Maďarsko se potýká s klesající inflací - Měšec.cz\n» Maďarsko se potýká s klesající inflací\nMaďarsko se potýká s klesající inflací\nTaké Maďarsko se potýká s klesající inflací, spotřebitelské ceny tam v říjnu rostly jen o 0,9%, trh při tom čekal 1,4%.\n13. 11. 2013 11:05\nTaké Maďarsko se potýká s klesající inflací, spotřebitelské ceny tam v říjnu rostly jen o 0,9%, trh při tom čekal 1,4%. Pro Maďarsko jde o nejnižší inflaci za posledních 40 let. Guvernér Maltocsy včera v reakci na čísla prohlásil, že na rozdíl od ČNB pro maďarskou centrální banku nejsou měnové intervence možností. A má pravdu. Maďary na rozdíl od Čechů tíží zadlužení v cizí měně a v případě oslabení forintu by dluhová zátěž domácností dále stoupla. Maďarská CB navíc ještě má prostor pro další snižování sazeb (základní sazba je aktuálně na 3,40%). Další možností je navýšení objemu stimulačního programu.\n• To reprezentanti naší centrální banky mají jiný úkol, obhajovat intervence, ke kterým sáhli. Včera tak učinil K Janáček, který mluvil o riziku deflace. Podle něj se inflace vrátí nad 1% na začátku příštího roku. V. Tomšík zase zopakoval, že ČNB se intervencí bude držet „po dlouhou dobu“. A guvernér Singer v dnešní MF Dnes zopakoval mantru ČNB, a sice že lidi neutrácejí, proto, že čekají nižší ceny. No, nevím, neříkám, že jsem dělal reprezentativní průzkum, ale pár lidí, co jsem včera oslovil s otázkou na vývoj cenové hladiny deflaci nezmiňovali. Pokud lidí neutrácejí, pak spíše kvůli nejistotě, obavám atd. A je otázkou, zda tato intervence toto neprohloubí. Jak říká známý: „Já bez nového auta ještě rok, rok a půl vydržím“.\n• V ECB se zase po čtvrteční cutu opět spekuluje nad zápornou depozitní sazbou. Včera ji připustil člen BR J. Asmussen, který zároveň řekl, že ECB se sazbami ještě neklesla na nepřekročitelné dno. Podobně se nezávisle na něm vyjádřil další člen ECB E. Nowotny, podle kterého má ECB narozdíl třeba od Fedu ještě prostor pro snižování sazeb. Nowotného navíc více než inflace (resp. hrozící deflace) straší stagnující ekonomika. Oba dva pánové přitom ve čtvrtek údajně argumentovali proti snížení sazeb.\n• Lockhart a Kocherlakota z FEDu včera zopakovali, že FED by měl ultra volnou měnovou politiku prozatím ponechat. Jinými slovy, nechtějí žádný začátek exitu, žádné snižování odkupů MBS / dluhopisů. No, hlasovací právo nyní nemají, takže to zas tak významné není, domnívám se ale, že problém s fiskálem + nízká inflace bude tlumit tendence začít s exitem.\n• Podle FRA centrální banky by měla tamní ekonomika po zpomalení ve 3Q z 0,5% na 0,1% (číslo za 3Q vyjde ve čtvrtek) opět nabrat dech a v posledním kvartále roku růst o 0,4%. Odhad je založen na předstihových indikátorech, které naznačují zlepšení v říjnu.


Samsung A500 Galaxy A5 Flex Kabel vč microUSB Konektoru | Mironet.cz\nP/N: 8592118834605 porovnej hlídací pes\nSamsung A500 Galaxy A5 Flex Kabel vč microUSB KonektoruGH96-07778A Upozornění: Tento produkt není samostatně funkční celek a může vyžadovat odbornou montáž! K montáži doporučujeme využít našeho servisního střediska. Parametry\nText vašeho příspěvku/dotazu pro produkt Samsung A500 Galaxy A5 Flex Kabel vč microUSB Konektoru:\nTechnické specifikace pro produkt Samsung A500 Galaxy A5 Flex Kabel vč microUSB Konektoru se mohou změnit bez výslovného upozornění. Obrázky pro produkt Samsung A500 Galaxy A5 Flex Kabel vč microUSB Konektoru mají pouze informativní charakter.\nNalezli jste chybu v informaci o Samsung A500 Galaxy A5 Flex Kabel vč microUSB Konektoru ?


Vylepšená loděnice pražské Dukly - Haló noviny\nVylepšená loděnice pražské Dukly\nVeslaři a kanoisté Dukly budou mít v Praze lepší podmínky pro trénink. Ve zrekonstruované a rozšířené loděnici na Císařské louce mají k dispozici větší posilovnu i místnost s trenažéry, nová je také regenerace a rozšířily se šatny pro závodníky. Těch se tam pohybuje zhruba osmdesát. Rekonstrukce trvala deset měsíců a včetně nákladů na projektovou dokumentaci stála přibližně 63 milionů korun.\nLoděnice ve staré podobě sloužila veslařům a kanoistům Dukly od roku 1997, kdy nový objekt nahradil »starou boudu", používanou od sedmdesátých let 20. století. Přežila i povodně v roce 2002. Kolem roku 2010 se začalo ale uvažovat o jejím rozšíření a změně rozčlenění objektu, protože prostory už nestačily.\nModerním nárokům na suchou přípravu nevyhovovala především posilovna. Ta se přemístila do nově vybudovaného podkroví, kde budou i trenažéry. Právě tyto prostory podle úspěšných kajakářů pomohou nejvíc. »Pro sportovce určitě ta posilovna, která opravdu už nestačila. Na druhé straně je trenažérovna a regenerace,« řekl ve středu při slavnostním otevření budovy Lukáš Trefil, člen bronzového čtyřkajaku z OH 2012 a 2016.\nNebude tak náročné zorganizovat suchou přípravu, aby se všichni vystřídali. »Bude to určitě velká a příjemná změna. Rozhodně v posilovně. Nebudeme se mačkat s veslaři, když se tam nás potká dvacet. Vždycky jsme museli čekat, než oni docvičí, pak jsme mohli začít my. Máme velkou novou regeneraci, takže to bude velká změna v plusu. Budeme mít dost prostoru i pro sebe, asi i víc trenažérů,« doplnil Jakub Špicar, který byl na letošním MS v Račicích bronzový na deblkajaku i čtyřkajaku.\nVybudování nástavby umožnilo výrazné rozšíření pánských i dámských šaten. V nové regenerační zóně mohou nyní sportovci využívat vedle masáží také saunu s ochlazovací kádí, infrasaunu a hydromasážní vany. V budově jsou rovněž sklad lodí, jídelna, odpočinkové místnosti a kanceláře.\nObnovená loděnice se stala dominantou okolí, protože má sytě žlutou barvu. Architekt Pavel Joba se nechal inspirovat žlutou barvou lodí Dukly. Barva zaujala i předsedu Českého olympijského výboru a bývalého veslaře Jiřího Kejvala, i když uvnitř byl poprvé. Ráno totiž jezdívá okolo po Vltavě.\n»Už děláme hezkou řádku vtipů na tady tu budovu, na tu barvu především. Že zrovna armáda se takhle odváže a udělá takovou barvu, to jsme nečekali. Já jezdím brzo ráno a vždycky říkám, že to výrazně zlepšilo světelné podmínky, hezky to tady září,« poznamenal Kejval v proslovu.\n13. 12. 2017 Tisk Související články Registrovat Přihlásit do diskuse


František Kašpárek: Soudní proces bez procesu | ParlamentniListy.cz – politika ze všech stran\nParlamentníListy.cz » Aréna » Názory a petice » František Kašpárek: Soudní proces bez procesu\n19.06.2021 17:58 | Komentář\nStátní zástupce a předsedkyně senátu přednesli svoji řeč. Další fáze – obhajoba obžalovaného - se nekonala. Soudkyně se odvolávala na rozsudky Evropského soudu pro lidská práva a poté oznámila, že pokud státní zástupce nabyl pocitu, že nějaký projev je nenávistný, tak to zcela stačí a dokazování je v tomto případě nadbytečné.\nSoud potvrdil původní rozsudek: pokuta 30 tisíc Kč a záznam v trestním rejstříku. Zkusme se zamyslet, co by se asi stalo, kdyby (pro tuto ukázku) fiktivního soudce nezajímali pocity státního zástupce, připustil by možnost obhajoby a na tomto základě vynesl osvobozující rozsudek. Můžeme téměř s jistotou předpokládat, že hlavní mediální scéna by spustila řádný povyk. Takového kroku se odváží jen málokdo. V tomto procesu bez procesu chci věřit, že předsedkyně senátu byla opravdu přesvědčena, že na pocitech státního zástupce záleží.\n"A co by asi měla používat? Bojové písně nebo recitovat verše?" Vždycky ovšem záleží na kontextu, jak jsem se nedávno dozvěděl od jednoho investigativního novináře. Jistě, nikdo soudný by nechtěl, aby armáda při ochraně hranic střílela do žen a dětí. Co ale dělat s agresivními útočníky? Ustoupit? Utéct a nechat jim volný průchod? Pak by nemělo smysl jakkoliv evropské hranice chránit. Koštětem příliv nezastavíš.\nEsej Waltera Krafta je potřeba si přečíst, aby člověk dospěl k vlastnímu úsudku. Výstižně Kraftův text shrnul spisovatel Benjamin Kuras (Parlamentní Listy, Protest! Trest za pravdu..., 25.2.2021):\nTania Kambouri se narodila v roce 1983 v Bochumi. V tomto městě vykonává práci pochůzkářky a dopravní policistky. Její rodiče pocházejí z Řecka, proto nemůže být podezírána z nenávisti k přistěhovalcům. Na podzim roku 2013 napsala pro odborářský časopis Deutche Polizei čtenářský dopis, kde zformulovala své poznatky z každodenní práce. Není to veselé čtení. V mnoha bodech potvrzuje to, co o pět let později uvedl Walter Kraft ve zmiňované (a souzené) eseji. Odvážný čin policistky v době vypjaté politické korektnosti vyvolal značnou podporu u jejích kolegů, kteří ji vyzvali aby své poznatky zveřejnila. Učinila tak v knize Policistka volá o pomoc.\nPolicistka má pravdu. Jenomže my už se v maléru nacházíme. Evropská elita a mnozí další skutečně, podle mého názoru, pozvolna sklání hlavu před islámem, takže nám nezbývá než se společně s WalteremKraftem zeptat: Je budoucnost Evropy islámská?\nislám , justice , Kašpárek , migranti , Kraft


Václav Cigler / Michal Motyčka: Světelné Pole | Rada galerií České republiky / rgcr.cz\nHome / Informační servis / Václav Cigler / Michal Motyčka: Světelné Pole\nSlavnostní zahájení nové výstavy z cyklu Osobnosti se uskuteční ve čtvrtek 21. února v Galerii moderního umění v Roudnici n. L., Očkova 5.\nVáclav Cigler (*1929) ve spolupráci s Michalem Motyčkou (*1974) vytvořil u příležitosti svých devadesátin pro velký sál Galerie moderního umění v Roudnici n. L. monumentální site-specific instalaci nazvanou Světelné pole. Světlo jakožto svrchovaný nehmotný výtvarný prostředek i jako symbol dominuje celé výstavě.Neúnavný prostorový experimentátor, tvůrce skleněných objektů, autor instalací a studií architektonické povahy, Václav Cigler, vstoupil na uměleckou scénu koncem padesátých let, kdy se věnoval především kresbě a skleněné plastice. Svým počínáním předjímal rodící se koncepty soudobého výtvarného vyjadřování (konstruktivní tendence, minimalismus, land-art, světelnou a kinetickou plastiku, vizionářské environmentální koncepty i moderní šperk). Doménou jeho tvorby je práce s prostorem, se sklem, zrcadlovými povrchy, světlem a s vodou.