem chtěla říct, že bylo zatím každý představení jiný, což se mi na divadle děsně líbí. To by se mělo tesat! (smích) V reakcích, které jsem po představení sbírala, zaznělo, že je škoda, že vás nenapadlo jednu z povídek nechat otevřenou. Nepřemýšleli jste nad tím? JT: Jeden takovej plán jsme měli. Základ s kostkou vznikl tím způsobem, že jsme měli hru Tik, tak, bum, což je umělohmotná koule, která tiká a člověk neví, kdy vybouchne. Jenže při zkoušení jsme zjistili, že nejdelší interval je asi minuta deset. ML: Nejkratší sedm vteřin a nejčastější jedenáct vteřin. JT: Takže to celé bylo rozkouskované na kousíčky a nebylo to ono. Začali jsme proto přemýšlet nad alternativou, která by nám umožnila to prodloužit. ZV: Ale že bychom nějakou nedohráli, to ne. JT: Jedna taková varianta přece byla. Měli jsme mít budíka, kterej by byl nastavenej na půl hodiny a prostě ve chvíli, kdy by to zazvonilo, tak šmitec, konec a jdeme. ZV: Máš pravdu, na tuhle variantu jsem zapomněla Jenže ty povídky jsou tak krásný, že nám to bylo líto, kdyby je diváci neviděli až do konce. JT: Přesně tak, jsem rád, že jsme to opustili. Se souborem se pobavila MaZda\n6 hlavní program Vasja a sedm maminek Červiveň senior, SpgŠ Krnov Mlha přede mnou, mlha za mnou Mrzí mě, že neznám původní předlohu, knížku Sofie Prokofjevové A neomluvím se, podle níž připravila Petra Severinová dramatizaci nazvanou Vasja a sedm maminek. Největší problém inscenace, kterou nastudoval soubor Červiveň senior z Krnova, tkví právě v textu a ve výstavbě příběhu. Vasja, chlapec zahrnutý hromadou hraček, by chtěl mít ještě houpacího koníka, maminka mu ho však z finančních důvodů už nemůže koupit. Vasja se vzteká, koníka chce a chce, dojde k běžnému konfliktu mezi matkou a synem a Vasja se rozhodne, že půjde a najde si jinou, lepší mámu, která bude plnit jeho sny a nebude vyžadovat omluvu za nepřiměřené chování. Výchozí situace je v pořádku, ovšem od této chvíle se množí jeden dramaturgický problém za druhým a vrší se a vrší. Objevují se nezvané maminky, které jsou zpravidla tak slabě vnitřně charakterizované, že často chybí důvod, proč se u nich Vasjovi nelíbí a k jakému poznání díky setkání s nimi mohl dojít. V některých případech se dokonce role otáčejí a místo, aby maminky nepřímo vychovávaly Vasju a otevíraly mu oči, vychovává Vasja je, což s sebou nese další divácký otazník: je Vasja rozmazlené nevycválané dítě, nebo chlapec s nadhledem, který napravuje nespravedlivý svět? Nevyjasněnost motivů a postav i vývoj hlavního hrdiny vede k tomu, že sdělení příběhu začíná být zavádějící a končí vlastně poselstvím, že pokud dítě bude dostatečně dlouho trucovat, přeci jen si houpacího koně vynutí. Problém mezi matkou a Vasjou se v závěru nijak nevyřeší, není jasné, zda a díky čemu Vasja vlastně zmoudřel. Je škoda, že si tvůrci inscenace nezpřesnili motivy pro jednání jednotlivých postav a nenašli cestu, jak vyjádřit Vasjovo zesilující poznání, že nejdůležitější není být zahrnut věcmi, ale být obklopen upřímnou mateřskou láskou. Chabá výstavba příběhu pak bohužel přetloukla i ta místa, kde se pracovalo s hezkým nápadem, např. použití masek pro rozmnožení počtu maminek, či měření délky cesty pomocí stromů zpodobněných rumba koulemi. Celé představení tak obrazně zahalily neprostupná mlha a chlad, které tematizovaly nepřítomnost mateřského citu. Zuzana Vojtíšková\n7 Vasja a sedm maminek Je mou nemilou povinností upozornit na mnoho loutkohereckých nešvarů této inscenace. Ale věřte, že to dělám z lásky k divadlu a z obdivu ke všem lidem, kteří se loutkám chtějí věnovat. Vybrali jste si pro své představení loutku chlapce a já nevím proč. Proč jakoukoli loutku, když ji jen přenášíte (a to velmi neohleduplně), málokdy ji necháte zahrát nějaké gesto, vše v podstatě odehraje živý herec? Většinu akcí, které se vám nabízejí, nezahrajete, ale odmluvíte. Předcházíte se dřív než nastane akce, zahrajete reakci (nikdo se např. Vasji nezeptá, kde má maminku, proč je sám, podivná paní mu hned nabídne, že bude jeho matkou...). Že je někomu zima, je vždy jen řečeno, ale nikdo se ani nezachvěje. Nevolám po popisnosti, jen chci, abyste hledali uvěřitelné a logické možnosti a důvody, jak rozehrát loutku (i sebe). Velmi důležité jsou pohledy. Ale vaše loutka se téměř nikdy nepodívá na toho, kdo na ni mluví a naopak. Když už děláte gesto ručičkou loutky, nezapomeňte, že živákova ruka může vše překrýt... Stínohra je velmi pěkný divadelní prvek, ale vyžaduje přesnost já jsem v ní koně rozhodně neviděla (ještě že jste mi to řekli). Hra v masce možná vypadá jednoduše, ale jednoduchá rozhodně není, hraje se s ní velmi specificky. Nikdy by se k divákovi neměla natočit profilem a to se vám, bohužel, stávalo velmi často. Potěšilo by mne, kdybyste tyto řádky brali jako návod a pomoc, protože tak je to myšleno především. Martina Hartmannová Dobří motýli se vracejí rozhovor s Petrou Severinovou a Karlem Vaňkem Povězte mi prosím něco o volbě látky a důvodech, proč jste se ji rozhodli právě takto upravit a kde se například vzalo pojetí Vasjy jako tzv. živáka i loutky? Karel: Tos vymyslela ty (smích). Petra: Soubor Červiven letos vytvořil čtyři velké inscenace, kde ale nehraju. Měla jsem chuť si lupnout nějakou tu loutkovou pohádečku v komorním obsazení. Čím víc vás je, tím je to organizačně náročnější. Takhle stačí zavolat a říct si: jedeme, hrajeme, máme zkoušku. Navíc se mi líbí loutky, chci je mít všude. Karel na ně tolik není Ale vyšel mi vstříc. Je hudebník, takže jsem mu dovolila, aby se hudebně vyžil. Karel: Já mám loutky moc rád, ale inklinuju k činohře, nebo řekněme k alternativnímu divadlu. Loutky mi nevadí. Je to další princip práce a chci si ho vyzkoušet. Už jsem si na ně zvyknul. Petra: Je to jeho třetí loutková inscenace, tak je mnohem, mnohem lepší. Podívejme se spolu na téma vaší inscenace Petra: Já jsem mamina a chtěla jsem hlavně svým dětem ukázat modelový nebo řekněme alegorický příběh o tom, že děti by neměly jen něco chtít a chtít a chtít a rodiče plnit a plnit a plnit. Karel: Já na to nahlížím tak, že je dobré uvědomit si, co dobrého máme kolem sebe, než o to přijdeme a ztratíme to. Měli bychom si to včas uvědomit. Petra: Mohlo by to být i o partnerském vztahu. Karel: V jednom rockovém klubu jsme to hráli pro dospělé. Chlapeček pak v našem příběhu nejde hledat maminku, ale novou ženu-partnerku, kterou chce vyměnit za tu starou Ale nakonec se vrátí ke své původní ženě. Hráli jsme to se stejnými loutkami, jen jsme poupravili téma. hlavní program Cesta ke slušnosti? Názor (nejen) na divadlo je věc subjektivní a já teď vysílen snahou o podchycení Škody času, jejíž obšírný výsledek kolegyně Soprová komentovala otázkou To píšeš dizertaci? cítím potřebu začít své pojednání o inscenaci Vasji a sedmi maminek nějak osobněji. Pokládám se za osobu pozitivně smýšlející a jako divadelní recenzent jsem nerad, když musím psát o nějakém představení, které se mi nelíbilo. Ještě horší ale je, když mi nějaké představení bylo lhostejné, a to je bohužel právě případ Vasji. Je mi na něm sympatická jeho lidskost, chuť vyprávět o nějakém tématu a do jisté míry i jeho hudební a výtvarná stránka, ale představení, jež jsem viděl, se mi jevilo jako nevzrušivý sled obrazů, v němž se střídaly scény předvídatelné, scény nešikovně pointované a scény, v nichž překvapivě haprovala logika. Problém mám se závěrem: Vasja se sice vrací ke své původní mamince, seznavše, že jinde je tráva zelenější jen zdánlivě, ale vůbec se jí neomluví. Napravil se tedy? A jak se člověk může vůbec ponořit do světa, který přichází se stále novými a novými principy fungování? Ani by mi snad nevadilo, že se vynořily otázky, ale hlavně jsem vůbec neměl potřebu hledat odpovědi. Už jsem to nedávno o něčem psal: je to divadlo poutavé spíš lidsky než divadelně. Není to málo, ale... Michal Zahálka Mohli byste nám ještě přiblížit svou spolupráci? Petra: Kája je můj žák ze SPŠ. Nyní už má tři roky dostudováno, ale stále věrně zůstává a pracuje. Proto se jmenujeme Červiven Senior. A jsme u toho, povězte mi, jaký příběh se vztahuje k názvu vašeho souboru Červiven? Petra: V roce 2008, když jsme začínali, tak jsme s pár studenty vytvořili pásmo poezie, se kterým jsme jeli na krajské kolo Wolkerova Prostějova. Měla jsem pak potřebu je nějak odměnit, dát jim něco na památku. Ale v Karviné byl tehdy otevřen jen jeden příšerný stánek s umělými květinami. Našla jsem tam takové umělé motýly. Nakoupila jsem jich osm, jenže byli strašní. Tak jsem si řekla, že k tomu musím alespoň vymyslet nějaké povídání. Je to tedy symbol toho, jak rozkvetli, jak se z červů, kterými byli v prvním ročníku, vyklubali takoví krásní motýli. Oni zajásali a rozhodli se pokračovat dál v tvorbě pod názvem Červiven. Navíc po maturitě studenti vždy odchází v červnu, tak je to tematické i v tomto ohledu. Ale často se zase vracejí Karel: Dobří motýli se vracejí. reakce publika za rozhovor děkuje ph Dobrý no. Dobrý nápad s bílou plachtou, škoda, že to nevyšlo. Mě to teda nenadchlo. Nic mě neoslovilo. Ani natáhnout jsem se nemohla! Zadek mě bolel, záda taky. Vůbec. Otevřel jsem oči, spatřil lišku a konec. Poslouchal jsem to se zavřenýma očima To jako mělo být loutkové představení, jo? Vždyť on s tou loutkou nehrál jen mával. Co to tady dělalo?