\nV letech 1951–1957 studoval na Vysoké škole uměleckoprůmyslové v Praze v ateliéru profesora Josefa Kaplického. V roce 1965 založil a do roku 1979 vedl ateliér Sklo v architektuře na Vysoké škole výtvarných umění v Bratislavě, kde ovlivnil celou generaci zajímavých osobností slovenské umělecké scény.Instalace v podobě pravidelně geometricky vymezeného pulzujícího světelného oblaku se v určitém intervalu vynořuje z bílé neutrality, aby se zjevila a oslnila prostor galerie. Tichý levitující shluk světelných vertikál svou povahou a rozsáhlým měřítkem předurčuje pohyb diváka a dokonce jej vyzývá, aby do něj vstoupil a díky němu a své fyzické přítomnosti prožil jedinečný prostorový zážitek. Umožňuje definovat a nově interpretovat prostor klenutého sálu jízdárny v závislosti na nabízených osách a trasách, jež může návštěvník při svém pohybu uvnitř sálu využívat. „Světelně dýchající“ vymezená dvaceti čtyřmi svislicemi (dva krát dvaceti čtyřmi zářivkami) zavěšenými na půdorysu čtverce (o pět krát pět bodech) uvádí návštěvníka do širšího prostorového kontextu i souvislosti nedávných událostí. Zároveň je místem setkání – setkání se sebou samým, s psychologickým působením místa – a skutečnou výpovědí o člověku – o jeho existenci i absenci na tomto světě. Vynechané místo jedné ze zářivek v pravidelném rastru světelných svislic, které narušuje integritu řádu, reaguje na odchod člověka, jenž byl pro instituci klíčový, totiž na ztrátu nedávno zesnulé ředitelky Aleny Potůčkové.Rozsáhlá instalace však není jedinou Ciglerovou „světelnou“ prací zastoupenou na výstavě, jejíž vodící koncepcí je vedle sebe představit současnou monumentální realizaci in situ a rané dílo. Konfrontace počátku a zralého závěru Ciglerovy tvorby zde nahrazuje úlohu retrospektivy a zprostředkovává diváku úvahu nad vývojem umělcovy kariéry. Pandán k instalaci tvoří dosud nepublikované kresby, pracovní návrhy a realizace světelných systémů a struktur ze sedmdesátých let z archivu autora, jako například světelný objekt v hledišti Slovenského národního divadla v Bratislavě. Ten patřil v roce 1972 mezi první programované světelné objekty v Československu. Součástí výstavy je rovněž projekce stěžejních prací autora, v nichž je světlo pasováno na hlavní výtvarný prostředek. Taktéž katalog k výstavě představuje souhrnnější obraz světelných instalací a objektů Václava Ciglera z období od sedmdesátých let po současnost, na nichž se od roku 1999 podílel jako spoluautor Michal Motyčka.\nK výstavě bude vydán stejnojmenný katalog s texty Jany Šindelové a Magdaleny Deverové.\nKomentovaná prohlídka s kurátorkami a Michalem Motyčkou proběhne 4. 4. 2019 v 17:00.\nVýstava bude pro veřejnost otevřena od 22. 2. do 5. 5. 2019,\nPodpořilo ji Ministerstvo kultury České republiky. Mediální partneři: Radio 1, Art + Antiques, Artmap, Artalk.cz, A2Partneři GMU: Ministerstvo kultury ČR, Ústecký kraj, Rada galerií ČR\nPublikováno — 13. 2. 2019 / Aktualizováno — 13. 2. 2019 — 14:13


ZPRÁVA: Kubek nesouhlasí a ptá se, kolik lidí musí zbytečně zemřít | Moravskoslezský kruh, z. s.\nHlavní stránka » Články » ZPRÁVA: Kubek nesouhlasí a ptá se, kolik lidí musí zbytečně zemřít\nKubek nesouhlasí a ptá se, kolik lidí musí zbytečně zemřít\nDalší zpřísňování protiepidemických opatření není podle nového ministra zdravotnictví Jana Blatného (za ANO) bezpodmínečně nutné. S tím ale nesouhlasí prezident České lékařské komory Milan Kubek. „Opatření která u nás platí dnes, jsou nesrovnatelně mírnější než na jaře. A situace je přitom nesrovnatelně vážnější,“ vysvětluje.\nDodejme jen, že jestliže byl počet mrtvch u nás za první vlnu 328, tak to je v současnosti nárůst za dva dny. „Jsme v úplně jiné situaci,“ podotýká Kubek.\n„Zdravotníci v řadě nemocnic už doslova padají na hubu. Potřebujeme omezení kontaktů minimálně jako na jaře. „Ptám se, kolik lidí ještě musí zbytečně zemřít, abychom to skutečně začali brát vážně?“\nHlavní epidemiolog IKEMu Petr Smejkal doplňuje, že i když nárůst počtu nakažených zaznamenává celá Evropa, ne všude je trend tak strmý jako v České republice. Příznivější průběh druhé vlny můžeme sledovat třeba v sousedním Německu.\nJedním z nejdůležitější statistických dat vůbec je podle Smejkala podíl pozitivních testů ze všech, které se provádí. „To číslo, které teď u nás vystoupalo až na 35 procent znamená, že je v populaci hodně nakažených jedinců, o kterých nevíme,“ upozorňuje.\nS těmito potenciálně kritickými případy je tedy nutné počítat při modelování předpokládaného vývoje situace v nemocnicích, uzavírá epidemiolog.\nZdroj: irozhlas, re


roaD-FENS – 3. stránka\nOdteď budeme raději .com\naž doposud jste nacházeli informace o dopravně-správní problematice na stránkách roaD-FENS.cz. Tyto stránky se však k 1.6.2022 stanou minulostí, protože roaD-FENS poběží nadále už jen na doméně roaD-FENS.com.\nUpravte si prosím seznam záložek.\nDůvodem k tomuto kroku je absolutní nedůvěra ve sdružení CZ.NIC jako správce české domény .cz, kterou vyvolal jeho postup v souvislosti s blokádou tzv. dezinformačních webů. Nehodláme hodnotit obsah předmětných internetových stránek ani rozebírat různé pohledy na konflikt Ruska s Ukrajinou, protože se takové úvahy nacházejí dalece mimo tématický rámec těchto stránek. To se však nedá říci o samotném postojI CZ.NIC, který bez jakéhokoli ostychu okamžitě kapituloval před požadavky silových složek a znepřístupnil několik desítek webů, jejichž obsah nekonvergoval k oficiální verzi událostí na Ukrajině. Tento cenzurní zásah byl proveden bez rozhodnutí soudu a zcela svévolně, pokládáme ho za nepřijatelný a vlastně skandální.\nNehodláme pasivně čekat na okamžik, kdy se na kolaboranty z CZ.NIC obrátí třeba vedení policie, protože bude mít pocit, že některé weby tentokrát šíří „dezinformace“ o problematice přestupků či trestných činů v dopravě, a budou požadovat zase nějaké cenzorní zásahy, přičemž jim CZ.NIC stejně lokajským způsobem vyhoví. Proto jsme naše stránky včas převedli na doménu, kde takové riziko nehrozí.\nMimoto bychom asi nedokázali žít s tím, že jednou za rok posíláme kolaborantům z CZ.NIC peníze. Sice jde o marginální částky, nicméně od nás cenzoři už neuvidí ani korunu.\nDěkujeme vám za pochopení a omlouváme se za vzniklé nepříjemnosti.\nTým Mobilita 2014 z.s.


Soustředění ve Švédsku – ZŠ Vrchlabí, nám. Míru 283\nPublished 26.1.2007 · Updated 6.9.2021\nSedmička nejlepších žáků lyžařů – běžců (Máka, Herbs, Luňák, Petrásek, Charvátová, Křelinová, Klampflová) s vynikajícím trenérem Alešem Sukem se díky špatným sněhovým poměrům přesunula o 1800 km severněji a od 2. do 11. prosince tvrdě pracovala na švédsko-norských hranicích. Trénovalo se opravdu tam, kde polární lišky dávají dobrou noc – osada Ramunbergets je místem, kde končí silnice a pak už horskými údolími vedou jen tréninkové tratě a stopy zvěře do hor na rozhraní švédského a norského království.\nLyžovalo se na půlmetrové vrstvě rychlého firnového sněhu, na kterém žáci odjeli před 50 km denně. Lyžaři běhali společně s mladou OH a juniorskou reprezentací, denně se na okruzích potkávali s kompletním švédským národním týmem. K dispozici byly čtyři tratě o délce 2,5 až 12 km, z toho dvě trasy byly osvětlené, takže se trénovalo ráno i v noci. K úspěšné přípravě na lyžařskou sezonu patří zajisté natrénovaných 300 km, které byly ujety během jediného týdne.\nBydlelo se v malinkých, útulných horských srubech pro čtyři závoďáky typických pro severské země, ve kterých si lyžaři připravovali jídlo a své lyže. Ne vždy se jídlo podařilo a polévka neutekla z hrnce.\nTrenér Aleš Suk není pouze trenérem, ale kuchařem, řidičem a servismanem zároveň. Všichni byli spokojeni i přes tvrdý trénink a těší se na úspěšnou lyžařskou závodní sezonu. Věříme, že příprava ve Švédsku nebyla marná.\nDalší článek Zuzana Kubátová má zlato a stříbro z ME\nPředchozí článek Vánoční koncert


Podmínky nabídky na zvýhodněné tarify Business Neomezeně do všech sítí a Business Start 250 - Vodafone.cz\nÚvod › O Vodafonu › Dokumenty ke stažení › Osobní a firemní › Podmínky › ‹ Nabídky a akce › Podmínky nabídky na zvýhodněné tarify Business Neomezeně do všech sítí a Business Start 250\nPodmínky nabídky na zvýhodněné tarify Business Neomezeně do všech sítí a Business Start 250\nNabídka je určena novým firemním zákazníkům - podnikatelům společnosti Vodafone, kteří splňují podmínky níže. Nabídka není určena pro nefiremní zákazníky a zákazníky OneNet.\nNabídku tvoří 2 pevně přednastavené kombinace služeb pro firemní zákazníky, které si zákazník nově pořídí. Pro zákazníka, který je právnickou osobou, je podmínkou současné uzavření smlouvy o poskytování zvýhodněných podmínek na 24 měsíců se závazkem k minimálnímu měsíčnímu plnění uvedeným níže.\nJedná se o následné dva zvýhodněné tarify:\nTarif Start 250 + Mobilní připojení 3 GB za cenu 434 Kč - Balíček 250 minut do všech sítí, Mobilní připojení 1GB a VPN Firma neomezeně, licence Vodafone Business CyberWall + Zvětšení datového balíčku - 2 GB Naplno s minimálním měsíčním plněním 349 Kč.\nNeomezeně do všech sítí + Mobilní připojení 2,5 GB za 498 Kč – balíček Volání neomezeně, balíček Neomezené SMS Fér, Mobilní připojení 1,5 GB, Zvětšení datového balíčku - 1 GB s minimálním měsíčním plněním 490 Kč.\nK přednastavené kombinaci si zákazník dle potřeby může, nebo nemusí, přidat některé další doplňkové služby, jako např.: MMS a další doplňkové služby, které jsou s příslušným tarifem či balíčkem slučitelné.\nPokud zákazník změní některou ze složek tarifu (např. deaktivuje či změní jednu či více komponent přednastavené kombinace), dojde k automatické deaktivaci tarifu a nastavené služby budou účtovány dle aktuálního Ceníku. V případě deaktivace hlasového balíčku či balíčku SMS dojde k automatické aktivaci nulových balíčků Tarifů na míru. V případě deaktivace datového tarifu dojde k automatické aktivaci tarifu Připojení na měsíc. Změna (deaktivace) služby VPN firma neomezeně nemá vliv na tarifní balíček. Pokud zákazník při uzavření smlouvy nebo v průběhu čerpání tarifu aktivuje službu Vodafone Roaming na den, má možnost kdykoliv tuto službu deaktivovat a bezplatně přejít na Vodafone World Roaming, který bude účtován dle aktuálního ceníku.\n250 minut do všech sítí – volné jednotky na volání na všechny mobilní a pevná čísla v ČR, volání nad rámec volných minut je 3,49 Kč vč. DPH a je účtováno po minutách s tarifikací 60+60. Nevyčerpané volné jednotky se převádějí do následujícího zúčtovacího období. V případě převodu volných jednotek v rámci balíčků jsou nejprve čerpány volné jednotky příslušející k aktuálnímu zúčtovacímu období a následně převedené volné jednotky\nNeomezené SMS Vodafone Fér – neomezené SMS na všechna mobilní čísla v rámci ČR.\nDatové tarify – Mobilní připojení 1 GB, Po vyčerpání základního datového objemu jsou data účtována dle aktuálního ceníku.\nZvětšení datového tarifu – zvětšení datového balíčku 1 GB, Zvětšení datového balíčku 2 GB\nPaušální platba za jednotlivé tarify je zaúčtována okamžitě po jejich aktivaci/změně (první den zúčtovacího období) s tím, že v případě jejich aktivace v průběhu zúčtovacího období bude cena tarifu i počet volných jednotek balíčku vyúčtovány poměrně podle počtu dní zbývajících do konce zúčtovacího období. Toto neplatí v případě balíčků s neomezenými jednotkami, u kterých nelze určit poměrnou část volných jednotek (naúčtována tedy bude pouze poměrná částka paušální platby za neomezený balíček, ale jednotky nebudou poměrně propočítány).\nPři změnách/rušení tarifů, zvětšení datového baličku či balíčků Data Naplno nedochází k vyúčtování poměrné částky, tzn. podle skutečného počtu dní, kdy byl tarif či balíček aktivní. Zákazník má možnost využít všechny zaplacené volné jednotky. Při zrušení nebo změně jakéhokoliv balíčku s volnými jednotkami nedochází k převodu zbývajících jednotek z těchto balíčků, zákazník o nevyčerpané jednotky přichází (výjimkou je balíček 250 minut do všech sítí, kdy zákazníkovi volné jednotky z balíčků převedeme, a dochází k proúčtování). V případě změny z tarifu na jiný tarif, který obsahuje shodný hlasový či SMS balíček dochází ke ztrátě nevyužitých volných jednotek z původního hlasového balíčku.\nSpolečnost Vodafone si vyhrazuje právo omezit služby i v případě důvodného podezření na zneužívání neomezeného volání ke komerčním účelům, v případě důvodného podezření na zneužívání neomezeného volání k provozování nelegálních GSM bran i v ostatních případech podezření na zneužívání neomezeného volání (např. způsob užívání neomezeného volání vykazuje charakteristiky strojového generování provozu nebo jiného nestandardního užití) či v případě užívání neomezeného volání, který může negativně ovlivnit kvalitu služeb poskytovaných jiným zákazníkům nebo provoz sítě či jakékoli její části. Společnost Vodafone si vyhrazuje možnost v souladu s nařízením (EU) č. 531/2012 uplatňovat omezení spočívající v neposkytování služeb regulovaného roamingu a uplatňovat datový objem pro čerpání datových služeb v zemích EU bez příplatku. Aktuální výše datového objemu je uvedena v Ceníku a tato výše bude aktualizována dle podmínek uvedeného nařízení EU.\nV otázkách neupravených v těchto podmínkách platí Všeobecné podmínky pro poskytování služeb elektronických komunikací, podmínky Tarifů na míru, Podmínky poskytování mobilních datových služeb pro smlouvy, platný Ceník služeb a podmínky uvedené v tištěných materiálech společnosti Vodafone, případně na stránkách www.vodafone.cz.\nTyto podmínky nabývají platnosti a účinnosti dne 14. 7. 2020


Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i. - Uvedení knihy Petra Hrušky Daleko do ničeho: Básník Ivan Wernisch\nV úterý 17. 12. 2019 od 16:00 proběhne v dolním přednáškovém sále ÚČL AV ČR uvedení monografie Petra Hrušky Daleko do ničeho: Básník Ivan Wernisch. Hruška ve své nové knize interpretuje mnohovrstevnaté a na mystifikaci založené Wernischovo dílo.\nSleduje nejen veškerou básníkovu činnost předkladatelskou, publicistikou či ediční, ale též umělecký a historický kontext, ve kterém dílo vznikalo. Monografie zachycuje Wernischovo dílo také jako inspiraci pro další umělce (divadelníky, výtvarníky i hudebníky). Knihu doplňuje ohlasová bibliografie Wernischova díla.


MONTÁŽ A SERVIS LPG | RM Alt\nKromě toho je jistě pro podnikatele a živnostníky zajímavá skutečnost, že vozidla vybavená alternativním pohonem LPG, CNG a hybridní jsou osvobozena od silniční daně. Hřát vás také může vědomí, že provozem automobilu na plyn o něco méně ničíte životní prostředí. Možnost provozu i na benzín Určitou výhodou auta na plyn pak je zachování možnosti provozu na LPG i na benzín, tedy prodloužení dojezdu. To však bylo aktuální spíše před několika lety, kdy síť čerpacích stanic LPG byla podstatně řidší než dnes. Proto se dnešní trend v přestavbách na pohon plynem vyznačuje v drtivé převaze montážemi tzv. toroidních nádrží - nádrží místo rezervy. Tyto nádrže jsou často menší než klasické válcové montované zpravidla za zadní sedadla v zavazadlovém prostoru, ale umožňují jeho lepší využití. Vzhledem k vysoké hustotě sítě čerpacích stanic LPG není potřeba tankovat velké množství plynu kvůli dojezdu.\nKolik stojí přestavba na LPG\nKomu se vyplatí přestavba na LPG\nJste-li sváteční řidič a ujedete pár tisíc kilometrů za rok, asi nemá smysl o změně paliva vůbec uvažovat. Vlastníte-li však automobil v dobrém technickém stavu s velkým zavazadlovým prostorem a benzínovým motorem s vyšší spotřebou a ročně najedete deset a více tisíc kilometrů, určitě byste se měli o LPG blíže zajímat. Můžete ušetřit na jednom kilometru třeba jednu korunu a počáteční investice se vám může relativně brzo vrátit. Vše tedy nasvědčuje tomu, že zlevňování pohonných hmot nás asi nečeká, spíše naopak. Automobily používající jako paliva plyn lze v běžném provozu potkat čím dál častěji.\nAUTOSERVIS Náš autoservis pracuje s vozy všech typů a značek. Dodáváme kvalitní náhradní díly... více zde PNEUSERVIS Prodáváme pneumatiky od renovovaných výrobců, nabízíme možnost uskladnění pneumatik... více zde PRODEJ VOZŮ Naše společnost je autorizovaný prodejce vozů MARTIN MOTORS... více zde LEASING Vytvoříme Vám leasing nebo úvěr na nákup nového nebo staršího automobilu... více zde MONTÁŽ A SERVIS LPG Hlavní výhodou přestavby na LPG je téměř poloviční úspora nákladů oproti provozu na benzín. více zde ODTAHOVÁ SLUŽBA více zde SMLUVNÍ PARTNER ARVAL více zde SMLUVNÍ PARTNER ČPP více zde


Tiráž - Oficiální stránky obce Poříčany\nObec Poříčany se zavazuje k zpřístupnění svých internetových stránek a mobilních aplikací v souladu se zákonem č. 99/2019 Sb., o přístupnosti internetových stránek a mobilních aplikací a o změně zákona č. 365/2000 Sb., o informačních systémech veřejné správy a o změně některých dalších zákonů, ve znění pozdějších předpisů, který provádí Směrnici Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/2102 ze dne 26. října 2016 o přístupnosti webových stránek a mobilních aplikací.\nInternetové stránky – www.obec-poricany.cz\nObec Poříčany má za cíl, aby jím spravované služby byly přístupné všem jejím uživatelům a to na základě principů přístupnosti (vnímatelnost, ovladatelnost, srozumitelnost a stabilita). Kontakt je:\nTyto internetové stránky a mobilní aplikaci provozuje Obec Poříčany. Internetové stránky využívají redakční systém GCM, který je poskytován společností Galileo Corporation s.r.o.\nSprávcem veškerého obsahu je Obec Poříčany, se sídlem Lipová 235, 28914 Poříčany. Veškeré osobní údaje návštěvníků internetových stránek a mobilních aplikací, které jsou prostřednictvím těchto služeb poskytovány, jsou spravovány výlučně správcem obsahu.


October 2016 « Archive | Christelle\n30. october 2016 at 20:52 | Christelle | Personal crap\n15. october 2016 at 19:06 | Christelle | Personal crap\nOdpovědi na otázku jaké je vaše nejoblíbenejší roční období bych rozdělila do čtyř skupin. Jak jinak, že. Většina odpoví léto, taky proč ne, nehjezčí část roku ať se nám to líbí nebo ne. žádná škola, žádné povinnosti (pokud jste jako já školou povinní) a spousta zábavy, kdo by tohle neměl rád. Ach ano, jen ti, kteří odpovědí na danou otázku jinak. A to jsou buď takoví lidé, kteří zřejmě mají tou jejich nejoblíbenejší zimou zrmzlé všechny buňky v těle, a nebo ti, kteří chtějí vypadat jako naprostí romantici, tudíž jejich odpověď bude jaro.\nPořád tu schází ještě jedna odpověď.\nKdo odpoví tímhle slovem? Ha, hodně lidí, až nečekaně moc. Vždyť podzim je krásný, samé barvy, babí léto, teplé svetry, Halloween a dýňové latté, kdo by tohle nemiloval? Na různých portálech se to hemží podobnýma snímkama. Teplé podkolenky, svetry a horký čaj. Cesta zapadaná listím. Slečna v barevné šále a zelené parce. Nesmíme zapomenout zahrnout i halloweenské make-up tutoriály, které se začínají opět nebezpečně objevovat na všech stránkách, které navštívíte. To mi připomnělo: Na internetu halloweenské masky, v obchodech halloweenské masky, bojím se, že až otevřu dveře, uvidím tam zase halloweenské masky. Hahaha. Zasmějte se. Prosím.\nDíky bohu, že se to u nás tolik neslaví. Děkuji.\nSice to zní neskutečně pěkně a možná i víc romanticky než samotné jaro, ale vstupte do reality. Sychravé počasí, nejčastěji venku jen prší, nehledě na to šílené počasí, kdy z jednoho týdne do druhého se ochladí i o patnáct stupňů a už to výš nevleze. Z toho každý druhý posmrkává a kašle, popotahuje a kýchá. Ráno bývá neskutečná zima, pokud netopíte, kamkoliv jinam vstoupíte, všude je přetopeno. Ráno vycházíte az tmy, domů přicházíte za tmy. Škola tu bude strašit ještě víc, vy budete unavenější ještě víc. Kdo má zahradu se stromama ví, že zas taková krása spadané listí není. Kdo ji nemá, měl by si uvědomit, že z té nádhery, kterou nahrajete na svůj instagram nehorázně bolí večer záda. Svetry, ach svetry. Já svetry mám ráda, ale je tu jedna maličkost, že jsou pro mě docela drahé a proto vlastním ve své skříni jen dva, z toho ten první je mé matky. Takže to u mě asi taky nevede. Nevím jestli to je jediné, ale na co se opravdu těším je, když už bude večer, případně ráno, lampy budou lemovat moji cestu a začne sněžit. Malé vločky se budou snášet k zemi a pouliční světlo je hezky osvítí. No, možná, že když už začne sněžit, začíná zima a v zimě sněží hodně, to znamená, že bude všude břečka a ještě větší zima. Ale tu magickou chvíli si nenechám zkazit myšlenkou na odpornou zimu. Vždyť je to nejhezčí okamžik za celý podzim.\nBuďme realisti, na podzim to není tak krásné jako nám popisuje tumblr, weheartit nebo youtube. K tomu všemu bych ještě přidala pár obrázků, které jsem našla na své facebookové zdi a naprosto vystihuje tohle období.\nAle pořád jsem nenapsala, kdo odpoví slovem podzim. Jak byste je popsali vy? A vůbec, jaké je vaše nejoblíbenější roční období? Nezapomeňte hlasovat v anketě pod článkem.\nKdyž nemůžu najít téma\n11. october 2016 at 20:10 | Christelle | Personal crap\nOpravdu nemám ráda jen pár věcí. A mezi ně patří chvíle, kdy chci neskutečně moc psát, ale ani zaboha mě nenapadne o čem. A potom tu jsou chvíle, kdy nechci mluvit, nechci přemýšlet a rozhodně nechci hledat něco o čem bych tyhle aktivity dělala.\nK tomu psaní, no, ty chvilky, kdy se mě zmocní kreativní nálada, nejsou příliš časté. Navíc mě odpuzuje i to, že záhadným způsobem nemám na svém počítači Word. A to býval můj nejlepší kámoš ještě nedávno. Bohužel mi odešel a já teď nedokážu pořádně něco hezkého sesmolit, k tomu je tam ještě mnoho chyb. Nojo, člověk si začne věcí vážit až po tom, co je ztratí. Budu na tebe vždy myslet. RIP.\nA ta druhá věc, o které jsem se nepříliš jasně zmínila, je mluvení. Abych to rozvedla, na hodinách Angličtiny máme učitelku, která po každém z nás chce alespoň pět minut vyprávění v již zmíněném jazyce. Není to složité, to absolutně ne, ale... Ale. Naštěstí nejsem ten typ žáka, co má výbornou výslovnost, v podstatě nemám dobrou ani gramatiku a slovní zásobu, díky tomu jsem ještě zůstala nevyvolaná. A celou tu dobu, asi to bude už druhým týdnem, přemýšlím o čem by mohla ne tolik schopná holka povídat, když nemá žádné domácí mazlíčky ani zajímavé zkušenosti, výlety, vzpomínky a už vůbec nemá zájem povídat o svém oblíbeném filmu či seriálu, protože vlastně nic takového nemá. Ne, že bych nic nesledovala, to ano, ale bylo to myšleno ve smyslu, že prostě nevím, co je moje nej. Všechno je oblíbený tak maximálně na 85%. A to není hodně pro pojmenovaní jako nejlepší, nejoblíbenější nejhezčí.\nPak se mi do hlavy dostane myšlenka, že to je zbytečný to tak rozebírat. Ach, jak já bych se jí chtěla řídit, nechat to plavat, když na mě přijde řada, nebudu z toho dělat drama a něco ze sebe vysypu. A jak ráda bych byla, aby mi to bylo jedno. Ale malinký, neznatelný problém tam je, kvůli kterému se nedokážu uvolnit. Někdo mi to kazí. Někdo, ze kterýho nedokážu spustit oči a pokaždé si připadám, jako bych se roztékala. A to se mi nelíbí. Achjo.\nI když jsem si to chtěla nějakým způsobem nyní vyjasnit, jaké téma bych si mohla vybrat, tak zase nic nevím. Tentokrát mi nepomohlo ani to psaní. Sice mě jedna, dvě myšlenky napadly, ale je to takové chabé proti tomu, co tam předváděli jiní spolužáci.\nV poslední době jsem dokázala rozpoznat ještě jednu věc, kterou nemám příliš v lásce, a tou je žárlivost. Vždycky jsem si říkala, že já nejsem ten typ holky, co bude žárlit na kdovíjaké pitomosti. Ale já mám takový dojem, že se to ve mně už touhle emocí přelilo. Chtělo by to nějak odsát. Vlastně by chtělo odsát všechny pocity, které ve mně jsou v nepěkném množství.\nAť žijí nic neříkající krátké články.


Luxusní pánská kožená bunda PME Legend - L - Kroměříž - Bazoš.cz\nHlavní stránka > Oblečení > Bundy a Kabáty > Inzerát č. 120046270\nLuxusní pánská kožená bunda PME Legend - L\nLegendární americká značka.\nMěkká a na omak velmi příjemná useň.\nPodšívka tělo: 100% bavlna.\nPodšívka rukávy: 100% polyester.\nVýborný stav 9 z 10.\nPodívejte se i na další věci. 3 a více kusů (nad 1000 Kč 2 ks a více) doprava Zásilkovnou ZDARMA!\nProdám luxusni páskou vestu Sportalm - [17.4. 2020]


Taňa Maljarčuk: Povídky\nVaňka nikdy nebyla za hranicí Zamagurky. Když byla malá, neznala ani slovo „svět“. Když ho pak poznala, rozhodla se, že svět – to je Zamagurka. Za jejími hranicemi nic není. Vaňčina máma říkala všemu, co bylo za vesnicí, cizota. Neustále opakovala, že člověk tam v žádném případě nemůže jít, protože by zemřel. Vaňka tomu věřila do té doby, než se pokusila zemřít.\nPrávě tehdy pošel první Šaryk. Pošel stářím a jeho smrt nikoho nepřekvapila, dokonce ani jeho samého. Šaryk prostě jednoho dne nevylezl z boudy. Vaňka mu ráno donesla žrádlo, ale neslyšela v boudě žádný pohyb. Vytáhla Šarykovo tělo ven a začala z něj stahovat obojek a řetěz. Vaňčin manžel Lesko seděl na lavičce pod ořechem a kouřil ještě ne zcela zežloutlé lístky tabáku. Zpod ořechu křičel na Vaňku: „Co to je za psa, že pojde v boudě?! Stydím se za takovýho psa! Měl si z krku stáhnout vobojek a utýct pryč. Žádnej pořádnej pes neukazuje pánům, jak umírá!“\n„Copak tys byl jeho pánem?“ podivila se Vaňka.\n„A kdo, když ne já?“\nVaňka zakopala tělo psa na konci zahrady a zapálila jeho boudu. Bouda hořela špatně, hodně dýmila a dým byl cítit mrtvým psem.\n„Proč pálíš tu boudu?!“ křičel Lesko. „Kde teď bude žít další pes?!“\n„Nepotřebujeme víc psů.“\n„Jakže nepotřebujem? A kdo bude hlídat hospodářství?“\nVaňka byla přesvědčená, že pes nechtěl odejít, protože až do konce věřil, že neumře. Nechtěl umřít. Pes doufal, že tady, doma, ho smrt nenajde, protože hledat v chalupě je těžší než v cizotě. Vaňka se bála, že tady, doma, ji smrt nemusí najít. Proto se Vaňka rozhodla odejít. Nechtěla, aby na ni smrt zapomněla.\nBylo šest hodin ráno a v rádiu hráli hymnu, když Vaňka potichoučku vyšla z chalupy. Lesko ještě spal. Vaňka si oblékla svou nejhezčí manšestrovou sukni a zelený plášť, obula si nové holínky pro případ, že by jí při umírání byla zima. Vzala si s sebou rudou koženou brašnu, s jakou obvykle chodila do mlékárny. Do brašny si dala chleba se sádlem a sklenici kysaného mléka pro případ, že by chtěla před smrtí něco sníst. Bylo jí tehdy 29 let, ale vypadala mnohem starší. Měla od půdy černé ruce, vrásčitý obličej s nepřirozeně červenými tvářemi, na noze se jí již udělalo kuří oko, které ji za chůze velmi trápilo, a proto Vaňka kulhala.\nZamagurka nespala, ale všichni si ještě hověli v teplých postelích. Na silnici Vaňka potkala Šumského, místního zloděje a opilce, který se zřejmě vracel z dalšího kšeftu. Šumský byl už nebo ještě opilý, proto mu Vaňka mohla říct pravdu.\n„Kam deš tak brzo, Vaňko? Mlékárna je ještě zavřená.“\n„Odcházím ze Zamagurky.“\n„A to proč? To je moc nebezpečný! Tam tě nikdo nepolituje.“\n„Nechci, aby mě litovali. Jdu do cizoty.“\n„Byl sem tam jen jednou a víckrát nechcu. Zavřeli mě tam do vězení. Sedm let sem seděl za mřížema v Čerkasech. Vzpamatuj se! V cizotě nic lepšího nenajdeš!“\n„A copak tady bylo dobře?“\nVaňka byla tak šťastná, že odchází, že ani nešla, ale spíš tancovala. Šumský se za ní udiveně díval, ale pak, když zmizela z jeho zorného pole, plivnul na cestu a šel se domů vyspat.\nZamagurka končila na kopci za kapličkou. Vaňka tu byla již dříve, ale nikdy nepřekročila neviditelnou hranici za ní.\nVaňka se u kapličky pokřižovala a odvážně se vydala dál. Široká hliněná cesta náhle skončila a změnila se v cestičku, kterou už dávno nikdo nešel.\nVaňka ušla cizotou deset metrů a zastavila se. Vyčkávala. Nic se nestalo. Ušla ještě deset metrů a zase nic. Vaňka začala být lehce nervózní. Dala se do běhu. Běžela dlouho, ale nic se nestalo. Čas od času jí přišlo na mysl, že se už Lesko vzbudil a hledá ji. A možná že nehledá. Ale bude, to je jisté. Bude hledat po celém hospodářství, ale nenajde ji. Lesko nevyjde z hospodářství, aby Vaňku našel. Prostě ho nenapadne, že by mohla být někde za ním.\nKolem oběda se Vaňka dostala na velkou silnici. Mnohem větší než tu, co byla v Zamagurce.. Obrovskou, s bílým pruhem uprostřed. Cestou Vaňka potkávala nějaké neznámé lidi, ale nemluvila s nimi. Šla rovně a nerozhlížela se. Náhle vedle Vaňky zastavil automobil.\n„Nechceš svézt?“ křikli odtud.\nVaňka mlčela. Z auta vystoupili dva muži – jeden starší, druhý mladší. Oba měli zrzavé vousy a vojenskou uniformu.\n„Kam deš?“ zeptal se starší. „Sedej do auta, svezem tě.“\nVaňka mlčela. To je ono, myslela si, to je ono, přišlo si to pro mě. Vaňka si vždy myslela, že smrt je žena, ale teď se ukázalo, že muž, a ne jeden, ale dva.\n„Proč mlčíš? Nechceš s náma mluvit?“ Vaňka ten hlas slyšela už někdy dřív, možná v rádiu, ale jistě to nevěděla.\n„Jedeš s náma, nebo ne? Jestli ne, tak to řekni, protože spěcháme!“\n„Ano-ano,“ zadrmolila Vaňka, „jedu s váma, ale počkejte chviličku!“\nMuži si vyměnili pohled a pokrčili rameny. Vaňka vytáhla z brašny chleba se sádlem a kvapem ho začala jíst. Cítila, že má velký hlad. Poslední hlad v životě je vždy největší.\nMám hospodářství, myslel si Lesko, když jeho žena zemřela. Mám hospodářství, a proto jsem prostě šťastný. Třebaže tam Vaňka chyběla, třebaže tam chyběly její ranní hádky a její noční poslouchání rádia puštěného na maximum.\nKdyž se vzbudil a nenašel Vaňku v posteli, pomyslel si, že už na zahradě kope řepu. Šel na zahradu, ale Vaňku nenašel. Sedl si na lavičku pod ořechem, kouřil tabák a začal na ni čekat. Určitě šla do mlékárny zanést mléko. Čekal dlouho, ale Vaňka se nevracela. Ve chlévě zabučely krávy. Zabučely tak, jako by je nikdo ráno nepodojil. Lesko šel do chléva a začal krávy hladit po hřbetě, třebaže jim tak nemohl pomoci. Podojit krávy také nemohl, protože neměl na pravé ruce jeden prst.\nPo obědě začal Lesko Vaňku hledat po celém hospodářství. Nejprve si myslel, že se před ním někde schovala, třebaže to nikdy před tím nedělala. Díval se všude, volal ji, sprostě nadával, proklínal ji, ale nenašel ji. Ani v šopě, ani ve stodole, ani ve sklepě, ani ve studni. Lesko křičel do studny, dokonce šťáral po jejím dně dlouhým hákem určeným k vytahování věder a hrnečků ze studny. Vědra a hrnečky do studny padaly často a roky mohly ležet na studeném a kluzkém dně. Lesko byl přesvědčen, že je to tam studené a kluzké.\nPak si Lesko pomyslel, že se jeho žena neozývá, protože ztratila vědomí a leží teď v nějakém zastrčeném koutě a čeká na jeho pomoc. Přestal ji volat a proklínat a jen mlčky prohledával hospodářství podruhé, potřetí, podesáté. Nikde nebyla. Nebyly tam ani její holínky, zelený kabátek bez rukávů, ani brašna, s jakou Vaňka stále chodila do mlékárny.\nLesko tam zaběhl, ale mlékárna již byla zavřená. Nikdo o Vaňce nic neslyšel a od večera ji ani neviděl.\nLesko seděl na lavičce pod ořechem a přemýšlel. Seděl tak do večera a pak celou noc a celé další ráno. Doufal, že teď, právě teď, se otevřou vrátka a na dvůr vejde Vaňka, vejde tak, jako by se nic nestalo, a ona by se mohla tak zachovat, opravdu mohla, jelikož byla vždycky trochu bláznivá. A Lesko by nic neřekl. Ani slovo. Vůbec by se s Vaňkou den dva nebavil, aby poznala, jak mu bylo, když ji hledal, aby ji trochu potrápilo svědomí. Protože Vaňka se vždycky z jakéhosi důvodu chovala tak, jako by ho nemilovala, nevážila si ho, nelitovala. Dokonce se možná chovala tak, jako by ho nenáviděla. Ale Lesko ví, že to není pravda. Žena miluje svého muže, dokonce i když ho nenávidí.\nVrátka se opravdu otevřela a na dvůr vstoupil Šumský. Už trochu opilý, s velkým pytlem pšenice, kterou ukradl u souseda.\n„Co tu chceš?!“ křiknul na něj Lesko, ačkoli měl ve skutečnosti radost, že Šumský přišel.\nNový Šaryk začal na Šumského štěkat ze vzdálenosti svého řetězu.\n„Slyšel jsem, že hledáš Vaňku,“ odpověděl Šumský, postavil pytel s pšenicí vedle studny a sám si přisedl k Leskovi na lavičku.\n„A co je ti po tom? Hned se vrátí. Dlouho se kurvit nebude,“ Lesko si zapálil novou cigaretu a vypustil z úst velký oblak dýmu.\n„Vím, co je s Vaňkou,“ zašeptal Šumský.\n„Co o tom, ty sráči, víš!“\n„Viděl sem ji včera před úsvitem. Měla na sobě manšestrovou sukni, nový holínky, zelenej kabátek bez rukávu.“\n„No vždyť ti říkám, že se šla kurvit! Jak se vrátí, stáhnu z ní kůži!“\n„Ta už se určitě nevrátí.“\n„No, jak se de…“\n„No, copak seš tak hloupej, nebo to jen děláš?“ Šumský plivnul na kámen, který ležel pod lavičkou.\n„Neplivej mi na můj dvůr!“\nŠumský zvednul svůj pytel pšenice a šel domů. Šaryk v boudě ztichl. Slunce zapadlo a na nebi se místo něj objevil měsíc. To je divný, pomyslel si Lesko, měsíc – to je úplně něco jinýho než slunce, je takovej neduživej a svítí tak mdle, ale stejně ho někdo potřebuje. Například on. Měsíc je též částí jeho hospodářství. Protože hospodářství – to není jen zemská podstata, ale i nebeská.