\n8 hlavní program Ubu. Ubu? Ubu! Stemil, ZUŠ Střezina, Hradec Králové Hovnajs Jarryho Ubu je jedním z nejslavnějších dramatických charakterů všech dob. Alfred Jarry tuto postavu vymyslel na sklonku 19. století se svým spolužákem na gymnáziu jako parodii na neoblíbeného učitele fyziky. Tím se však její účel nenaplnil, protože Jarry dál pokračoval v jejím rozvíjení v rámci svých dalších ubuovských her, jejichž uvedení většinou znamenalo obrovský skandál. Sám Jarry je dnes považován za předchůdce absurdního dramatu, předvoj avandgardy, je též vynálezcem známé patafyziky. Proslavil se také neurovnaným a nespoutaným osobním životem, kterému jednoznačně vévodil absint a jež se také odrazil na jeho velmi časné smrti. Jarry byl zkrátka skandalista par excellence, v umění i v životě. Poživačný bezcharakterní omezenec Ubu stejně jako jeho věrná družka, mocichtivá a despotická Matka Ubu, si za dlouhá léta získali neutuchající přízeň. Znovu a znovu se objevují jednak inscenace Jarryových her, tak i různá původní díla, které postavu Otce Ubu dávají do nových situací a souvislostí. Ubuovštiny bývají velmi často chápany jako parodická, groteskní podobenství o chorobné touze po moci, jako bizarní společenské satiry svého druhu. Nejinak k jarryovskému námětu přistoupili i hradečtí se svojí inscenací Ubu. Ubu? Ubu!, kteří otevřeně upozorňují na souvislosti se současnými poměry u nás. Činí tak jednak jaksi deklaratorně, v anotaci k inscenaci, v praktické rovině se pak tento akcent odráží v několika aktualizacích Kainarovy rozhlasové úpravy, jíž si pro svou inscenaci zvolili jako východisko, a v apelativním závěru, kdy se adresně obracejí k divákům, aby mezi nimi zkropili živou vodou nové Ubuy. Co je to však platné, když nic z těchto úvah nepřekročilo intelektuální rovinu záměru (snad) a nijak se to neodrazilo na samotné realizaci. Kde zůstala groteska? Kam se poděla bizarnost? Ubu může být v mých očích téměř jakýkoli, může být legrační, děsivý, odpudivý, nechutný, absurdní, skandální. Zkrátka jakýkoli. Téměř. Nemůže být jen bezkrevný, unylý, ospalý a nevýrazný. Hradecký Ubu však bohužel přesně takový byl. A tak jsem si jako skalní ubuofil musel při pohledu na onen pravděpodobný realismus bez jakéhokoli vzruchu, který se na jevišti odehrával, položit otázku: Ubu? A odpovědět si: Hovnajs Tomáš Jarkovský\n9 Je dobré nedržet Ubu Tuším, co soubor, případně dramaturga inscenace na Kainarově textu Král Ubu láká. A jsem rád, že se jím chtějí zabývat. Zparchantělá demokracie oslabuje sama sebe a z kanálů a odpadišť vylézají stíny despotů, po jejichž vládě se lidu, který nemá paměť, stýská. A pokud by lid měl pochybnost, pak jej hovadsky dobrý řečník lehce zmanipuluje. Parafrázuji: Budete mě mít rádi, vždyť jsem stejnej blbec jako kdokoliv z vás. Cítím aktuální potřebu vyjádřit se k dění, a to nejen v naší společnosti. Moc, která staví na likvidaci moci předchozí, moc, která degeneruje a pohlcuje sama sebe, postavená na intrikách, nejistá sama sebou, podezírající a ve své hlouposti primitivně a zároveň rafinovaně krutá. Navíc v groteskní nadsázce s prvky absurdního divadla. To vše nabízí text a já jsem připravený na každý pokus se s ním popasovat. O čem mě soubor Stemil, ZUŠ Střezina ve své inscenaci Ubu. Ubu? Ubu! nepřesvědčil, to je vhodnost použití loutek. Nepřinášely přidanou hodnotu, hraní zůstávalo v intencích konverzační absurdní komedie, ani výtvarná stylizace neumocnila, neposunula vnímání. Jako nešťastné vnímám řešení scény nevyužívající hloubku prostoru. Loutky hrají na lávce, v podstatě vedle sebe, pouze duchové poletují vzadu nad nimi. Nevidím konkrétní akce, spíš ilustrace dialogů, gesta (poctivě a mnohdy přesně animovaná), která by ale živý herec zvládl lépe. V jisté fázi představení je možné zavřít oči a poslouchat jako rozhlasovou hru, pak vyniknou lepší a horší herecké výkony. (Osobně mě zaujal projev prvního barona, barva hlasu matky Ubu je nepříjemně nakřáplá, možná to ale k charakteru postavy sedí.) Závěrečné pokropení vodou z otce Ubu pak kromě sympatického apelu může budit diváky, kteří rozhlasovou verzi neunesli. František Kaska hlavní program Šli jsme do toho Soubor sklízel po posledním představení Ubu. Ubu? Ubu! a já jsem si na chvíli odvedl herce Víta Rozsívala, aby mi k jejich inscenaci řekl pár slov. Jak vás napadlo hrát tento text? To byl nápad našeho režiséra, Jirky Polehni. Je to vlastně i jeho práce. V jakém slova smyslu? On nám vymýšlí scénáře, texty i tu scénografii. I ty loutky jsou komplet jeho práce. Ale i vy dostáváte šanci se vyjádřit k tomu, co budete dělat, nebo ne? Určitě. Co vás tedy oslovilo, když s tím Jirka Polehňa přišel? Jednoduše se nám to líbilo. Když jsme to začali zkoušet my vždycky začínáme takovou textovou zkouškou, kdy dostaneme návrhy textu tak jsme si řekli, že to je dobrý, že to bude třeba i sranda, a tak jsme do toho šli. Četli jste i původní Jarryho hru? Já se přiznám, že ne, nevím, jak ostatní v souboru. Jak se vám tady hrálo? Dobře, bylo to super. Scéna byla sice trochu menší, tak jsme se tam museli vměstnat, ale nakonec to bylo v pohodě. Zvládli jsme to. pab reakce publika Nejvíc se mi líbilo provedení a vzhled loutek. Já to prospala. Nemělo to logiku. Asi tak. Neuměli mluvit, vůbec. Docela se mi líbily ty loutky, ale nedávalo mi to smysl, tak jsem se pak začala nudit. pab\n10 hlavní program Vánoční ostrov Spolek loutek LOUTKINO, Brno Vánoční ostrov aneb i ovoce má duši Tento kousek pevniny leží v Indickém oceánu, 2360 km od Perthu, 500 km od Jakarty. Měnou je Australský dolar. Pro povolení ke vstupu na toto území potřebujete povinné očkování proti žluté zimnici ale jen v případě, že nejste banán. Spolek LOUTKINO nám jeden takovýto případ vyprávěl. Za zvuků vánoční hudby si v ošatce (?) povídají Oříšek, Banán, Jablko a Pomeranč. První dva kamarádi se rozhodnou, že chtějí zažívat Vánoce každý den a proto se rozhodnou vyrazit nalézt Vánoční ostrov. Jablko s Pomerančem zůstavají raději doma. Jaký osud je potká, už nevidíme, ale co se asi stane s ovocem o Vánocích, si dovedeme představit. Oříšek s Banánem zatím plují mořem a naleznou Velikonoční ostrov. Oříšek si uvědomuje tíživost situace, protože kamarád Banán patří k ovoci, které se bohužel rychle kazí. Proto na nic nečeká, otočí kurs o 180 stupňů a pokračují v cestě, až konečně přistanou na Vánočním ostrově. Ale i zde se Vánoce slaví jen , tudíž se poučeni vrací nazpět a cesta o pomíjivosti života (lidského i toho ovocného) se uzavírá opět v ošatce. Soubor LOUTKINO zvolil formu velmi adekvátní k věku účinkujících. I zvolená délka představení je patrně úměrná kvalitě formy i obsahu. Muppetové loutky by možná mohly býti vybaveny i končetinami, protože jen s otevíracími ústními otvory nelze příliš zahrát. Děti byly milé, soustředěné, živé. Vyvstává však otazník, zda-li inscenace není až příliš secvičená, tudíž sešněrovaná. Hudební stránka v podobě elektrického klavíru a stereo flétniček dokonale vytvářela atmosféru Vánoc tedy zvukově velmi podobnou většině cédéček, která si můžete s popovou vánoční hudbou pořídit. Výtvarně bych jen podotkl, že jsem celou dobu nevěděl, zdali jde o ošatku proměňenou na loď (proč pak tedy nevypadá jako ošatka?) nebo o loď, proměňěnou v ošatku? Ale jinak v rámci žánru a možností jde o milou a zdařilou inscenaci, která pohladí po duši a hraní malé interprety evidentně těší... Kamil Bělohlávek P.S.: Příběh kamarádů Oříška, Banána, Jablka a Pomeranče jen poukazuje na to, že poprava draka Bylínka byla zcela oprávněná... reakce publika Mně se to líbilo. Hlavně ovoce. Akorát mi přišlo, že když zpívali, tak se tvářili znuděně nebo smutně. Až při děkovačce se smály. Možná byly rády, že už to mají za sebou. Asi je strhla tréma. Roztomilý. Nadchlo mě to. Totálně bezchybná spartakiáda. Hrozný. Děti by se tím mohly víc bavit. Nevím. Ale možná je to hezký. Naučený, dobře to do těch dětí nacpali Hezké, roztomilé. Když není co hrát Představení Vánoční ostrov brněnského souboru Loutkino působilé na první poslech příjemně. Děti dobře mluvily, zpívaly, hrály (na flétnu), byly soustředěné, poctivě plnily zadané úlohy (Sakra, není teď moc poznat, že jsem učitel?). Příběh byl vybrán vzhledem k věku dětí vhodně (třeba na přečtení), je jednoduchý, přehledný, má svou poetiku. Jen nijak moc neumožňuje loutkohereckou akci. Nejsou vytvořené vztahy mezi postavami, nekoná se žádný konflikt, nejdramatičtější situace topení Banána - je vložená, v příběhu téma nenese, neposiluje. V samotném textu jsou logické nesrovnalosti. Proč jsou na Vánočním ostrově Vánoce jen jednou do roka a na Velikonočním ostrově Velikonoce stále (podle toho poznali mořeplavci, kde jsou, nebo ne?). Proč vlastně chce Ořech stále Vánoce (patrně ho rozlousknou a konec zvonec). Nevím, proč na Vánočním ostrově informuje o absenci Vánoc pes. V představení chybí i scénografické překvapení, mísa vypadá jako loď od začátku, modrý paraván evokuje moře také od začátku. Loutkoherectví je omezené na klapání ovocnou tlamou (věřím, že děti by zvládly víc, jenže nemají možnost). Forma muzikálu, kterou inscenátoři zvolili, nepřinesla výrazné plus (spíše jen prodloužila čas incenace), protože písně neposouvaly děj, jen informace opakovaly a možná trochu komentovaly. Navíc závěrečné zopakování první písně v principu popřelo sdělení. Tedy, už chápeme, Vánoce jsou jen jednou v roce i na Vánočním ostrově. A je to tak dobře. Na závěr jen poznámka. V nadšení kohokoliv, že je možné poslouchat koledy celý rok, nevěřím. Mně stačí, že v obchodech znějí od října. František Kaska\n11 hlavní program Jó, sníh... Stoupnula jsem si mezi děti do kroužku, položila otázku a ony jedno přes druhé odpovídaly a odpovídaly Tak vzniknul rozhovor se Zuzankou, Matyldou, Táňou, Žandou, Sabčou, Evičkou a Ríšou. Odkud se vzal nápad na Vánoční ostrov? Děti: Z knížky. To paní učitelka. Většinou to vymýšlí ona. A pan ředitel. Premiéra byla na Vánoce. Hráli jsme pro náš soubor. A školu. To se nám líbilo. My se scházíme každé úterý, náš soubor. Máme společnou hodinu. A lákalo by vás podívat se na ten ostrov? Děti: Jó! Nevím. Stromeček a pod ním dárky. Santa Claus. Jó, sníh... - Každý den mají Vánoce. Bude to někde na polárním kruhu určitě! Ale aby byly Vánoce pořád, Kobra Soubor Anna, Hradec Králové Kobra Drobná dívenka přichází na jeviště s piknikovým košem a stoličkou. Doufám, že přichází ráda, neboť její skloněná hlava může naznačovat všelico ( Tak já teda jdu... A vážně musím?... Jupí, jdu si to užít!...). Nejspíš je především soustředěná. A soustředěně taky hraje. Opatrné nakouknutí do koše, vytažení flétny s pocitem Jen aby mě ten had nekousl, pomalé rozehrání kobry, která tančí, jak já pískám. Ale ouha, něco se přihodilo, musíme resuscitovat. Tep je v pořádku, tak tedy umělé dýchání. To pěkně překvapilo, nečekali jsme, že se do hada vejde tolik vzduchu a jak to zní při výdechu. Hurá, kobra je zpět, produkce může