\nTřetího dne Lesko vypravil Vaňce pohřeb. Přišlo hodně lidí, jelikož všichni v Zamagurce měli pohřby velmi rádi. Přišel fotograf a hledal mrtvolu, aby ji vyfotil, ale nenašel ji. A tak odešel s nepořízenou.\nLesko seděl v čele stolu, jedl postní jídlo a pil horilku. Zčernal, neoholil se, už tři dny nepodojil krávy a ty pošly. Šaryk z hladu zpitoměl, utrhl se ze řetězu a utekl do lesa.\nHosté vyprávěli, jaká byla Vaňka dobrá hospodyně, jak ráda poslouchala rádio, jak je jí škoda, ale nic nenaděláš – umřela, tak umřela. Taková je vůle boží.\nPřesně tak – umřela. Jestliže někdo jde Tam, znamená to, že jde zemřít. Lesko o tom vůbec nepochyboval.\n„Byla dobrou manželkou,“ řekl hostům, „odešla Tam, abych neviděl, jak umírá. Někdy se dokonce i psi bojí udělat takovej krok. Byla odvážná. Bylo nám spolu dobře, to znamená, bude dobře i samotnýmu.“\n„A teď,“ ukončil to Lesko, „jděte pryč z mýho hospodářství! Vypadněte! Ať vás tu víckrát nevidím!“\nNěco bylo špatně. Něco Leska zneklidňovalo několik následujících let. Nepochyboval, že Vaňka zemřela a přijal to jako něco, co se mělo stát. Ale něco bylo špatně. Vaňka odešla poněkud náhle a nezanechala po sobě tělo. Bylo mu to líto. Chtěl by mít na zamagurském hřbitově její hrob. Ba co víc, pohřbil by ji jednoduše na dvoře, aby vše, co je jeho, měl u sebe. Neměl její hrob a neměl, kam by o Vánocích položil trochu kuti1 a o Velikonocích dvě svěcená vajíčka. Neměl se kde pomodlit. Hospodářství existovalo na zemi i na nebi, tam, kde každou noc svítí měsíc, ale neexistovalo pod zemí. Nemělo svého umrlce.\nPřesto se Leskovi někdy zdálo, že ve skutečnosti byl vždycky sám. Že nikdy ženatý nebyl a nikdy Vaňku ve skutečnosti neznal. Někdy na ni až natolik zapomínal, že se zdálo, jako by nikdy ani neexistovala. Leska to děsilo. Každý dvůr musí mít hospodáře i hospodářku a děti, které pak dvůr opustí a vydají se hledat svůj vlastní. Proto bylo něco špatně. Lesko si často myslel, že se Vaňka stejně vrátí, protože jinak nic nemá smysl. Jinak nemá jeho život ani jeho hospodářství význam. Prostě výmysl. Výmysl a dokonce ne Leskův, jelikož on nebyl schopný něco tak strašného vymyslet. Lesko měl strach.\nNěkdy v noci vstal a toulal se po dvoře. Zdálo se mu, že Vaňka někde v temném koutku sedí a pláče. A někdy se odtud směje, velmi hlasitě, tak, že si Lesko musí rukama zakrývat uši. Vaňka by mohla něco takového udělat, protože byla vždy bláznivá. Vždy mu dělala samé naschvály, myslela si, že je hloupý, ale on není hloupý! Lesko vůbec není hloupý. Měl tři třídy školy, přečetl jednu knížku, dalo by se říct, že ví o světě vše!\nNěkdy se Lesko cítil velmi osamělý. Pořídil si nového Šaryka a ten Šaryk se také cítil osamělý, alespoň Leskovi to tak připadalo. Koupil si také nové tele a pásl ho prostě tak – na dvoře. Na dvoře vyrostla v hojné míře tráva. Až přespříliš, jako by tráva někam spěchala. Lesko seděl na lavičce pod ořechem a tele se u něj páslo – a bylo dobře.\nLesko začal hrozně smrdět. Někdy se jemu samotnému z toho zápachu chtělo zvracet. Neholil se, nemyl se, neměnil si košile. Jednou se Leskovi hrozně chtělo na záchod, už se vydal k brance na zahradu, ale pak si pomyslel, že je jedno, kde to udělá – jestli tady nebo v šatně, protože se to stejně nikdo nedoví. Nikomu se z toho neudělá zle a jemu samému to je dokonce příjemné. Chce se mu zvracet, ale to nic. Teď, když ani nemusí chodit na záchod, je skutečně soběstačný. Sám sebou.\nVyhodil rádio. Přesněji – pohřbil ho. Vykopal na dvorku malou jámu a rádio do ní pohřbil. Trochu se pak uklidnil, ale ne nadlouho. Jelikož rádio pod zemí neutichlo. Vždy o půlnoci a v šest hodin ráno našlo nějaký způsob jak hrát tu prokletou sovětskou hymnu. Lesko ho slyšel ve své posteli a sprostě nadával. Jako by to rádio bylo živá bytost, jež se může kvůli sprostému slovu urazit.\nV zimě to bylo obzvlášť těžké. Lesko celé dny nevylézal z postele, nic nejedl, netopil v kamnech, protože si v létě neudělal zásoby dřeva. Jen každý den vypil půl deci samohonky – a to mu stačilo. Přestal se modlit. Přestal otevírat oči. Někdy dokonce zkoušel přestat dýchat, ale to se nedařilo. Lesko chtěl umřít, protože se cítil již na pokraji sil, ale nebyla to pravda. Bylo mu jen 35 let, možná že i méně. Vaňka měla v té době skoro třicet.\n„Kde jsi? Proč se ke mně nevracíš?“ šeptal Lesko ve tmě, aniž by věděl, že šeptá.\n„Miluji tě! Miluji tě teď víc, než kdy předtím.“\nŠumský viděl, že Lesko nevychází z chalupy a často chodil krást vše, co se po hospodářství jen tak povalovalo. Odnesl všechno z letní kuchyně, ze stodoly, z šopy. Skočil do sklepa, ale tam nebylo nic kromě letitých kvašených okurků. Jednou dokonce vlezl oknem do chalupy a odnesl odtud všechny obrazy. Lesko slyšel, jak Šumský obrazy odnáší, ale nezabránil mu v tom. Ležel ve tmě a díval se, jak se Šumský pohybuje v chalupě, tiše jako všichni zloději, ale Leskovi se zdálo, že to Vaňka hledá své rádio. Nenajdeš ho, radoval se Lesko, nenajdeš svý rádio, tak jako já nenašel tebe.\nVaňka se vrátila jednoho parného letního dne. Potichu otevřela vrátka a nový Šaryk na ni nezačal štěkat, třebaže Vaňku do té doby neznal. Lesko seděl na lavičce a viděl vše od začátku, od úplně prvního okamžiku, kdy vrátka zaskřípala. Nestihl se zaradovat, nestihl si přát – ať je to Vaňka. Ale byla to ona. V těch samých holínkách, v té samé sukni, v zeleném kabátku bez rukávu.\n„Že se nestydíš, chlape, celej den sedět bez práce na lavičce!“ řekla Vaňka. Lesko se na ni udiveně díval a nemohl ze sebe vypravit ani slovo, dokonce ani zaklít. Přemýšlel, zda je před ním opravdová Vaňka, nebo vymyšlená. Zda je živá, nebo mrtvá.\n„Proč tak smrdíš, chlape?“ Vaňka běhala po hospodářství a hrozila se, jak se vše změnilo.\nJe jedno, jaká je, pomyslel si Lesko, zda je živá, nebo mrtvá – hlavně že je to ona. Řekl: „Všude dobře, doma nejlépe, no ne?“\nCítil, že je velmi šťastný, neuvěřitelně šťastný. Vaňčino nadávání mu znělo jako hudba a tato hudba se linula odevšad, zaplňovala jeho vyschlé černé srdce i vše kolem.\nPodívejme se, pomyslel si Lesko, už to vypadalo, jako by byl konec, ale teď je znovu začátek. Ano, život teprve začíná!\nLesko vzal ze stodoly kosu a vydal se s ní dohonit Vaňku.\n„Kdes byla, feno?! Ptám se tě, kdes byla?!“ křičel.\n„Co je ti po tom, kde sem byla?!“ vykřikovala Vaňka a schovávala se za stodolu. „Tam, kde sem byla, tam už nejsem!“\nŽivot právě začíná! Lesko plakal radostí. Život právě začíná!\nAčkoliv ani to možná nebyla pravda.\nJsem starý. Moc věcí už mě nezajímá. Nevím, možná jsem se stal bezcitným. Ale možná se to starým lidem stává. Přestane je zajímat všechno lidské, všechny ty lidské vášně, pocity, emoce. Za svůj život jsem již viděl mnoho smrti, ale smrt – to je největší lidská vášeň. Ale i ta mě už nechává klidným. Jsem veterinář, v tom to možná vězí.\nPřed týdnem jsem se stal svědkem strašné nehody. Automobil srazil mladou dívku. Lidé se seběhli. Ten, co seděl za volantem automobilu, utekl. Nechal svůj automobil stát na silnici. Viděl, že někoho srazil, vyběhl z auta – a ona leží na silnici, je celá od krve – utekl neznámo kam. Někam mezi domy. Držel jsem tu sraženou dívku za ruku, dokud nezemřela. Nemohl jsem už nic udělat. Sténala a dívala se na mě. Byl jsem poslední, koho ve svém životě viděla. A ona si to uvědomovala, viděl jsem to. Uvědomovala si, že jsem poslední člověk, jakého si bude pamatovat, proto na mě tak upínala zrak. Taková krásná. Lidé kolem volali o pomoc, pobíhali, někdo dokonce plakal, mámy odváděly z místa nehody malé děti, ale já necítil nic strašného. Bylo mi jí jen líto, protože byla tak mladá a tak krásná. A určitě hodná, protože její oči byly hodné, hodně velké a hodné.\nDržel jsem ji za ruku, ale dívka ten stisk necítila. Krev z ní vytékala jako z prasete, a já jsem nemohl nic udělat. Její bílá halenka zčervenala. Rozepnul jsem knoflík, aby se jí naposledy snáze dýchalo. Dívka měla na krku velké mateřské znaménko, takové nepřirozené, ale hezké. Myslel jsem si, že bych jí měl něco říct, něco takového, co by jí řekli její příbuzní, kteří ji milují, ale na nic jsem nemohl přijít. Vše mi připadalo tak hloupé a zbytečné. Jediné, co jsem vymyslel, bylo: „Neboj se.“ Ale ona se nebála. Naopak, jednu chvíli se mi zdálo, že má radost. Protože já bych na jejím místě radost měl.\nJsem veterinář. Celý život jsem léčil zvířata. Někdy, když nebylo zbytí, jsem je uspával. Bylo jich opravdu hodně. Kocoury, psy, krávy – ale nejčastěji psy. Moc nevěřím v Boha, třebaže bych chtěl. V nic nevěřím, nic nečekám. Nemám děti, proto tak určitě mluvím. Kdybych měl děti, chtěl bych, aby Bůh existoval. Ale takhle je mi to nějak jedno. Nezajímá mě ani Bůh ani lidi. Nic nového od lidí nečekám. Znám je jako svý boty. Když bylo třeba uspat něčí domácí zvíře, viděl jsem, jak se majitelé těchto zvířat trápí a mně to připadalo směšné. Proč se trápíte, myslel jsem si, zítra půjdete na trh nebo do obchodu nebo k nějakým svým známým a pořídíte si nové zvíře, které vám bude olizovat ruce, které se nechá hladit a bude vás milovat! Láska zvířat je nejméně sobecká. A dá se nejsnáze získat. Stačí je jen krmit. Stejně tak je snazší milovat zvířata. Snazší než lidi.