pokračovat.. Milá anekdotka, která pobaví a neurazí. A příslib, že tu loutkářskou káru u Polehňů časem někdo důstojně potáhne dál. Martina Hartmannová to ne. To né. To fakt né. Mně by chybělo léto. Já bych měla pořád narozky, tak bych byla hned stará. To bych měl pořád rýmu. A nebyly by další svátky. Třeba Velikonoce, to by mě štvalo. Jak dlouho už spolu takhle tvoříte? Děti: Já šest let. Od školky. Já taky. Já taky nějak tak. Už dva roky! Už od první třídy. Víte, my to máme tak, že jsme jako dva soubory. Jeden je zkušenější a jeden míň zkušený. Já bych řekl, že je spíš mladší, ten soubor. To jsou ti, co umí míň scénář. My jsme ti zkušenější. Ale občas se střídáme. Ale Ostrov hrajeme jen my. Za rozhovor děkuje ph Jak umírá mrtvá kobra? Takže další individuální výstup s loutkou (nemají ony nějakou samostatnou část přehlídky?). Anička vystupovala sebevědomě, soustředěně. Snadno jsem jí uvěřil, že má v košíku kobru, dokud jsem tuto neviděl. Základním problémem celé etudy pro mě bylo, že kobra byla mrtvá hned po svém objevení loutka zavěšená na flétně nežije, nemůže tedy zemřít a je zbytečné (i když hezky provedené) ji oživovat. Myslím, že vadou je špatná technologie loutky, ta hadí pohyb ani neumožňovala. Přitom jsem tančící kobru už viděl na divadle mnohokrát, ten krouživý pohyb... Hra na flétnu se mi líbila. A dost. Recenze by neměla být delší, než inscenace. A ona to vlastně není moc recenze. A ona to vlastně nebyla moc inscenace. František Kaska\n12 Na jevišti už to je dobrý Krátké setkání s Aničkou Polehňovou, během kterého jsme si povídali o kontextu vzniku jejího výstupu s kobrou. Jak dlouho už hraješ s loutkami? Asi od šesti let, od šesti nebo od sedmi, myslím. A kolik je ti teď? Devět. Jak vznikl tvůj výstup? Co všechno sis vymyslela sama, kdo ti s čím pomohl a tak? On to vlastně vymyslel táta, protože já už čtyři roky hraju na flétnu a jeho napadlo, že bychom mohli něco takového udělat. Chvíli o tom přemýšlel a napadlo ho tohle, tak jsme to secvičili. A vymyslela sis v tom něco ty sama? No... moc ne, teda... Hraješ tady letos poprvé? Ne, už jsem tady hrála předloni. To jsme měli rodinné divadlo. A tohle byl tvůj první samostatný výstup, nebála ses? Malinko se bojím. Předtím mám trému, ale když už jsem na jevišti, tak je to dobrý. Chtělo by se ti pokračovat takhle sólově, nebo bys raději zpátky k rodinnému divadlu? Já nevím, my teď možná budeme něco dělat s mojí starší ségrou. Už víte co? Říkaly jsme, že bychom si udělaly stínohru. pab reakce publika Moc se mi to líbilo, bylo to takové milé. Líbilo se mi, že tam byla sama, hrozně jsem jí fandila. Takový divadlo poezie. hlavní program Bylo to pěkně vymyšlený, líbila se mi ta nenápadná nitka. pab diskuze Vyrazili mi karty z ruky, ale ne všechny... řekl porotce Tomáš Jarkovský. A tak se to často při diskusích stává. Nějaká myšlenka krouží vzduchem, a než se člověk rozmyslí, vysloví ji někdo jiný. Tentokrát bylo k hodnocení pět kousků, a chvíli trvalo, než se výměna názorů rozproudila. Vánoční ostrov V podstatě bylo hodnocení příznivé. Byl pochválen dramaturgický výběr tématu této hříčky, vhodný pro mladé interprety. Stejně tak i přiměřená délka představení i scénografie. Loutky muppety nemají mnoho výrazových možností, ale z hlediska srozumitelnosti byly využity účelně a čistě. Bylo konstatováno, že interpreti ctili partnery, a že vždy bylo jasné, kdo mluví a byl mu ponechán dostatečný prostor. Dobré využití hudby, děti dobře zpívaly. Celkový dojem z tématu se podařilo vytěžit, co se dalo. Vasja a sedm maminek Bylo konstatováno, že úmysl byl dobrý, ale nepodařilo se jej srozumitelně předat divákům. Problém samotný může částečně spočívat už v předloze, ale také ve zpracování scénického konceptu, kdy se nepodařilo dostatečně logicky vybudovat situace, a v realizaci je dotáhnout (např. maminka pouze předstírá, že vaří, a poté hrnec odhodí, nehledá syna, který odešel a nepřekvapí ji, když se vrátil apod.). Není tedy jasné, jak má divák celou věci chápat jde o to, že nejdůležitější není hromadění věcí, ale vztah k blízkému\n13 člověku? Tomu neodpovídá závěr, kdy vzteklý kluk nakonec dosáhne toho, co po matce na začátku vyžadoval. Není jasné, zda loutka oblečená stejně jako muzikant na začátku, je jeho mladší JÁ, nebo je to jen náhodný nápad? Také práce s loutkou není příliš nápaditá, herec vlastně odehraje vše za ní. Ve scénografii se příliš nelíbily zvířecí kostýmy, oceněna byla naopak stínohra na konci. Celkový dojem z představení byl rozpačitý, v některých případech jednoznačně odmítavý. Kobra Malá etuda s kobrou Aničky Polehňové byla připojena k jinému představení J.Polehni, což ji do jisté míry handicapovalo. Byl vysloven názor, že etuda bavila svou ambivalencí, protagonistkou byla hrána s vážností, beze snahy dělat humor. Nejednoznačnost se objevila i v tom, že nebylo jasné, zda se jedná o nebezpečnou kobru, nebo o hračku, kterou vyrobil tatínek a holčička si s ní hraje. Sympatické je to, že etuda neilustruje, ale jedná se skutečně o akci jednání s loutkou, prožití vztahu. Ubu. Ubu? Ubu! Pochválení dramaturgického výběru a chvályhodného úmyslu zpracovat dramaticky výraznější téma, které však v realizaci tak docela nevyšlo. Očekává se groteskní pojetí a zatím se setkáváme spíše s konverzací, psychologicky laděným herectvím, kde loutky příliš nefungují (byl dokonce vysloven názor, že zážitek by byl stejný se zavřenýma očima). Byl vznesen dotaz, proč byl využit právě tento typ loutek. Odpověď režiséra použil dětské dupačky, aby dal do kontrastu hnusné chování a dětskou nevinnost. Celkový dojem inscenace příliš s divákem nekomunikuje. Škoda času Jednoznačně kladné přijetí a konstatování, že soubor od předchozí inscenace znovu postoupil dále ve výrazu a nápaditosti zpracování. Je patrná rodinná atmosféra, to, že si jednotlivci vybírali sami své epizody a zpracovali je výrazovými prostředky, které jsou jim blízké. Z hlediska dramaturgického bylo konstatováno, že se podařilo povídkám D.Fischerové, které se často v pateticky banálním provedení objevují na recitačních soutěžích, dodat správný nápad ve zpracování, který umocnil energii. Byl to čirý divadelní zážitek, ať už díky prostředkům, tak i tím, že představení dokáže po celou dobu udržet ve střehu jak herce, tak diváky. Řešilo se, zda je rámec o nedostatku času nutný, pro někoho ne, pro většinu ale ano. Otázka času v nejrůznějších podobách (čas reálný divadelní, nedostatek času prokrastinace). jas seminář X Stopky nehlídáme Seminář X je tak trochu mystický vlastně je to letošní seminářová premiéra, která se ovšem, jak se zdá, osvědčuje. Pátrání po členech tohoto semináře zpočátku nebylo snadné, i když podle dostupných informací v něm skončilo nejvíc lidí. Tahle nabídka pro nerozhodné, kteří nechtějí vyrábět, vžívat se a proměňovat se v cokoli, byla pro mnohé lákavá. A tak vězte, jsou všude mezi námi! A nikdy si nemůžete být jisti, zda nejsou někde nablízku. Jsou na představeních, na seminářích, na přednáškách, ale také všude jinde. Podařilo se mi krátce vyzpovídat jednu členku tohoto semináře (a není to prosím žádný výmysl!), říkejme jí třeba JH, a ta mi sdělila: Je to vůbec nejlepší seminář, strašně pohodový a relaxační. Vstávám v půl jedenácté, pak si přečtu Zpravodaj. I když některé účastníky semináře ani neznám, říká se, že to může být kdokoli. A tak chodíme na představení, diskuse, kromě toho se scházíme v pizzerii, v cukrárně i jinde a povídáme o divadle. Stopky nehlídáme! Tak takový je seminář X. Poznávací znamení: stále se baví o divadle! jas Agenti hlásí Seminář B bubnovat. Ztvárňovali jsme vlastní identity pomocí papíru. Co se člověk o tom druhém za 10 minut Agentky 3G Seminář C Spíš má panenko, nebo bdíš V semináři C se spalo a potom bdělo. Muppet, polštář, rukavice toť nástroj dobrý převelice. Agenti Hrnek s.r.o. Seminář G Jestli si myslíte, že se na seminářích jen pracuje, tak se mýlíte Dnes jsme si celé ráno fénovali hlavy, dělali si make-up, hledali v módních časopisech a šili si šaty. Jediný, kdo se na vše díval s otevřenou tlamou, byl krokodýl. Agent Punch Seminář H Hlína je každý den jiná. Dnes to byly hlavy. Modelujeme je poslepu a pak z nich skládáme krajinu dno moře, bažinu, cesty s turistickými značkami i pohřebiště A zítra (=dnes) do parku! Agent Na hliněných nohou Seminář M Po včerejším kolapsu foťáku jsme úspěšně pokračovali v rozdělané práci. Postavičky z modelíny se na světle roztékaly, ale nakonec se nám skoro vše podařilo nafotit. A zítra budou finální úpravy a začneme vytvářet animaci. Agent Zemák Tentokrát to byla dřina, nepomohla ani psina. Sice jsme většinu zvládli, ale z toho jsme málem padli. Zítřek bude honička, Jirka bude dělat do roztrhání těla Agent Houby Seminář S Loutky? Hotové! Role? Uděleny! Příběh? Vymyšlen! A teď jen dozkoušet, doplnit drobnosti a máme hotovo! Agent Rohlík s paštikou Seminář X Pozdní ráno procházka pro Zpravodaj zmrzlina. povídání v Pizzerii MED DKP večeře SEN...Modrá hvězda bál. Agent Bambula POZVÁNKA NA PREZENTACE SEMINÁŘŮ Už se to blíží, už se to blíží! Prezentace proběhnou v Klášterních zahradách a vy si je nechcete nechat ujít! Takže sledujte náš Zpravodaj a pomalu se těšte máte na co!\n14 seminář F Scénografie: Příroda Co dělat, když venku stoupá teplota a slunce pálí, zkrátka je letní den jak má být? V horkém čtvrtečním dopoledni jsem vyrazil na pic-nic se seminářem F. A skutečně manželé Michaela a Filip Homolovi dostáli názvu dílny PIC NIC, aneb animace loutky v závislosti na prostoru a počasí. U jezírka chrudimského parku je pohoda. Všichni se povalují po trávě, jen místo piknikového košíku má každý svou loutku, kterou si sám sestavil z předem připravených dílů. Míša vysvětluje zadání dalšího úkolu. Tři skupinky se rozestavují po parku a začínají vymýšlet skupinové etudy s drátovými marionetami. Míša s Filipem si přisedají ke mně na lavičku a vyprávějí mi o tam, jak postupovali v práci s frekventanty a jaké jsou cíle jejich semináře. Nejprve se učili základní pohyby s loutkou, takovou marionetářskou abecedu (jak říká Filip) pomalá a rychlá chůze, vstávání, klekání, lehání. Většina účastníků dílny drží totiž marionetu poprvé v ruce. Další den se přesunuli všichni do parku s tím, že přírodní prostředí skýtá pro loutkářskou fantazii mnoho podnětů a nástrah. Nejprve začali zkoušet samostatné etudy a na konkrétních případech si vysvětlovali drobné vychytávky. Přes toto seznámení se s loutkou se dostali k tvoření dramatických situací ve skupinkách s maximálním využitím prostředí a navázáním na ně (stromy, voda, terénní nerovnosti, cestička, lezoucí šnek). Nejlepší scénografie je příroda. říká Míša a Filip dodává Ona má na každý den nějaké moudro. Dnes už seminaristé pracují s rekvizitou, kterou si sami vymysleli. Míša s Filipem svolávají všechny k sobě a vypravujeme se na cestu pod korunami stromů, po břehu tůně zarostlé lekníny, mezi kterými plavou kachňata a pod hladinou září spousta červeně zbarvených kaprů Koi. První zastavení nás čeká na cestě, kde loutka závodí ve štafetovém běhu, u keře na kraji jezírka si pedantský učitel Piškot hraje s míčem, na palouku u mostu cvičí další marionety Thai-chi. Lidé procházející parkem se zastavují a se zalíbením sledují dřevěné herce, všechno je tu tak samozřejmé a přirozené. Z obou lektorů sálá nadšení. Hercům radí, upozorňují, co nefunguje, vyzdvihují vypointování situací. Je až neuvěřitelné, jak otevřený přírodní prostor loutkám sluší a jak v něm fungují zcela jinak, než v sevření divadla. seminář C TojToj Jak se panda probouzela Když jsem přišla na výzvědy, akorát probíhalo rytmické cvičení, při kterém stáli všichni v kruhu, ruce měli překřížené před tělem a v jedné z rukou měli polštář, který si předávali. Rytmus po čase gradoval, takže docházelo k drobným kolizím, což vedlo k rozverné a zábavné atmosféře. Bílý vatový polštář měl dnes na semináři důležitou úlohu: sloužil jako zástupná rekvizita, jejímž prostřednictvím se měli seminaristé naučit přijímat váhu hmoty, s kterou se běžně setkávají. V průběhu dalšího cvičení seminaristé zkoušeli animovat polštář znázorňující nějaké zvíře. Kromě kobry, šneka, želvy nebo ryby se na učebně objevilo i prase, které na všechny vystrčilo svou krásnou zadní část i s ocáskem Což lektoři pro notnou dávku originality ocenili. Důležité bylo cvičení, jehož cílem bylo vdechnutí života skrze animování dýchání polštáře. Tomáš Volkmer objasnil, že je to určitá pedagogická metodika sloužící k animaci manekýna. Skrze další a další cvičení s polštářem se dostali až k závěrečné etudě s pandou, roztomilým plyšákem, při níž si seminaristé vyzkoušeli všechno, co si předtím vyzkoušeli při animaci polštáře. Panda spala, probouzela se, vstala a odešla. Pozorovat dvanáct pandích plyšáků, kteří spokojeně oddychují, probouzí se, protahují, mnou si očka a pomaličku odcházejí, vedla k rozněžnění větší části dámského osazenstva (pánská část se k tomu nepřiznala). Po roce jsem navštívila další seminář, který vedou manželé Volkmerovi, a i když bylo letos téma zcela odlišné (loni to byl Komiks jako východisko), opět jsem se přesvědčila o tom, jak skvěle se ve výuce doplňují. I když možná nemají přesně rozdělené role, výukou prostupuje souhra, při níž se snažíte vnímat každičkou radu, kterou vám oni dva prozradí. MaZda\n15 seminář C Učit se dívat na věci Rozhovor s Hanou a Tomášem Volkmerovými. Máte na seminářích rozdělené role? Hana: Ono to vždy vykrystalizuje z dané situace. Já uvádím účastníky seminářů do cvičení a aktivit, které mám připravené. Tomáš, když cítí potřebu, tak to doplňuje a komentuje. Pokud jsou nějaké výtvarné aktivity, třeba vyrábíme jednoduché prstové loutky, tak přebírá otěže on. Ukazuje a demonstruje, jakým způsobem mohou loutky vyrobit. Tím, že jsme dva, tak je větší možnost, že ten jeden sleduje a má šanci celý průběh dílny reflektovat - jak to probíhalo, co fungovalo, co nefungovalo a jak to můžeme příště zlepšit. Což je výhodné pro nás i pro účastníky. Reflektujeme i předchozí den. Tomáš to vždycky napíše a ozřejmí, proč jsme se tomu věnovali, jaká je v tom metodika. Tam doplňuju zase já. Takový dojem jsem přesně měla z návštěvy dnešního semináře. Zajímalo by mě, jestli si sestavujete denní harmonogram? Je na každý den stanovený nějaký úkol? Tomáš: Máme to připravené kompletně celé. Máme stanovené konkrétní cíle, kterých chceme dosáhnout, co chceme předat, kam dojít. Když se nám nepodaří naplnit denní plán, tak si připravujeme další den tak, abychom to do toho zakomponovali. Hana: Já si to vždycky rozvrhnu, odkud kam chceme ten den dojít. A jak říkal Tomáš, někdy se to stihne perfektně a někdy se něco malinko prodlouží. Rozhodně tu výuku přizpůsobujeme seminaristům; jestli máme zpomalit nebo naopak zrychlit. Je pravda, že má tento seminář akreditaci MŠMT? Hana: Ano, je. Již na jeden náš projekt, který děláme v moravskoslezském kraji, máme akreditaci MŠMT, ale ten je určen pouze pro pedagogy právě moravskoslezského kraje. Proto Michal Drtina zařadil seminář Loutka jako nástroj vzdělání do nabídky, navíc je otevřený pro pedagogy ze všech krajů. Ale je to pouze na tento konkrétní šestidenní seminář. Trochu se liší od toho našeho, který je třídenní a zhuštěnější. Tady můžeme jít víc do hloubky. Náš seminář je obohacený rozhodně i o to, že tu vidíme představení, o kterých si povídáme. Máme k dispozici materiál, z kterého ještě navíc můžeme čerpat. Vždy vycházíme z toho, pro jak staré děti dané představení je. Na semináři hodnotíme to, jak my vidíme, pro jak velké děti by to mohlo být. Proč nám to tak přijde a jaká témata v tom nacházíme, pro případnou práci s dětmi. Tomáš: Nutíme seminaristy přemýšlet, pro jaké děti je to určené. Snažíme se s nimi diskutovat. Navštěvování představení bereme jako druhou část semináře. Hana: Učíme je věci pozorovat. A stejné je to i s cvičeními. Sledujeme, reflektujeme a hned si dáváme zpětnou vazbu. Říkáme si, co jsme viděli, co by se dalo udělat jinak. Jakým způsobem. Snažíme se učit dívat na věci. Dostanou účastníci vašeho chrudimského semináře certifikát? Hana: Ano, dostanou. Přijde jim poštou, protože je nějak tištěný, je tam to speciální akreditační číslo. Což je pro některé pedagogy hodně dobré, protože když to dají svým nadřízeným, ředitelům, tak je to pro některé výhodné v tom, že i ředitel má určitou záštitu, jakýsi papír na to, že toho pedagoga vyslal na vzdělávací seminář. Tomáš: Je to akreditované ministerstvem, takže záleží samozřejmě na řediteli, jakou vážnost tomu osvědčení dá. ptala se MaZda Proč jste se přihlásili do tohoto semináře? Věnujete se pedagogice? Protože si myslím, že loutka je zajímavý pedagogický nástroj pro to, jak komunikovat s dětmi. Může to vyřešit spoustu věcí, dítě kolikrát spíš důvěřuje loutce. Má k ní blíž než k učitelce. Beru to jako ozvláštnění vztahu učitel-žák. Učím v mateřské školce a ráda bych tenhle přístup rozvíjela. Je to pro mě velká inspirace. V prvé řadě pro to, že mě baví loutky a pro to, že pracuju už několik let s dětmi. Ve školce, ale i ve volnočasovkách. Další důvod je pro mě to, že seminář vedou úžasný lidi, které jsem měla jako porotce na soutěži. Dělám amatérské loutkové divadlo a moc mě zaujali jako lidi, tak i proto. Je radost se od nich něco učit. Z celého semináře mám velmi dobrý pocit. Ani se mi nebude chtít domů. Jsem šest let na mateřské a chtěla jsem si znovu prošlapat cestu, než se vrátím zpátky do ZUŠky. Nastupuji na jinou ZUŠku, než kde jsem byla předtím, a na ní není žádné loutkářské oddělení, takže bych ho tam chtěla dostat. Říkala jsem si, že navíc budu mít akreditovaný seminář, s čímž určitě zapůsobím na paní ředitelku. Protože v Brně pracuji v nemocnici s dětmi jako dobrovolník. Navíc si v budoucnu chystám najít práci s dětmi. Mé očekávání bylo, že to nabídne, jak je možné využít loutku v pedagogické práci. Což se teda částečně i plní. Nicméně teď jsme ještě ve fázi seznamování se s loutkama, což pro ty, kteří to už třeba absolvovali, na jiných seminářích, moc není. Takže pro někoho je to opakování a pro někoho učení. Ale už se těším, jak zítra konečně začneme to vlastní gró, kvůli kterému jsem přijel. Dělám s dětma už několik let. Pracuju ve škole a dělám v otevřeném klubu.\n16 Slovenský den s Teatro Carnevalo a Piki Čtvrtek lze směle prohlásit za slovenský den v programu festivalu. Aspoň já jsem to tak měla už od rána. Nejprve přednáška docenta Juraje Hamara o tradičních typech loutek ve slovenských lidových hrách, o které informujeme na jiném místě. A poté alespoň pro mě překvapení. Tentýž akademik tentokrát v kostýmu lidového loutkáře se svým Teatro Carnevalo ukázal názorně, jak tento typ starodávného umění lidových loutkářů působí na diváky, především děti. Jeho představení, tedy one-man show Kašpárek a čarovná skříňka (Gašparko a čarovná skrínka), je tak trochu oživlé divadelní muzeum, na druhé straně stále živá kramářská show sestavená ze známých výstupů Kašpárka, jeho přítelkyně Žabinky (v Čechách Kalupinky) a zástupu čertů. I když jsou jednotlivé scénky společného tance Kašpárka s Žabinkou, otevírání zdánlivě prázdné truhlice, z níž se postupně vynořují čerti, souboj Kašpárka s nimi, výprask a likvidace, jednoduché, jsou i divácky vděčné. Juraj Hamar ovládá výborně komunikaci s malými diváky a hurónský řev dětí přivolávajících Kašpárka svými výzvami ještě stupňuje a stále udržuje pozornost dětí výzvami ke komunikaci a povzbuzování loutek. Tento typ divadla funguje jako udržování lidové tradice, jakási živá kronika. I když tato poetika nemusí každému vyhovovat, je vidět, že především na malé diváky působí stále silně. Druhé představení, které jsme měli možnost vidět, přivezl soubor PIKI aneb Podozrivo Ideálna Kočovná Iniciativa z Pezinoku. Dvojice protagonistů rovněž dokáže velmi dobře komunikovat s diváky a navíc si vybrali pro svou inscenaci velmi vděčné téma. Pes (PŘÍ)TULÁK je opravdu rozkošná loutka, takže se nedivím, že na výzvu po představení, aby si ji děti přišly pohladit, se nahrnul k pódiu dav. Na všech složkách inscenace se společně podíleli Katka Aulisová a Ľubo Piktor a je vidět, že vše vyladili tak, aby to přesně do sebe zapadalo. Už po příchodu do sálu vidí diváci dvojici sedící na vyvýšeném pódiu u stolu, zdánlivě