\nDruhý den po automobilové nehodě ke mně přišli rodiče té dívky. Nevím, jak mě našli, jelikož jsem nikomu nenechal svou adresu, nikomu jsem ani neřekl, kdo jsem. Když sanitka přijela a naložila dívku, zašel jsem si do obchodu, protože právě do obchodu jsem měl tehdy namířeno, když se to všechno stalo.\nRodiče ke mně přišli a řekli: „Jsme rodiče té dívky, kterou včera srazilo auto nedaleko vašeho domu.“\nAni jsem nevěděl, co na to odpovědět. No, když rodiče, tak rodiče, dobře, ale co chcete ode mě? Dívka zemřela. Nemohl jsem nic udělat.\nBál jsem se, že mi to máma té dívky začne rovnou vyčítat a bude říkat, že já, jakožto lékař, jsem jí mohl nějak pomoci, proč jsem jí nijak nepomohl, a tak podobně. Ale já nejsem lékař. Jsem veterinář a veterináři nejsou opravdoví lékaři, stejně jako zvířata nejsou opravdoví lidé. Tělo zvířete je poskládáno jinak. Také funguje jinak. A potřebuje jinou pomoc. Pokud by ten řidič srazil například psa, hned by ho zabil, pes by se ani nestihl vzpamatovat. Jelikož na to, aby člověk zabil například psa, stačí vynaložit mnohem menší úsilí, než aby zabil člověka.\n„Pojďte, prosím, dál,“ řekl jsem těm rodičům. Byli ještě hrozně mladí. Máma byla opuchlá od pláče, otec byl zdrženlivý, ale nějaký ztrhaný.\n„Jsme tu jen na skok, nebojte se,“ řekla žena.\n„Ano, ano, prosím, můžete se zdržet i déle, mám čas, jsem v důchodu.“\nNevím, proč jsem řekl takovou hloupost. No, že jsem v důchodě. Jako by to v té chvíli něco znamenalo, jako by to celkově něco znamenalo?\n„Možná byste si dali nějaký čaj nebo kávu?“ zeptal jsem se, ale žena rovnou odmítla za oba.\nOtec celou dobu mlčel. Za celou návštěvu neřekl ani slovo. Pravděpodobně to byla žena, kdo ho ke mně dotáhl, on nechtěl. Muži jsou všeobecně méně emotivní. Ze všech lidí mám přeci jen raději muže.\n„Jste prostě poslední, kdo s ní byl,“ řekla žena a začala neslyšně plakat. „Neřekla vám třeba něco? Cokoliv. Neřekla vám něco?“\nBože, co ode mě chcete, pomyslel jsem si, dejte mi pokoj! Nic neříkala. Prostě umřela! Srazilo ji auto, roztříštilo jí hlavu, chápete, roztříštilo jí lebku, nešlo ji už zachránit! A nic by nemohla říct, ani slovo, dokonce i kdyby chtěla! Ačkoliv sotva se chce člověku před smrtí mluvit. Před smrtí se nenudíte! A co chcete? Co si myslíte? Že před smrtí prosila, abych vám vyřídil, že miluje vás, své rodiče?! To si myslíte, že řekla, zatímco polykala litr vlastní krve: „Vyřiďte mým rodičům, že jsem je milovala?!“\nNe. Nic neříkala a není nutné vyprávět mi její životní příběh a není nutné mě přesvědčovat, že byla příliš mladá na to, aby zemřela, že byla tak hodná a krásná a mladá, pro všechno na světě – není nutné mi tohle všechno říkat! Protože já jsem to viděl. A bylo mi jí líto.\nDržel jsem ji za ruku. Dokonce jsem jí rozepnul knoflík halenky, aby se mohla naposledy zhluboka nadechnout. Ale pak jsem šel do obchodu, koupil si litr mléka na ráno, vrátil se domů, umyl nádobí v umyvadle, vyčistil si zuby a šel spát. A spal jsem klidně. Až do rána. Dokud jste nepřišli. Mě lidská smrt neděsí. Lidé mají umírat. Taková je jejich podstata. Samozřejmě je škoda, že vaše dcerka zemřela tak brzy, nevím, možná má děti nebo milujícího muže nebo oboje a všichni společně byli velmi šťastní a nadále by byli šťastní, kdyby nebylo té události. No a co? Co je mi po štěstí dvou či tří lidí? Je velmi nicotné. Nic neváží – štěstí několika lidí. Děje se toho tolik. Tajfuny zabíjí tisíce lidí. Zemětřesení. Strašná těžká onemocnění. Miliony lidí umírají a miliony se rodí. A to je normální. Narození a smrt je to jediné normální, co ještě lidstvu zůstalo. Všechno ostatní je zvrácenost vymyšlená zvrácenými lidmi. A není nutné mi tady teď něco říkat! Zajděte si zítra na trh, kupte si nějakého psa nebo kocoura a ať vás on utěšuje do konce svého krátkého kočičího života!\n„Ano. Prosila mě, abych vám vyřídil, že vás má velmi ráda,“ řekl jsem.\nŽena ještě více plakala.\n„Děkuji vám,“ řekla, „děkuji vám, že jste s ní byl do konce!“\n„To by udělal každý. Není za co děkovat. Nechcete čaj?“\n„Ne, ne. Už půjdeme. Ale možná k vám sem tam zajdeme? Na pár minut, můžeme?“\n„Samozřejmě můžete. Přijďte, kdy se vám zachce, mám čas, jsem v důchodu. Jsem veterinář. Pokud máte nebo budete mít nějaká zvířata a ta náhle onemocní, tak je přineste, pomůžu.“\n„Ne, ne, nemáme zvířata. Nemám ráda, jak čurají na koberce.“\nRodiče odešli, ale já jsem zůstal. Necítil jsem se dobře. Myslím, že víckrát nepřijdou. Nebo přijdou, ale já už tu nebudu. Protože jsem starý. Můžu zemřít každým den. Není zapotřebí automobil, který by mě srazil. Umřu sám. Nikdo o tom nebude vědět. Několik dní. Dokud sousedi na podestě neucítí zápach. A pohřbí mě na městském hřbitově, jenž se rozrůstá rychleji než rakovinový nádor. Za týden už nebude možné najít můj hrob. Ale nikdo ho ani hledat nebude. Ztratím se mezi mrtvými tak, jak jsem se ztratil mezi živými. A možná že můj hrob bude vedle hrobu té dívky, kterou srazilo auto. A někdy si spolu budeme povídat. A ona mi řekne, proč onoho večera šla právě po té ulici, proč byla sama, proč měla na sobě bílou halenku, odkud měla to velké hnědé mateřské znaménko na krku a proč jsem jí tehdy neřekl: „Neboj se.“\nZnám lidi, kteří milují jen tři věci. Například sebe, jíst a spát. Nebo sebe, cestovat a sebe, nebo sebe, hřbitovy a staré kostely. Ano, znám takového chlapce, jmenuje se Damián, a ten se dokonce přiznal, že má rád hřbitovy, kostely a sebe – a víc nic. Možná je to takový druh sebeklamu, možná to není pravda. Ale já také miluji pouze tři věci.\nKouřit, okusovat si nehty a…\nNejprve jsem si začala okusovat nehty. Okusuji si je od útlého dětství. Od té doby co mé nehty začaly růst. Nejprve jsem si okusovala nehty všude a nestyděla se za to. Pak mě někdo plácnul přes prsty, řekl, že to není pěkné a že se to nesmí dělat. Začala jsem si okusovat nehty o samotě, když není nikdo poblíž nebo když poblíž nejsou známí. Cizí lidé mě plácat přes prsty nebudou – do cizích nehtů jim nic není. Tak jsem zůstala sama, tedy o samotě, abych si mohla okusovat nehty.\nMálokdy jsem si okousala nehty až do krve. Opravdu málokdy, protože mám na ruce hodně prstů – deset! Každý den můžu okusovat jeden prst a během toho dorůstají nehty na jiných. Promiňte, možná je vám nepříjemné to poslouchat. Možná je to odporné. Pokud je tomu tak, promiňte. Neposlouchejte. Je mi jedno, zda posloucháte, protože jsem zvyklá žít sama se svými nehty. Vím, že je to docela primitivní způsob osamělého života, ale nic lepšího jsem momentálně nevymyslela.\nJe příjemné cítit svou ruku u úst, dotýkat se prsty rtů jako bych si rukou chránila obličej před vším kolem. Je příjemné cítit vůni svých rukou. Často si umývám ruce různými mýdly. Experimentuji s jejich vůněmi.\nMyslíte si, že nejsem normální, určitě, ale počkejte! Kdo je vůbec normální?! Potkali jste vůbec někdy normálního člověka?! Já ne. Všichni kolem jsou blázni. Pro společnost bezpeční nebo nebezpeční – ale všichni jsou blázni. Svět lidí je třeba oddělit od zbylých světů pichlavým drátem jako obrovský blázinec. A takhle bude dobře.\nVčera mi na tramvajové zastávce jakýsi starý muž nadal do kurev. Čekal na tramvaj jako všichni ostatní a hlasitě, velmi hlasitě a odporně chrchlal.\nSmrkal, chrchlal, plival své odporné smradlavé sliny na silnici. Za přítomnosti všech. Schválně. Aby ho někdo napomenul, nebo se na něj alespoň podíval. Nevydržela jsem to, podívala jsem se a on mi s šílenou radostí v očích začal nadávat do kurev. Křičel:\n„No na co, ty kurvo, čumíš? Proč čumíš? Něco se ti nelíbí?!“\nNejprve jsem se polekala, protože jsem nevěděla, co je to za člověka. Nevěděla jsem, jak moc je nebezpečný. Ostatní lidé na zastávce si ho nevšímali, protože věděli, že je to blázen. Opravdový blázen. Ale mě to naštvalo. Co si o sobě jako myslí?! Co si ten blbec o sobě myslí?! Když je blázen, tak může všechno? Když je blázen, tak tady může chrchlat a nazývat mě kurvou?\nOdkud, ty blbečku, víš, kdo jsem? Já jsem taky šílená! My všichni jsme tady šílení, ale nemusím tady chrchlat, protože já ti můžu ukousnout tvůj šílený nos! MŮŽU! A NENÍ MI TĚ LÍTO! Protože tvůj rozum je ve tvých rukou! Můžeš ho ztratit, můžeš jen ztrácet, ale pak nes odpovědnost za následky. Všichni tady jsou šílení, chápeš? Všichni. Nemáš žádná privilegia. Nejsem povinna tě litovat. Můžu ti ukousnout nos nebo ruku nebo tě prostě pokousat, protože slovy to s tebou nejde. Ty si tu chrchláš, schválně, abys na sebe upoutal pozornost, abys vyvolal u někoho nevoli a abys pak měl právo nadávat někomu do kurev. Ale nemusíš nikoho provokovat! Můžeš prostě někomu – ne, všem – nadávat do kurev. Nadávej! Ale nemusíš tu chrchlat. My všichni jsme tady psychouši, chápeš? To je, co?! Nenormální! Všichni do jednoho! A ty jsi takový jako všichni, tak se zklidni!\nTo jsem si myslela. Ale nic jsem neudělala. Prostě jsem si začala okusovat nehty. A pak ke mně přišla nějaká paní, protože to všechno viděla: jak chrchlá, jak se na něj dívám, jak mi nadává do kurev. A řekla:\n„Bože, v poslední době se objevilo tolik bláznů.