jako manželská dvojice. I když příběh je poměrně jednoduchý, příjemně překvapí postupné rozkrývání tématu a scény. Zpočátku herci komunikují pouze štěkotem a výmluvně po psovsku předvádějí různé charaktery psů (nebo lidí?). Nejsme si jisti ani tím, jak to bude pokračovat. Pak se ale ukáže, že zakrytá scéna je vlastně malým loutkovým divadlem, které lze variabilně přestavovat a manipulovat s ním. Může se stát popelářským autem, ale také pokojíčkem, klecí pro zaběhlé psy nebo skládkou. Protože všechna tato místa jsou pro děj příběhu důležitá. Jako červená nit prochází dějem příběh psa-outsidera, který postupně získává zkušenosti a také nejrůznější přátelství. Holčička Dula se na počátku zdá spíše jako nepříjemný spratek, který si na rodičích dokáže vymoci cokoli. Postupně ale odhalujeme, že se vlastně cítí podobným outsiderem jako její ošklivý pes. Zamiluje si ho tak, že rodiče začnou žárlit a chtějí se psa zbavit. Jako ve správné pohádce vše nakonec dobře dopadne. A my konečně odhalíme, kdo byla ta dvojice na počátku. Je to totiž Dula, která mezitím vyrostla, a její už hodně starý milovaný pes. Oba protagonisté hrají s obrovskou energií, dokážou zaujmout malé diváky a ty dospělé potěšit, možná i dojmout. Jana Soprová\n17 Prašť ho! Prašť ho! Ano, já vím dítě uvažuje jinak, čert je ztělesnění zla a takhle se to brát nedá. Jenomže když vidím skupinku rozjuchaných dětí, které fandí kašpárkovi, aby namlátil čertům a docela nevinnému krokodýlovi, mám s tím nějaký problém. Vzpomněl jsem si u toho na příšernou historku, kterou popisuje Eva Stehlíková ve své nové knížce Co je nám po Hekubě věnované uvažování o českých inscenacích antického dramatu: Ve Středočeském divadle na Kladně se hrála koláž nazvaná Příběh Elektry. Režisérka Irena Žantovská dokázala vyšponovat scénu, v níž Orestes hodlá zabít Klytaimestru, na hranici únosnosti. A když tak strnul Orestes se zbraní nad Klytaimestřinou hlavou, prořízl zděšené ticho ostrý hlásek malé, asi tak desetileté, pěkně oblečené holčičky: Tak dělej! V duchu jsme si patrně všichni pomysleli, že vztah matky a dcery v tomto případě asi bude jaksi problematický... (Tím zároveň dělám knížce nenápadnou skrytou reklamu. Je to nesmírně zábavné čtení, které dalece přesahuje své vymezené téma a vypovídá mnohé o českém divadle a kultuře posledního století a vlastně i o divadle a jeho vnímání obecně. Vydalo začátkem roku nakladatelství Brkola.) Michal Zahálka Škrhola, Gašparko a zbojníci Další den v Muzeu loutkářských kultur tentokrát patřil loutkám slovenským, tedy panu Juraji Hamarovi, estetikovi a folkloristovi z Univerzity Komenského v Bratislavě a jeho přednášce o Typologii postav v tradičním loutkovém divadle na Slovensku. Zpočátku to vypadalo, že přednáška bude krátká. Pan docent oznámil, že klasické slovenské loutky se v podstatě dělí na tři základní skupiny: postavy představující vyšší vrstvy (knížata, princezny a zámecké pány), nižní vrstvy (jako sedláky Škrholu a Trčku, ale také zbojníky a selky) a do třetice různé postavy nadpřirozené (čerty, smrtky, duchy či kostlivce). A pak je tu samostatná kategorie Kašpar čili Gašparko, jako jedinečný komický charakter, se starým obličejem a chlapecky dovádivým chováním. Na rozdíl od Čech se na Slovensku prakticky nevyskytovaly loutky zvířat.. A tím bychom mohli končit... poznamenal. Ale byl to samozřejěm jen začátek. Ukázalo se, že pan docent je nejen znalcem teoretikem, ale je zároveň nadšeným loutkářem. Pyšní se tím, že deset let hrál s posledním lidovým slovenským lourkáře Antonem Anderlem ze slavného loutkářského rodu. A tak jsme byli poučeni, že loutky charakterizujeme z hlediska sémantického, vizuálního a toho nejdůležitějšího fónického. Sémantická čili významový rovina určuje, jakou společenskou a dějovou roli má v příběhu ta která loutka. Vizuální rovina nám umožní poznat prostřednictvím oblečení a masky, do jaké společenské vrstvy postava patří.. Ale nejdůležitější je nakonec právě ona rovina fónická, tedy hlasová, která se ukázala jako úplná věda. Navíc, na rozdíl od předchozích dvou funkcí, které lze odvodit z textů a obrázků, tato mizí v čase, a přenáší se jen ústní tradicí. Staré loutkové divadlo je charakteristické především tím, že má velmi jasné konvence, mezi něž patří i jazykové zvláštnosti postav. Každý loutkář by tedy měl ovládat celou škálu hlaůs, mít je zařazeny ve své paměťové kartotéce a v pravý čas vytáhnout ten správný hlas. Většinou to totiž u kočovných loutkářů bylo tak, že hráli sami ve dvojici a mluvili spoustu různých hlasů. Každá loutka by měla být rozeznatelná podle hlasu, jeho témbru, rytmu, tempa a mnohdy také jazykových zvláštností ať už koktavosti, zajíkavosti, šišlání, či podle etinického přízvuku). Jak se zdá, docent Hamar se toto umění během své praxe v souboru Antona Anderleho naučil mistrně využívat, a tak svou přednášku prokládal živými ukázkami. Tak jsme měli možnost poslechnout si třeba Škrholu, ale také Kašpárka, Žabinku, či maďarského grófa. A na závěr jsme se mohli podívat i na úryvky legendární loutkové inscenace Don Šajn v provedení Anderlovců. jas Námořníci, kapitáni, kormidelníci, první důstojníci i plavčíci! Všichni z rodinného semináře R přišli a vypustili své lodičky vstříc ďábelským proudům náhonu. Za doprovodu kapely Jiřího Jelínka bylo slavnostně odstartováno vyplutí a každé lodičce děti určily, kam má doplout: K domovu! Do Afriky! Ke zvířátkům! Tradičně se také objevila loďka s fotkou Tatíčka Odměna pro malé námořníky byla sladká kdo by odolal (rumovým) bonbónům. Snad všechny lodičky doplují tam, kam je jejich stavitelé vyslali. Držíme pěsti! Ahoj! ph\n18 Kdopak by se plesu bál Jak by mohla být Loutkářská Chrudim špatným festivalem, když má tak skvostně tančícího ředitele? Ostatně, v jistém ohledu by celá reportáž mohla být významnou výpovědí o plese, i kdyby byla pouhým seznamem jmen těch, kteří tančili na jedné straně, a těch, kteří netančili, na druhé. Na parketu se kromě mladých loutkářských nadšenců, od kterých se to očekává, roztančili i tací nečekanější, jako tatíček Masaryk, Jirka Fiala, elegantní porotkyně Martinka Hartmannová a... tam, ve stínku pod sloupem... je to možná? Jako stínový přízrak možno tušit i ducha Arnoštky Kopecké, jak skotačí čtverylku s Janem Nepomukem Laštovkou. Jdu si pro pivo. Atmosféra plesu zdá se být atmosférou překvapivě mírového soužití mezi tančícími (a do jisté míry i hlučícími, přiznejme si to) a těmi, kteří si přejí v klidu sedět a rozprávět, tu s polívčičkou, tu se svíčkovou a tu jen s pivem. Snad je to způsobeno tím, že u vchodu byli návštěvníci podrobeni důkladné kontrole, mladé dívenky, milé jako hostesky, ale přísné jako bodyguardi, tam u každého návštěvníka ověřují splnění dvou podmínek: musí být loutkář a nesmí nést žádnou zbraň (můj ostře nabroušený jazyk díkybohu detektorem prošel). Jdu si pro pivo. Jen chvilku poté, co začala kapela hrát, je již taneční parket prakticky plný, nepochybně tu je celý festival. A zdá se dokonce, že pár marnotratných loutkářů se navrátilo alespoň na tento jeden večer. Kapela Sen je doprovázená blikáním lustru. To je mi po čertech vykutálený light design. Vtipný. A Drtina všechny fakuje. Hustý. Jdu si pro pivo. Je snadný a veselý podlehnout tomu, čemu se anglicky říká mingling... s nonšalancí redaktora proplouvám nepozorován mezi skupinkami a prohazuji s každým pár slov. Jak bonzující démon se raduji, co na koho zjistím, když už se nám ta atmosféra uvolňuje. Blíže nespecifikovaná hvězda festivalu mi vypráví o někam poslaných pánech (a skoro by si přála, aby zde došlo k překlepu). Kravál tropí rámus. Jdu si pro pivo. Doháje, sem vykecal, že si vredakci ani netčeme spravodaje. Sem debil. Omlouvám se Arnoštce, kerá de hlasem nahoru i dolů. Motá se mi hlava. Du si pro pivo. Hele, šéfredaktorka volá, copa mi asi chce? pub A pak se to stalo! Studio DAMÚZA Tomu, kdo se nečeše, se zabydlí v hlavě vši. I s nábytkem. Kdo si nečistí nos do kapesníku, toho nudle (sopl, vozdr, apod.) nabude velikosti balónu a odnese neznámo kam. Tomu, kdo si nečistí uši, vyroste z uší SPIRÁLOVNÍK UŠATÝ. Rozkošatí se, vykvete a jeho semínka oplodní ostatní. Absurdní a právě proto příjemný příběh Hřebenu, Kapesníku a Ušních čistítek pobaví a (tak tohle říci nechci!) p...í. I rámec příběhu těch obyčejných věcí je příjemný. Chtějí utéci do ráje, neutečou a jsou v sedmém nebi. A protože mi zcela nevadil hučící kompresor, nafukující jeden metr za divadelním stanem skákací hrad, je evidentní, že jsem byl (díky dobrému divadlu) příznivě zaujatý a pozitivně vnímavý divák. Děkuji. Josef Brůček PS: Někteří ušní odborníci tvrdí, že čištění uší vatou na špejli, či kupovanými čistícími udělátky je škodlivé. Zatlačuje to ušní maz ze středního do vnitřního ucha. Tak mohou nastat nepříjemné komplikace. Prý.\n19 1. Autor Krysaře 2. Autor Zeměplochy 3. Parťák Sherlocka Holmese 4. Frodo, Sam, Smíšek a Pipin jsou 5. Šifra Mistra 6. Křestní jméno nejznámějšího anglického kouzelníka 1. putující jinak 2. Kdo dal Vávrovi jed do kávy? 3. je lesa pán. 4. Křestní jméno jednoho z redaktorů? 5. Opak hlediště 6. Jiráskův 7. Zlobivá třináctiletá holka, jménem Ale no tak S.M.A.D. Setkání mladých amatérských divadelníků Dílna Šrámkova Písku ŠUMPERK 2014 Termín: Příjezdy: v pátek 15. srpna 2014 do večera, odjezdy: v neděli 24. srpna 2014 ráno. Nutná účast PO CELOU DOBU dílny včetně závěrečné prezentace! Věkový limit: let, výjimky směrem nahoru jsou možné, ale konzultujte telefonicky, pod 17 let pouze ve výjimečných případech na základě dohody. Pro věk do 18 let vyžadujeme předložení písemného souhlasu alespoň jednoho z rodičů. S sebou: pohodlné oblečení, hudební nástroje, nápady a zvláštnosti (individuální požadavky lektorů jsou uvedeny u anotací jednotlivých tříd). Kurzovné: Kč (kurzovné, doplňkový program, ubytování v domově mládeže v postelích a s určitou mírou soukromí 3 5 osob na pokoji) doprava a strava za vlastní; 1000 Kč (kurzovné, doplňkový program, bez ubytování - vhodné pro místní či ty, kteří mají v Šumperku možnost bydlet u známých) doprava a strava za vlastní. Pro stravování existuje v Šumperku široká škála možností včetně kuchyňky v domově mládeže. PŘIHLÁŠKY zasílejte ihned na adresu: NIPOS-ARTAMA, Alena Crhová, P. O. BOX 12 / Fügnerovo nám. 5, Praha 2 nebo em: INFORMACE: Alena Crhová, tel.: , , Karel Tomas: , , TŘÍDY aneb NA CO SE MŮŽETE TĚŠIT: A JEVIŠTNÍ POEZIE POEZIÍ JEVIŠTĚ třída je už naplněna / Lektor PAVEL KHEK pedagog, režisér a umělecký šéf Divadla v Mladé Boleslavi CD JAK UMŘÍT NA DIVADLE I VE FILMU... / Lektoři JAKUB NVOTA slovenský režisér a PETR NŮSEK choreograf, učitel a poradce dobových šermů a bojů F Proč bychom se netěšili aneb ZKÁZA HLAVNÍHO MĚSTA / Lektor JOZEF KRASULA slovenský režisér a pedagog H DIVADELNÍ DÍLNA NEVERBÁLNO / Lektor MICHAL HECHT mim, režisér, pedagog HAMU Praha V AUTORSKÝ COUNTRY MUZIKÁL / Lektor Vojtěch Štěpánek herec, režisér Divadla Komedie Praha Pořádá o. s. Společnost amatérské divadlo a svět v odborné gesci NIPOS-AR- TAMA a ve spolupráci s Městským divadlem, Střední zdravotnickou školou a MÚ v Šumperku. Projekt se uskuteční pod záštitou ministra kultury Daniela Hermana, z pověření a za finančního přispění Ministerstva s finanční podporou Ministerstva kultury a města Šumperka. my víme, že jsme tou zmínkou o žloutkových věnečkách nasadili mnohým lidem brouky do hlavy a oni teď dumají nad tím, čím nás potěšit a obdarovat, ale květiny Děkujeme! (otíráme slzy dojetí)\n20 Vítej, čerstvý větře! Každý autor je rád, je-li pochopen. I já se raduji, že v mých slovech o Loutkářské Chrudimi jako vítaném začátku horkého léta, radosti ze setkání s kamarády, inspiraci představeními, diskusemi a semináři či o naději, že zůstane přehlídkou amatérských loutkářů, bylo rozpoznáno volání po smrádečku, nehybnosti a poplácávání se po ramenou (proč bych se taky jinak s kamarády vítal, že?). Jsem rád, že bylo pochopeno i to, co jsem nenapsal a co si nemyslím. A zvlášť jsem rád tomu, že někdo konečně objevil, že by se Loutkářská Chrudim měla otevírat jiným pohledům a novým podnětům. Inu, nové oči lépe vidí, nové koště lépe mete, nový vítr čerstvý vítr. Luděk Richter Celofestivalovka Stále čekáme na další objevitele. Nápověda: Nad hlavou spí loutky Jednodenní Nápověda: uvěznili hlodavce Vítězové soutěží Linda, Jáchym, Karolína, Agáta, Anička, Berunka, Eliška, Bára, Milan, Matka pluku, Adélka, Alenka, Kašpárek z Boudy, Juris, Verča PODĚKOVÁNÍ Luďkovi Richterovi & kol. za vynikající ukázku animace neživého předmětu (v podání Ivany Hancvenclové). Své excelentní vodičské schopnosti dokázal plně rozvinout na malé ploše (cesta z Modré Hvězdy na internát), čímž plně obhájil svůj post předsedy odborné poroty Loutkářské Chrudimi. Rudolf Hancvencl Zpravodaj 63. Loutkářské Chrudimi Vydává a tiskne: Chrudimská beseda Redakce: Petra Hlubučková (ph), Magda Zicháčková (MaZda), Jana Soprová (jas), Tomáš Jereš (TojToj), Jacques Joseph (pab) Foto: Ivo Mičkal a redakce Grafická úprava: Petra Líbová Kontakt: t , mail: Neprošlo jazykovou úpravou! Jeviště DKP 10, 13 a 15 h. Naivní divadlo, Liberec O beránkovi, který spadl z nebe ( , 2 roky) doplňkový program Jednoduchý příběh je inspirován motivy z obrázkové knížky německého autora Freda Rodriana a vypráví o oblačném beránkovi, který spadl z nebe. Jeviště DKP (A) a (B) h. Céčko, Svitavy Vědci ( , 10 let) inspirativní program Absurdní anekdota ze života brněnských vědců, kteří stále odmítají grant, až ho nakonec dostanou. Malá scéna DKP 11, 14 (A) a v 16 (B) h. Prváci KVD DAMU, Praha Dlouhý, Široký a Bystrozraký aneb Papírová pohádka (20, 4 let) hlavní program Kdo by neznal Erbenovu klasiku. ToTeMM, Sklené nad Oslavou O Nirdhanatovi (30, 5 let) hlavní program Rodinné divadlo podle lidové indické pohádky. MED 11, 14 (B) a 16 (A) h. Tyan, Plzeň O Dolfíčkovi a Vlastě (40, 8 let) hlavní program Rodinný loutkový příběh o lásce a cestování. Muzeum Barokních soch (B) a (A) h. Děvčátko a slečny, ZUŠ F. A. Šporka, Jaroměř Kazání děvčátkům a slečnám (40, 12 let) hlavní program Barokní kázání s květnatou mluvou. Stan za divadlem 10 a 13 h. Studio DAMÚZA, Praha Detektiv Lupa a tajemná věž (40, 4 let) doplňkový program Vydejme se s detektivem Lupou do jedné zapomenuté vesnice na kraji začarovaného lesa, kde se skrývá tajemná věž. Spolkový dům 15 a 18 h. KALD DAMU, Praha Tajný život (40, 12 let) doplňkový program Jste pacientem a žijete dva životy? za divadlem 19 hodin Jana Koubková SMRT STANDARDIZMU Koncert přední osobnosti českého jazzu Jany Koubkové a jejích kolegů Romana Hampachera a Jana Červenky v programu, kterým se zpěvačka od standardního jazzu přesunula více k blues a šansonu.


o peněžence plné peněz\no prázdné peněžence\n(šrajtofle, prkenice) Shrnutí: Špatné svědomí\nVýklad snu: Peněženka ve snu znamená, že budete mít špatné svědomí. Bude se jednat o lež. Zalhali jste partnerovi a teď z toho budete mít černé svědomí. Budete z toho rozmrzelí.\nSouvisející výklady — peníze.\nPlná peněženka ve snu\nPrázdná peněženka ve snu\n(bez peněz, švorc) Shrnutí: Přijde blahobyt a spokojenost\nSen o vysypané, prázdné peněžence znamená, že se vám konečně začne dařit. Čeká na vás spokojené období, kdy nebudete mít nouzi o peníze, budete fyzicky fit a i s rodinou budete velice dobře vycházet. Čeká vás osobní růst a celkově rozkvět dosavadního života.


Pončo i pro období mateřství, pletené pončo pro těhotné 1A0756 - Styls.cz\nKatalogové číslo: 1A0756\nPončo vhodné pro těhotné\nMateriál: 100% akryl Distribuce v ČR: ABC STYLS s.r.o.\nDalší informace - Pončo i pro období mateřství 1A0756\nNáš internetový obchod se rozhodl poskytovat svým zákazníkům další výhody při nakupování zboží Pončo i pro období mateřství 1A0756. Může se totiž stát, že si objednáte zboží Pončo i pro období mateřství 1A0756 avšak po rozbalení nebude neodpovídat původním představám - např. špatná velikost a chtěli byste zboží vyměnit. Pro náš internetový obchod to není žádný problém. Nepoškozené a nepoužité zboží Pončo i pro období mateřství 1A0756 řádně zabalte a s kopií dokladu nám jej zašlete zpět do 14 dnů od obdržení zásilky spolu s uvedením nově zvolené velikosti (barvy) zboží, za které chcete původní zboží vyměnit. Následně, jedná-li se o první výměnu, odešleme zásilku s vyměněným zbožím zdarma k Vám.\nPončo i pro období mateřství 1A0763\nPončo i pro období mateřství


Externi aku na motorku\nOd: mis* 17.09.14 09:13 odpovědí: 2 změna: 17.09.14 12:05\nomlouvam se za mozna pro nekoho hloupy doraz. Potreboval bych udrzet baterii v motorce v provozuschopnem stavu, mam ji zaparkovanou v garazi bez privodu elektriky. Idealne bych ji potreboval z motorky nevyndavat (je na ni napojena mala baterka k alarmu).\nTakze bych ocenil jakousi externi baterii(zdroj), kterou bych si nabil doma a tou si pak napeti v teto obcasnym pripojenim udrzoval.\nNejde mi jen o samotne nastartovani, ktery bych mohl udelat i pres kabely s autem, ale i o to, abych nekde odjetej pak kvuli tomu neustal stat, kdyz by se baterka jizdou nedobila dostatecne.\nExistuji nejaky takovyhle externi akumulatory bez soucasne nutnosti pripojeni do elektricke site?\nMůžete si koupit nějakou třeba modelářskou baterii LI-PO 14,8V 4S 40C a mít ji jako zálohu.\nMusíte k ní mít ovšem speciální nabíječku.\ndoplněno 17.09.14 12:37:\nNevím co si představujete pod pojmem "interní"akumulátor.\nTo co jsem napsal, tak je baterie kterou si doma nabijete, budete jí mít v kapse(pod sedlem, atd...) a vpohodě zní v případě potřeby nastartujete moto. Po nastartování jí zase odpojíte.\nRozumim. Takze napr. napajeci zdroje, ktere se prodavaji na moto/auto baterie jsou bez vyjimky zavisle na prime pripojeni k elektrine? Zadny interni akumulator, ktery by se dal nabit a pozdeji pouzit?\ndoplněno 17.09.14 12:46: Ja to v podstate myslel tak, ze bych mel nejaky zdroj energie do te garaze, kterym bych si ten akumulator v motorce cas od cau dobil tak, aby byla provozuschopna napr. pres zimni obdobi, kdy dochazi bez jezdeni k pozvolnemu vybijeni. Vozit s sebou by nebylo nutno.\nVami navrhovane reseni je samozrejme mozne, jen me zajima, zda neni nejaky zdroj pro tyto ucely(udrzeni, nabiti aku v aute, moto, apod.) primo urceny..\nJak se zaradit na dalnici z najezdu - 6 odpovědí\nTotalní likvidace vozu - 15 odpovědí


USA nejspíš zpřísní sankce proti KLDR. Obavy z reakce Číny | Týden.cz\nPo jaderné zkoušce\nUSA nejspíš zpřísní sankce proti KLDR. Obavy z reakce Číny\nSpojené státy mohou v nejbližší době zpřísnit sankce vůči KLDR v reakci na středeční jaderný test. Americký Kongres bude hlasovat o návrhu zákona trestajícího banky či osoby podporující vojenské aktivity Pchjongjangu. Oznámil to republikánský předseda sněmovny reprezentantů Paul Ryan.\nNávrh, který dostanou kongresmani na stůl, počítá mimo jiné se sankcemi pro banky podporující fungování severokorejského jaderného programu, se zmrazením majetku lidem spojeným s agresivními vojenskými aktivitami Pchojngjangu či s potrestáním obchodníků, kteří poskytují diktátorskému režimu finanční zdroje v konvertibilní měně.\nVůdkyně demokratické menšiny ve sněmovně Nancy Pelosiová přislíbila, že návrh bude mít dostatečnou podporu zákonodárců její strany, což by mělo zajistit jeho hladký průchod dolní komorou Kongresu.\nPodle republikánských zdrojů Reuters by se o sankcích mohlo ve sněmovně hlasovat už v pondělí, sám Ryan to však nepotvrdil.\nPodobný návrh měli američtí zákonodárci před sebou již před dvěma lety po jednom z předchozích jaderných testů. Tehdy prošel sněmovnou, narazil však v Senátu.\nStávající americké sankce se zaměřují přímo na severokorejský zbrojní program. Snaha o jejich rozšíření na některé finanční instituce se může podle analytiků setkat s obtížemi.\nNěkteří američtí politici se totiž obávají možné negativní reakce Číny, jejíž firmy mají v KLDR významné obchodní zájmy. Jiní zase zpochybňují význam, který mohou ekonomické sankce na smýšlení severokorejského diktátora Kim Čong-una mít.\nWashington již v reakci na středeční výbuch jednal s Jižní Koreou o možnosti rozmístění svých strategických zbraní na poloostrově k ochraně amerických spojenců v oblasti. Sankce by měly být dalším z prostředků k omezení vojenských aktivit KLDR.