“\n„Ano,“ říkám, „opravdu hodně. Je fajn, že to tady alespoň někdo chápe. Je fajn, že to chápete. Sláva bohu.“\n„Já jedu z Nemydivky. Ale ukázalo se, že v Nemydivce nejezdí tramvaj č. 38. A já potřebuji pouze tramvaj č. 38. Proto jsem sem přijela třináctkou a teď čekám na osmatřicítku. A najednou přišla hrozná bouřka, liják, jaký svět ještě neviděl. Apokalypsa. Lilo jako z konve, padaly trakaře! A víš, proč tomu tak bylo? Protože v Nemydivce nejezdí tramvaj č. 38! Ale jak to udělat, aby tomu tak nebylo, nevím. Jak bez ní lidé v Nemydivce žijí? Já jezdím jen tramvají č. 38. Bez ní bych umřela. Určitě bych umřela. Necítím se dobře tam, kde nejezdí tramvaj č. 38. Necítím se ve své kůži, chápeš mě?“\nAno. Ano, drahá, chápu tě! Umřeš bez té přiblblé tramvaje, nemůžeš bez ní žít. Bude konec světa bez tramvaje č. 38. Ale neměj strach, protože konec světa stejně jednou nastane. Ať už kvůli zrušení tramvaje č. 38, nebo kvůli nedostatku zdravého rozumu v tvé hlavě. To je jedno. Ty jsi úplně stejný psychopat jako všichni ostatní. Nemám se před vámi kam ukrýt. Jste všude. Akorát v blázinci nejste. Do blázince se ještě můžu schovat, protože vy jste se tam ještě nedostali!\nKaždý si myslí, že právě on je normální a všichni ostatní jsou blbci.\nKaždý k tobě leze a snaží se ti říct, že s ním je všechno v pořádku. Nemusíte mě o tom informovat – já i bez toho vidím, jak je vám dobře. Věřím, že je vám dobře. Ano, možná že se máte dokonce nejlépe. Když nemusíte za nic nést odpovědnost, včetně vašeho šílenství. Vezměte ubohé zbytky svého rozumu do hrstičky a vypadněte odsud. Nechte mě na pokoji. Nechte mě, ať si můžu o samotě okousat své nehty!\nProto jsem pravděpodobně začala kouřit. Aby se ke mně nedostali skrz hustá oblaka cigaretového kouře. Aby mě nechali na pokoji. Aby se štítili mého zápachu a neobtěžovali mě. Oni obtěžují jen ty lidi, kteří vypadají zcela normálně. Lidí, které může udivit jejich chrchlání nebo jejich tramvaje. Mě ne. Mě nic neudivuje. Já jsem byla stará už tehdy, když jsem byla ještě dítě.\nVzpomínám si na jednu hádku se známým, básníkem. Nevím, zda byl doopravdy básník, nebo jen tak říkal, že je básník. Nevím. Ani mě to nezajímalo. Jednou říkáš, že jsi básník, tak jsi pro mě básník. Je mi jedno, zda jsi nebo nejsi básník, protože já stejně vím, kdo ve skutečnosti jsi.\nTak tedy! Řekla jsem mu to – že jsem byla stará už tehdy, když jsem byla ještě dítě.\n„Prosím tě! To je kýč! To, co ty říkáš, je kýč!“\n„Jaký kýč?! Co ty víš o kýči?! Co je vůbec kýč?!“\n„Dá se říct ,narodil jsem se příliš pozdě‘ – a to bude kýč. Kýč jak prase. Ale dá se říct: ‚narodila se v dubnu a já jsem se narodil příliš pozdě‘ – a to nebude kýč! To bude poezie!“\nJdi někam s tou svou poezií! Je mi jedno, jestli je to poezie, to, co říkám já, nebo kýč nebo blábol nebo lež nebo pravda nebo vtip nebo politické heslo! Nic to pro mě neznamená. Protože já to stejně vím. Znám tě jak svý boty! Vím, kdy jsem se narodila i kdy zemřu. Je jedno, zda se člověk narodí v dubnu nebo později, protože stejně zemře, zda v dubnu nebo, promiňte prosím, v říjnu, zda ráno, zda v noci, ve tři v noci, v hodinu býka – to nic neznamená, protože zemřel PŘÍLIŠ POZDĚ. Ale tohle něco znamená. Je jedno, kdy se člověk narodil, ale není jedno, kdy zemře.\nA on, tento básník, umřel velmi brzy. Měl něco kolem třiceti let. Poslední roky seděl ve svém pronajatém pokoji, nikam nechodil, jen cvakal na psacím stroji. A opravdu hodně kouřil. Celou dobu kouřil. Když jsem k němu přišla, tak jsem ho zpočátku, dokud si oči nezvykly na kouř, neviděla. V zimě, když bylo velmi chladno, oblékal si vlněný kožich (nevím, kde ho vzal) a ponožky a seděl za psacím strojem celé dny. Nespal, nejedl, jen něco cvakal při otevřeném okně a pot na jeho čele přimrzal při mínus deseti stupních, které měl v pokoji. Nechtěl okno zavřít. Seděl, cvakal a bez přestání kouřil. Tohle je, promiňte, kýč!\nNeotevírám okno, když kouřím. Je mi líto vypouštět kouř někam ven, do světa. Ať je můj kouř u mě. Máš rád mě, měj rád i můj kouř. Protože já fakt dost kouřím. Jako lokomotiva (to vždycky říkala má sestra). Když ke mně přijde sousedka, aby si zavolala, nepříjemně krčí nos a říká, že se nehodí, aby žena takto smrděla. Jak je možné, že to v bytě tak smrdí? Tento cigaretový zápach už se nikdy nevyvětrá. Nikdy. Nasákl už do zdí, do lustru, do nábytku, do tebe. A ty už ho ze sebe nikdy nesmyješ, i kdybys chtěla.\nJá jí na to říkám:\n„Má drahá sousedko, já ho ze sebe nechci smýt! Mně se víc líbí vůně tabáku než vůně lidí, chápeš mě? Já tě nenutím, abys ke mně chodila a očichávala mě, říkala, že se to nesluší. Protože já nevím, co je slušné chování. Všichni jsou neslušní. Ani ty nejsi slušná, podivej se, co ti řeknu! Podivej se, co je neslušné – nemít vlastní telefon a chodit zvonit na souseda a při tom mu říkat, že je neslušný. Já tě nenutím, abys ke mně chodila a očichávala mě a volala z mého telefonu. Je to můj telefon. A ten taky smrdí tabákem. I on je tudíž neslušný a nesluší se, aby z něj slušný člověk volal.“\nAle ke mně všeobecně chodí málo lidí. Jen tato sousedka, které prostě nic jiného nezbývá, protože v domě jsem jediná, kdo má telefon. Musí ke mně chodit. No a víc asi nikdo. Nikdo mě nemá rád. Lidé mají rádi jen jakési tři věci a já nepatřím ani do jednoho seznamu lásky ani jednoho člověka. Nevím, možná mají lidé rádi i více věcí, ale já jsem se s nikým takovým nesetkala. Setkala jsem se s tím, že mají rádi méně věcí, ale více – nikdy.\nNapříklad já taková jsem. Mám ráda méně věcí. Tak se podívejte: ráda si okusuji nehty – zaprvé. Ráda kouřím – zadruhé. A víc toho ráda nemám. Nemůžu přijít na žádnou třetí věc, kterou mám ráda.\nTřetí vždycky má být – sebe. Musí být „sebe“. Ale já nemám ráda samu sebe. Nemám k tomu žádný důvod. Jsem přesvědčená, že všichni lidi jsou stejní, všichni stejně blbí. A ten ne moc starej dědek, kterej včera chrchlal na tramvajové zastávce, je stejně blbej jako zbytek lidí. Jako já. Úplně stejnej jako já. A proto, pokud bych měla ráda sebe, znamená to, že musím mít ráda i toho uchrchlanýho dědka. A jeho ráda nemám! A nikdy ho mít ráda nebudu! Chápete mě?\nNa tomto světě je příliš mnoho lásky, to si myslím. Celý svět dříve či později (příliš brzy nebo příliš pozdě) zdechne na nadměrné množství lásky. Ale já ne. Nezdechnu. Budu žít sama. Budu kouřit a okusovat si nehty. Protože to mám ráda. A láska neumírá.\nPřeložila Hana Mrázková.\nRattus norvegicus (potkan)\nTo není možné, ujišťuje se Tamara Pavlivna, to není možné. Bydlím v šestém patře v novém cihlovém domě a šesté patro je pro něj vysoko. To by nedovedl. Na to není dost smělý a drzý. Pro něj je i první patro vysoko. Jak na to přišel? Jak se mu to podařilo? Ale všechno svědčí o tom, že tu je.\nTamara Pavlivna se obezřetně rozhlíží po kuchyni. Vytahuje ze šuplíků kuchyňské náčiní, očuchává každý talíř a kastrol, hrabe se v pytlících s kroupami a těstovinami.\nA nejhorší je, myslí si Tamara Pavlivna, že ani netuším, co mám dělat. Přestavět kastroly a těstoviny nic neřeší. Tamara Pavlivna se nikdy dříve nedostala do podobné situace. Nikdy mu nebyla tak blízko. Jemu, nepříteli.\nA nemusí být jen jeden, myslí si Tamara Pavlivna. Pokud to tak je, pak jsem ztracená. Musím odsud utéct. Vezmu si nejnutnější věci, občanku, peníze a fotografie Sofie Rotaru2 a půjdu pryč. Protože žít v jednom bytě s nepřítelem nebudu. Mám svoji hrdost. Mám ráda hygienu a čistotu. Na čistotě přímo lpím. Podívejte se na můj byt: všechno se jen blyští. Ani smítečko. Věci na svých místech. Umístěné rovně a po pořádku, podle velikostí a barev. A on (nebo ona) všechno zkazil. Vtrhl do mého ideálně vyčištěného života a pokřivil ho. Teď smrdím. Ano, už to cítím, jak začínám smrdět. Žádná dezinfekce mě nezachrání od jeho hnilobného pachu.\nTamara Pavlivna se pokouší odsunout ledničku, ale pak toho nechá a sedne si na židli u okna.\nA co budu dělat, když odsud najednou vyskočí, zpod ledničky? Jsem proti němu bezbranná. Vyskočí a vrhne se na mě. Rozerve mi pazoury obličej. Vyškrábe oči. Ukousne nos svými zoubky tenkými a ostrými jak břitvy. Možná že jenom čeká, až odšoupnu lednici a pustím ho na svobodu. Třeba pod ní nemůže prolézt, protože má takové tlusté, veliké břicho. Ne, to by byla chyba odsouvat ledničku. Ať si tam sedí jako ve vězení a já si to zatím promyslím.\nTamara Pavlivna si všimla, že se celá třese strachem a odporem. Tolik se lituje. Proč se tohle muselo stát? Copak si něco takového zaslouží? Jak je možné, že si někdo jen tak bez dovolení vleze do něčího domova a ničí jeho pohodu, ničí všechno, na čem člověk dlouhé roky pracoval za cenu velkého úsilí a námahy.\nNenávidím tě, myslí si Tamara Pavlivna. Šíleně tě nenávidím.\nOblékne se, do kabelky si dá občanku, peníze a fotky Sofie Rotaru, pečlivě zavře dveře do kuchyně a pak zamkne byt. Vyjde ven z domu. Vedle vchodu sedí jako vždycky babka Alevtyna. Odpočívá.\n„Kampak jdete, Tamarko Pavlivno?“ ptá se babka Alevtyna. „Jestli do obchodu, kupte mi, prosím, cukr. Dám vám pak peníze.“\nTamara Pavlivna to nevydrží. Je jí tak těžko. Musí se s někým podělit o své neštěstí. Dává se do pláče, objímá babku Alevtynu a odevzdaně říká:\n„Potkan mě vyhnal z domova.