Krakatit (1948) | ČSFD.cz\nČeskoslovensko, 1948, 97 min (Alternativní 106 min)\nKarel Höger, Florence Marly, František Smolík, Nataša Tanská, Miroslav Homola, Jaroslav Průcha, Jiří Plachý st., Eduard Linkers, Bedřich Vrbský, Karel Dostal, Vlasta Fabianová, Bohuš Hradil, František Vnouček, Vítězslav Boček, Jiřina Petrovická, Jaroslav Zrotal, Zvonimir Rogoz, Antonín Jirsa, Magda Kopřivová, Zdeněk Hodr, Ann Sortreed, Margarette Previtali, Stojanka Mustafova, Tsiao Jeh, Margaret Amakof, Čebeh Čančinov, František Marek, Filip Balek-Brodský, Ema Kreutzerová, Ema Hrubá (více)\nKrakatit je název pro třaskavinu s nepředstavitelně ničivým účinkem. Sám její vynálezce, inženýr Prokop, se jí zalekne, avšak pro mnohé jiné představuje vytoužený nástroj absolutní moci. Ve stejnojmenném románu Karla Čapka, vydaném roku 1924, byly Prokopovy pokusy a jejich následky čistě autorovou vizí. Proti tomu filmová adaptace, jež vznikla nedlouho po druhé světové válce a útocích na Hirošimu a Nagasaki, zčásti zjevně reflektuje skutečné události. Mimo naléhavý morální apel dodnes strhuje svou delirickou atmosférou a vizuální vynalézavostí v reálných exteriérech i fantastických kulisách. (NFA)\nPodle mého mínění jde o Vávrův režijně nejoriginálnější snímek, s výjimkou legendárního vzepětí v 60. letech. Nebyl by to ovšem Vávra, kdyby se jej o třicet let později nepokusil na dobovou objednávku revidovat, aby vytvořil naopak jeden ze svých nejhorších filmů, nechvalně proslulé Temné slunce… - Aleš Říman (Letní filmová škola)\nVelmi "české". Musím říct, že Čapkův román pravděpodobně nešel zpracovat lépe a Otakaru Vávrovi se daří zachytit vše včetně atmosféry a bezchybnosti postav. S čistým svědomím však nemohu dát 5*, protože mi přijde, že si to snímek nezaslouží a že nezanechal ve mě ten správný pocit. Ohledně konce, který i v knize je jaksi "vnucený" se raději nebudu vyjadřovat. ( 06.11.2007 )\nZe začátku to je pomalu noirová detektivka. Hra světla a stínu je perfektní a zápletka napínavá. Poté nastoupí idylická část na vesnici, proti které též nemám výtky. Jenže jakmile přijde zajetí, vše začne být zbytečně rozvláčné a nudné. Chvílemi jsem u toho opravdu usínal. Závěr s tajnou radarovou stanicí je roztomile naivní, ale zpracování se mi líbilo. Vizuálně to není ničemu nic dlužno. Poselství je taky dobré, i když by mohlo být podáno malinko méně polopatě. Drhly mi tam občas jen některé otravné postavy (teroristi, všichni co ho věznily kromě princezny) a občasná rozvláčnost. ( 07.09.2009 )\nČapkovu klasiku jsem četl - vynikajicí. Vávra se věrně drží knihy, ale je až moc polopaticky popisný ( asi by to chtělo příklad - "záleží na tom, komu se Krakatit dostane do ruky" - následuje pomalý nájezd na ruce Karla Högera, podpořený dramatickou hudbou ). Herci natolik patetičtí a afektovaní, až to zaráží ( to, co předvádí Höger, mi nejednou polechtalo bránici a spolužákům z FV jakbysmet ) a jeho režie občas naivní. Ale pozor! Přesto jsem se ani chvilinku nenudil, právě naopak. Jednak kvůli zmíněné úsměvnosti a pak proto, že film uhání rychle kupředu, dekorace jsou povedené a díky veskrze záporným postavám ( z nichhž jedna neodolatelně cynická je roztomilým kontrapunktem Högerově patosu ) na vás dýchne ta správná atmosféra beznaděje... ( 03.03.2006 )\nSvětoznámý přepis stejnojméného románu, brilantně převedeného na filmové plátno. K mimořádnému úspěchu tohoto vesměs fantastického snímku nepřispěl jen výtečný emocionálně tvůrčí (exaktní) vědec Ing. Prokop v podání Karla Högera nebo působivá Srnkova hudba. Ve filmu se dynamicky střídají a mění obrazy jednotlivých prostředí a prolínají se výjevy z reality se snovými a horečnatými představami hlavního hrdiny. Ústředím dramaturgickým principem adaptace je tedy kontrast představ a skutečností. Zároveň film posloužil jako vzorný předobraz k propagaci míru, ve své době aktuálně varoval před nebezpečím zneužití ničivé síly ukryté v hmotě. Televizemi neprávem opomíjený titul a já jsem rád za jeho znovuuvedení. ( 12.05.2006 )\nSpokojenost s Krakatitem do značné míry souvisí se schopností dívat se na film očima diváka 40. let minulého století. Z dnešního pohledu se dá snímku vyčíst mnohé, především herectví Karla Högera sklouzává k patosu, v době vzniku působivé scény dnes vypadají lacině. Koncem 40. let ale Vávrův film představoval nepopiratelně atmosférickou a tématicky naléhavou podívanou. Jaderné hřiby nad japonskými městy byly ještě v živé paměti. Vávra sice Čapka přizpůsobil poúnorovým poměrům, takže protiimperialistický rozměr snímku nejde přehlédnout, ale narozdíl od pozdější verze nepůsobí aktualizace násilně a směšně. Vyslanec D'Hémon v podání Jiřího Plachého je jako vedlejší postava nepřehlédnutelný a dodává dramatu náležitý kousek mysteriózna a temnoty. Celkový dojem: 75 %. ( 17.01.2019 )\nJiří Plachý st., Karel Höger, Eduard Linkers\nVyzneniu filmu napomáha vierohodne pôsobiace stvárnenie atómového výbuchu, ktorý bol vyrobený v trikovom oddelení na Barrandove v dvojmetrovom vodnom akváriu, do ktorého boli pod tlakom púšťané rôznofarebné tekutiny. Pri spomalenom snímaní bol dojem atómového výbuchu, spojený ešte s oslňujúcim zábleskom, presvedčivejší. (Raccoon.city)\nKarel Čapek (autor predlohy) sa inšpiroval výbuchom muničnej továrne Škodových závodov v Plzni z roku 1917, nazývaným tiež Bolevecká katastrofa, ktorá si vyžiadala viac ako 200 obetí. Spisovateľ celú situáciu sledoval z okien zámku v Chyši u Žlutic, kde pôsobil ako vychovávateľ v rodine grófa Lažanského. (Raccoon.city)\nSlovo Krakatit zazní ve filmu více jak 45krát! (krib)\nDAFilms Voyo iTunes Youtube Česká filmová klasika\nČeskoslovensko, Drama / Sci-Fi / Akční\nHrají: Radoslav Brzobohatý, Rudolf Hrušínský\npodle knihy, černobílý film, antiutopie, protiválečný


Kdy jste si začali věřit v řízení - Diskuze - eMimino.cz\nAhoj, s prvním potomkem jsem se konečně odhodlala k dodělání si řidičáku, měla jsem dokonce koupených o 10h jízd navíc, nez bylo žádáno. Jsem taková poctivka. Zkoušky byly napoprvé.\nDnes jsem poprvé vyjela s manželem, který se nedržel asi milionu připomínek (že špatně vyjíždím z park. místa, že jedu moc vpravo, že na semaforu moc brzo připravuji „jedničku“). Ani teda popravdě, jsem se necítila, moc komfortně, jak tam nebyl instruktor, který by kdyžtak zasáhl.\nKdy jste se „vyjezdili“ vy? Ve mně se začíná tvořit blok a bojím se, abych nakonec zase nepřesedlala na MHD\n2 roky jsem jezdila vždycky s někým. A to i přes to že jsem měla své auto. Věřit jsem si začla víc až když jsem začla jezdit sama. Opravdu sama. Nejvíc mi sebevědomí dodal známí co mi bez keců a dobrovolně pujcil své úplně nové auto..chlap co dá ženský dobrovolně auto?\nJezdit, jezdit, jezdit. Auta se člověk nesmí bátt ale musí mít respekt.\nPříspěvek upraven 09.05.22 v 20:18\nZákladní rada - nejezdi s manželem! Máme nové auto a manžel to samé - tisíce připomínek, rad, vyděšených “výkřiků” … abych mu toho jeho miláčka nenabourala řekla jsem mu, že jediné, co mě na silnici znervózňuje a stresuje, je on. Teď jezdím sama a vše je úplně v pohodě\nJá tedy neporadím, protože blok mám taky. Pokud jsi perfekcionista s nízkým sebevědomím jako já, tak to jednoduché není. Nevyjela by s tebou spíš nějaká kamarádka? Tyhle poznámky od manžela opravdu nepomohou.\nPo získání řidičáku jsem 7 let nejezdila, blok mi zařídil můj tatínek svými připomínkami. Pak jsem se rozjezdila s manželem. Ale můj manžel je prostě fakt rozumnej chlap a spočítal si, že když se rozjezdím, tak to pro něj bude mnohem výhodnější, když nebude jedinej řidič, a rozhodně se mi řízení nesnažil zprotivit a měl nekonečnou trpělivost. Nejvíc jsem se hodila do klidu když jsme pořídili moje první auto, takže už jsem se nebála že ho zničím manželovi a nebude mít čím jet do práce. Už řídím nějakých 7 let a dobrý…\nPokud je tvůj manžel nervák, tak je otázka jestli si radši ještě nedoplatit nějaké kondiční jízdy s někým…\nOd začátku jsem jezdila sama, začala jsem v srpnu a v zimě už jsem si byla jistá. Loni jsem začala jezdit na motorce, s expřítelem děsně nervózní, jak furt ječel do interkomu, co a jak je špatně. Včera jsem po roce jela poprvé sama a naprosto v pohodě, takže věřím, že letos tu motorku taky dám. Ale sama!!\nKaždej chlap pinda do řízení. Nejsou totiž v tu dobu na koni. Pindat bude vždycky.. Špatně vyjíždím, pozdě vyjíždím, jsem moc blízko, daleko od chodníku, jedu tudy a ne tamtudy, bacha jede auto. Pokud mám s autem nějaký problém jsem já ten den… páč jemu to nedělá. Pak zjistí, že jemu taky skáče ale on na to přišel. Všichni jsou asi takový. jrzdit sama, spoléhat na sebe a je klid\nMam ridicak 6 let a neridim. Proste se bojim a nikdy jsem se neodhodlala. Mela jsem nakroceno nejak tesne na zacatku tehotenstvi, kdyz jsme jezdili na zahradu a partner si treba dal s klukana pivo, tak jsem ridila. Pak mi narostl pupek a uz jsem se zase bala. Sama bych do toho nesedla, mam nejaky blok\nVyjezdila jsem se tak po roce? Já začala okamžitě po udělání papírů dojíždět do práce cca 25km. Musela jsem. S manželem jezdím nerada do dneška. On teda málokdy něco vytkne, ale stačí, když si povzdechne\nPo získání ŘP jsem nejezdila 5let. Pak, jako ty, s připomínkama manžela a drkotáním zubů. Po dalších letech, z rodinných důvodů (starosti s rodiči) musela začít sama a pravidelně. Nejlépe je jezdit sama beze spěchu a postupně. Teď po dalších letech super, jízdu si užívám. Jsem schopná sednout za jakékoli, i cizí, auto a jet. Taky jsem zůstala sama a kolem auta si vše zařizuji. Prostě, když musíš, naučíš se. Doporučuji nejdřív jednu trasu se naučit dobře, pak přidávat… Jde to\nPříspěvek upraven 09.05.22 v 20:33\nJá neměla tenhle problém vůbec nikdy, řídila jsem od začátku v pohodě. Pak jsem nečekaně chytla sněhovou kalamitu, když jsem měla řidičák asi 3 měsíce a musela jet sama asi 30 km po dálnici, kdy vozovka klouzala, bílá tma, viděla jsem před sebe na dva metry a v kopci uvázly kamiony, jak to klouzalo, takže jsem se jim tam musela vyhýbat na té namrzlé vozovce a nezastavit, protože bych se už na tom ledu nerozjela. Byl to slušný křest ohněm a já si tenkrát řekla, že když jsem zvládla tohle, tak už zvládnu všechno.\nAsi tě nepotěším, ale myslím, že ne všichni mají na řízení vlohy nebo to dokážou psychicky snést. Někdo se třeba hroutí, když mu auto chcípne na křižovatce a už se nerozjede a někomu to vůbec nevadí..\nAni nevím jak dlouho trvalo, než jsem se vyjezdila. Řidičák jsem si dělala před 12ti lety a dodnes mám respekt z výjezdu po Praze, bez navigace bych se tam už ani nepouštěla. Naposled jsem ji neměla a trasu jsem si protáhla minimálně o půl hodiny Ale jinak běžně jezdím 150km i více naráz. Hlavně jezdi pravidelně a nejlépe sama. Manžel vedle tebe je podle všeho rušivý element, který tě rozhodí dřív než vyjedeš z parkoviště. Vol třeba na začátek trasy, které znáš a spíše mimo město. Až si budeš jistá na nich, začni se pouštět dál. Nejlepší co tě naučí, je prostě když nemáš jinou možnost a tím autem musíš.\nPo 8 letech od autoškoly jsem sedla do auta. 2 kondiční jízdy v pohodě, učitele nechápali co tam dělám, když řídit umím.\nJezdila jsem taky s chlapem, kecal tak že jsem mu řekla, že buď přestane nebo si vystoupí a že já mu taky nemluvím do šoferování. Přestal, já se po nějaké době uklidnila a teď už jezdím i sama.\nJako cestu odřídím docela v pohodě i když vždy si řeknu co by se dalo udělat jinak, ale vyježděná si nepřipadám\nJá začala jezdit hned sama. Teď po 20 letech jsem vyježděná tak, že mě manžel chválí\nŘídím 13 let, u nás v rodině se dává k 18. narozkám autoškola. Taťka trval na tom, že hned po zkouškách musím jezdit, takže jsem jej párkrát musela někam odvézt pak už mi naši auto půjčovali, pokud ho nepotřebovali a měla jsem ho za co nakrmit.\nMůj muž mi do řízení nekecá, nedělal to teda nikdy, ani když mi svěřil auto svých rodičů někdy ze začátku. Jediné, kdy jsem byla za volantem nesvá bylo, když mě brácha poprosil abych ho odvezla z jedné oslavy jeho autam a měl automat. Ten třetí pedál mi tam prostě chyběl, bylo to v noci, no chvíli mi to trvalo než to jelo tak, jak jsem chtěla, hele ale brácha ani necek\nVyspala jsem se se sousedem a neozval se


Tiché doteky – program a vstupenky online | KIZ Štětí\nRežie: Michal Hogenauer • Scénář: Michal Hogenauer • Kamera: Gregg Telussa • Hrají: Eliška Křenková, Jacob Jutte, Monic Hendrickx, Roeland Fernhout\nTalentovaný režisér Michal Hogenauer a čerstvá držitelka Českého lva Eliška Křenková spojili své síly v atmosferickém thrilleru Tiché doteky. Příběh o síle manipulace odehrávající se v prostředí radikální komunity vyniká svou důslednou režisérskou vizí a výrazným estetickým zpracováním.\nMichaela odjíždí z Prahy do ciziny za novými zážitky jako au-pair. Už od prvního dne v luxusní vile obklopené zahradou jí je jasné, že se dostala do pěkně povedené „famílie“. Tak začíná film Michala Hogenauera Tiché doteky.\nRodiče malého Sebastiana se chovají jako roboti, jejich život je řízen přesnými rituály, na minutu přesně se musí snídat, odcházet z domu i přicházet domů, život probíhá v atmosféře chladné umělohmotné zdvořilosti a disciplíny.\nMichaela dostane i nové jméno Mia a musí podepsat sáhodlouhý seznam pravidel. Zpočátku jsou s ní nespokojeni a zdá se, že odjede domů, ale náhle se situace obrátí a rodiče z neznámých důvodů trvají na tom, aby zůstala.\nUkáže se, že s podivínskou rodinou je to ještě mnohem horší, než se zdálo. Vůči chlapci neprojevují vůbec žádné city, nemazlí se s ním, nehrají si. Jde o sadistickou partičku pánbíčkářů, kteří v noci v kumbálku švihají děti bičíkem, nikoliv v afektu, ale zcela promyšleně a klidně. Plní si tím své představy o výchově.\nJemným nátlakem nutí ke švihání dětí i au-pair, která se neumí vzepřít autoritě. Říká, že se nechce se vrátit domů s pocitem, že selhala. Postupně je přijata mezi členy úchylné sekty.\nSnímek připomíná v psychologické literatuře hojně probírané otázky manipulace, poslušnosti jedince, osobní svobody a nátlaku skupiny, který někdy vede k nechutným zvrácenostem, zvláště v nedemokratických režimech. Ale i ve stabilní bohaté společnosti jsou lidé ochotni dělat neuvěřitelné věci, aby se vzápětí vymlouvali: „Nemůžu za to, oni mi řekli, abych to udělal“.


granule First mate | Královéhradecký kraj - Firmy, PR články...\nUdělejte to nejlepší pro Vašeho psa\nChcete svému pejskovi pořídit to nejlepší pro jeho zdraví? Chcete, aby byl silný a pokud má nějaké zdravotní problémy, tak aby se co nejdříve opět uzdravil? Pokud mu budete pravidelně kupovat naše granule First mate. Váš pes si zamiluje chuť granulí, ale zároveň mu pomohou pro lepší zdraví. Krmení pomáhá při potížích s kůží, ale také při různých arytmiích či při zvýšeném krevním tlaku. Navíc naše krmení obsahuje celou řadu vitamínů a minerálních látek.\nPokud chcete svému domácímu mazlíčkovi udělat radost, můžete ke granulím za zvýhodněnou cenu pořídit sušené pochoutky. Psi je mají rádi a u nás je naleznete levněji než byste čekali. Také u nás máte jedinečnou možnost nakupovat u nás nonstop a to na telefonním čísle 733577670. Pokud raději nakupujete na internetových stránkách, využijte stránky caskrmeni.cz s produkty First mate, které jsou snadné a jednoduché. Pokud budete chtít zopakovat objednávku, stačí jen jedno jediné kliknutí.


Představuji Vám nové krmivo pro novokaledonské pagekony. Tuto kaši vyvinul MVDr. Jakub Osmančík, veterinární lékař a také zkušený chovatel pagekonů z Nové Kaledonie. Kaše je sice nová na trhu, ovšem je vyvíjena již 9 let. Za tuto dobu, MVDr. Osmančík recepturu doladil k absolutní spokojenosti. Základ je stejný a dochází vždy jen k drobným úpravám. Podrobnější informace najdete na webových stránkách: www.drrhaco.com\nTuto kaši můžete pro své pagekony nově zakoupit i v mojí veterinární ambulanci. Aktuálně dostupná balení:\n- červený banán: 100g (279,- Kč), 550g (799,- Kč) a 1000g (1 299,- Kč)\n- jahoda/červený banán: 550g (879,- Kč) a 1000g (1 449,- Kč)\n- kvajáva/červený banán: 55g (199,- Kč), 100g (299,-)\nKaše červený banán\nNáš Bio prášek z červených banánů jen ten nejlahodnější a nejkvalitnější prášek z banánů, se kterým jsem měl možnost se do současné doby setkat. Nevyrábí se z nezralých zelených banánů, ze kterých je následný produkt sušení bez výrazné banánové chuti a není sladký. Náš prášek z červených banánů je v Bio kvalitě a vyrábí se z červených banánů, které dozrávají do plné zralosti v místě pěstování a následně jsou šetrným způsobem zpracovávány.\nOproti bílým práškům/moukám z klasických (námi běžně známých banánů) je prášek z červených banánů rezavě zbarven, nádherně voní a je velmi sladký a chutný. Červené banány chutí připomínají maliny a jahody. Nepoužíváme žádné konzervanty, barviva ani aromata.\nPrášek ze cvrčků (cvrček domácí) nahrazuje významnou část zdroje proteinu a tuků při ještě přijatelném zachování lahodnosti výsledného produktu. Použitá cvrččí moučka je v potravinářské kvalitě, byť je mnohonásobně dražší než jiné hmyzí moučky.\nVčelí pyl netřeba dlouze představovat. Pro jeho skvělé složení by měl být nedílnou součástí každého moderního kompletního krmiva pro plodožravé a nektarožravé gekony. Doporučuji jej používat také pro krmení krmného hmyzu. Krmný hmyz v něm také můžete obalit a poté jej zkrmovat Vašim chovancům.\nKaše jahoda/červený banán\nLahodná jahoda zpracována pomocí sprejového sušení do formy jemného prášku. Opět jsme zvolili prášek z pravého ovoce místo toho, abychom do již existující kaše přidali jahodové aroma.\nKaše kvajáva/červený banán\nLahodná kvajáva zpracována pomocí sprejového sušení do formy jemného prášku. Opět jsme zvolili prášek z pravého ovoce místo toho, abychom do již existující kaše přidali pouze ovocné aroma. Kvajáva je sama o sobě velmi aromatická.\nSložení: Červený banán, kvajáva, syrovátkový protein, moučka z cvrčků (Acheta domesticus), sušený žloutek, minerály, včelí pyl, alfaalfa, mladá zelená pšenice, mladý zelený ječmen, inulin, lyzin, chlorella, spirulina, imunoglukany, lecitin, silymarin, metionin.