“\nBabka Alevtyna slyšela ve svém životě leccos. Jen tak něčím se vylekat a vyděsit nedá. Nebojácná babka Alevtyna proseděla na lavičce u vchodu přes třicet let a pomohla pěkné řádce lidí. Lidé si k ní přisedávají, jako by si chtěli chvilku oddechnout, ale ve skutečnosti se chtějí podělit o svá trápení a slyšet moudrou radu.\nAle věc Tamary Pavlivny nebude vůbec lehká, přemýšlí babka Alevtyna. Vrátil ses, myslí si, přišel jsi, aby ses mi pomstil.\n„A jakpak, Tamarko Pavlivno, víte, že je to potkan?“ ptá se babka Alevtyna slaďoučkým hlasem, jako by nechtěla vyvolat ještě větší poplach. „Viděla jste ho? Do vysokých cihlových domů potkani často nelezou. Myši ano, ale potkani spíš ne.“\n„Je to potkan,“ odpovídá Tamara Pavlivna a dává se do ještě většího pláče. „Vím, že je to potkan. Slyším ho. Cítím jeho zápach! Slyším, jak hryže parkety za ledničkou a jak spokojeně funí!“\n„No no, Tamarko Pavlivno, věřím vám,“ říká babka Alevtyna a hladí sousedku po zádech. „Potkana si s myší nespletete, věřím vám. Když říkáte potkan, tak je to potkan. Jen on může funět za ledničkou.“\n„A jak funí!“ pláče Tamara Pavlivna. „A drbe se tak, že z toho až běhá mráz po zádech! A občas chrápe! Kdybyste jen slyšela, jak chrápe! Jako… jako…“\n„Jako mužskej,“ napovídá babka Alevtyna.\n„Jako mužskej! Jako chlap!“\nBabka Alevtyna ztěžka pokývá hlavou a její ruce se nervózně škubou, ale toho si Tamara Pavlivna nevšímá.\nPřišel jsi, myslí si babka Alevtyna, po tolika letech. Nelenil jsi. I když jsi byl tak hrozně líný. Ale já se tě nebojím, říká si babka Alevtyna, protože nemám proč se tě bát. Nijak jsem se před tebou neprovinila, naopak – udělala jsem, co jsem musela.\n„Jak teď mám žít?!“ Tamara Pavlivna hystericky lomí rukama. „Nemůžu se tam vrátit! Nedovedu překročit práh vlastního bytu. Sedí tam! Schoval se tam! Zvítězil!“\n„Nejdřív,“ začíná babka Alevtyna, „se musíte uklidnit a přestat se ho bát. To totiž chce. Abyste se ho bála. Ale ve skutečnosti je to jenom potkan. Špinavý, odporný, olezlý a smrdutý, ale ne nebezpečný.“\n„Já vím, co dělat,“ říká Tamara Pavlivna, „koupím jed na krysy! Sní to a chcípne.“\nJe ještě tak mladá a nezkušená, myslí si babka Alevtyna a dívá se na čtyřicetiletou Tamaru Pavlivnu. Naivní. Chce se s ním vypořádat tak lehce.\n„No, to můžete,“ pronáší, „ale potkan se jedu ani nedotkne. Nesní ho.“\n„Proč?“ diví se Tamara Pavlivna. „Je to zvláštní jed na krysy. Nebude mít podezření. Sní to a zdechne. Proč by potkan neměl sežrat jed na krysy?“\n„Protože je chytrý.“\nChytrý. Byl jsi chytrý, myslí si babka Alevtyna, ale já jsem byla chytřejší. Přechytračila jsem tě. Jinak to s tebou nešlo. Jen ještě větší chytrostí.\n„Kdysi,“ říká babka Alevtyna, „do mého domova také přišel potkan. Bojovala jsem s ním čtyři roky.“\n„Čtyři roky?!“ Tamara Pavlivna valí oči.\n„Ano, čtyři roky. Hráli jsme takovou hru. Kdo koho přechytračí. Kdo bude chytřejší. A on prohrál.“\nBabka Alevtyna se na lavičce hrdě vypíná, jako by s někým bojovala.\n„Něco vám řeknu, Tamarko Pavlivno, vraťte se domů. Je to koneckonců váš domov, tak za něj bojujte. Nebojte se toho potkana. Žijte s ním. Studujte jeho povahu. Vetřete se k němu. A pak, až se před vámi přestane schovávat, až vám začne důvěřovat a ztratí pozornost, pak mu zasaďte smrtelný úder. V nejnečekanější chvíli. Hezky potichoučku. Do zad. Jak se to sluší na správnou ženu.\nPředstavte si, že babka Alevtyna nebyla vždycky babkou. Kdysi, a bylo to už hodně dávno, byla prostě Alevtynou. Ne krasavicí, ale ani ne ošklivkou. Ne vzdělanou, ale ani ne hloupou. Ne bohatou, ale ani ne chudou. A měla manžela, s nímž prožila čtyři roky.\nSeznámili se v technickém učilišti. Alevtyna tam pracovala jako uklízečka a on jako hlídač. Jmenoval se Omeljan. Byl tlustý a neohrabaný, rád se hlasitě chechtal a vyprávěl oplzlé vtipy. Omeljan se na Alevtynu díval jako na plnou mísu vlašského salátu, který se musí sníst, aby se do druhého dne nezkazil. Alevtyna si jeho hladový pohled spletla s vášní. Vzala si ho a přivedla k sobě domů, do těsného dvoupokojového bytu.\nOmeljan se tam hned zabydlel. Zastavěl byt svými věcmi, které se k ničemu nehodily. Zaplnil pokoje svým nepříjemným zápachem, který silně připomínal smrad shnilých brambor. Neustále se v něčem hrabal, tahal z ulice na balkon všemožné smetí a přitom říkal: nikdy nevíš, k čemu se to může hodit.\nNečistil si ráno zuby, a vůbec nikdy si je nečistil. Nikdy si nemyl svou hustou rudou kštici, nezastřihoval štětiny, které mu rostly z uší i nosu, a na malíčku pravé ruky si pěstoval dlouhý ženský nehet, který používal jako otvírák na konzervy.\nOmeljan v bytě neustále kouřil a kouř odklepával do kořenáčů, které měla Alevtyna moc ráda. Ložní prádlo bylo pod ním vždy černé a ponožky, ať je nosil nebo ne, vždy smrděly kanalizací.\nK nejhoršímu ale docházelo v noci. Omeljan měl ve zvyku v noci jíst. Alevtyna usínala a on se vyšoural do kuchyně a žral všechno, nač přišel. Sladké, slané, kyselé, hořké, studené, syrové, smažené, nadívané, marinované, nejedlé. Sádlo s mandarinkami, maso se zmrzlinou, nudle s karamelami, párky s povidly, šproty i s hliníkovými lžičkami.\n„Jaký je v tom rozdíl, co se s čím jí,“ říkal, „když se to v žaludku stejně smíchá.“\nPo sobě zanechával kupy špinavého nádobí, hromady peří, kostí a drobků, prázdné sklenice, láhve i hrnky, vaječné skořápky na podlaze a skvrny od oleje na parapetu. Jeho oči se po nočním hodování zmenšovaly a dostávaly červenou barvu, byly syté a spokojené. Oči potkana, kterému se dobře žije. Alevtyna je poznala. Pochopila, že je ztracená a že je s ní konec, pokud se nebude bránit. Přivedla si domů potkana, tak se s ním teď musí utkat. Buď on, nebo ona.\n„Jen si nemysli,“ upozornil ji Omeljan. „Nejsem tak hloupý. Nemůžeš se mě jen tak zbavit. Jsem chytrý.“\nTamara Pavlivna se vrací k sobě domů a rychle všude rozsvěcí. Na první pohled se nic nezměnilo. Vše je tak, jak bylo. Ale to je jen na první pohled. Chodil tady, myslí si Tamara Pavlivna. Už byl všude. I na mou postel si určitě lehl. A do vany. A na stole všechno očuchal. Všude nechal svůj odporný zápach.\nAle vážně, proč bych mu měla nechat svůj domov? Je můj a zůstanu v něm já, ne on.\nTamara Pavlivna pouští televizi, aby se tak hrozně nebála. Ale ví, že tam – v kuchyni za lednicí – číhá její nepřítel. Funí. Čeká na příležitost, aby se na ni vrhl.\n„Potkánku!“ náhle zvolá Tamara Pavlivna. „Neboj se mě. Nic zlého ti neudělám. Naopak, nakrmím tě. Copak máš rád? Chleba? Nebo salámek? Nebo třeba obojí?“\nZa lednicí je ticho. I funění přestalo.\nTamara Pavlivna uřízne kousek veky a hází jej za lednici.\n„Nebo ti ho mám namazat máslem?“ Tamara Pavlivna nečekala, že by kdy byla schopná tak něžného tónu. „A co voda? Musíš mít žízeň. Chceš se něčeho nabumbat? Vody? Mlíčka? Piva? Mám pro tebe pivo. Máš pivo rád, že ano?“\nHra vypadala takto:\n„Miláčku,“ štěbetala Alevtyna, „ani mě nenapadlo na něco takového pomyslet!“\nOmeljan nedůvěřivě mhouřil svá maličká rudá očiska.\n„Nemám v úmyslu se tě zbavovat! Chci s tebou zestárnout a společně umřít! To je to, co chci.“\n„No jasně, to ti tak věřím.“\nAle dělalo mu to dobře. Omeljan viděl, že se Alevtyna bojí, a nic víc od své ženy stejně nepožadoval. Strach a láska – to je totéž. Alespoň si to Omeljan myslel a v lecčems měl pravdu.\nZačal být velice opatrný. Jídlo si kupoval a připravoval sám. Nikdy se k Alevtyně neobracel zády. Nikdy ji nenechával dlouho o samotě, evidentně proto, aby neměla čas si promyslet útok. Alevtyna se usmívala a dál nazývala Omeljana „miláčkem“. Vyptávala se, co a jak v práci a jestli ho náhodou nebolí břicho.\n„Nebolí, má milá, vůbec mě nebolí,“ sebejistě odpovídal Omeljan a hladil si stolitrový pupek, „víš, Alevko, nikdy mě břicho nebolí. Mám ho ze železa.“\nAle Omeljana potkalo neštěstí. Během jeho směny bylo technické učiliště vykradeno. Z laboratoře zmizel ponk. Omeljan mohl odpřisáhnout, že tu noc ani na vteřinu oka nezamhouřil. Už je takový – prostě spolehlivý. Bedlivě střežil své učiliště. Dokonce ve škole dobrovolně zlikvidoval všechny šváby. A najednou takovýhle podraz. Skoro neuvěřitelný. Zmizel ponk a ani jeden zámek nebyl poškozený, žádné okno ani dveře.\nOmeljan přišel domů jak zmlácený pes. Alevtyna se mu vrhla vstříc.\n„Miláčku, co bylo v práci?“\n„Hrůza,“ odpověděl Omeljan. „V noci ukradli ponk. Dostal jsem důtku a peníze za ponk mi strhnou z platu.“\nAlevtyna líbala muže na hlavě i břiše, tulila se k němu, vrněla a lísala se jako opravdová čistokrevná kočka.\n„Lehni si a odpočiň si,“ vrkala Alevtyna, „musíš si odpočinout, miláčku. Jsi ve stresu.“\nOpravdu, myslel si Omeljan, musím si odpočinout, jsem ve stresu. A tak si lehl. Přikryl se dekou skoro až po hlavu, takže mu byly vidět jen jeho úzké červené oči. Nespal. Bál se v tak těžkou chvíli ztratit pozornost.\nK večeru se Omeljanovi zvýšila teplota. Pofňukával pod dekou a Alevtyna vedle něj seděla a oddaně švitořila:\n„Ty můj ubožáčku! Neber si to tak s tím ponkem! Všechno zas bude v pořádku! Musíš si jen odpočinout. Věř mi.“\n„Jsem chytrý,“ opakoval v horečce Omeljan, „jsem tak chytrý! Kde je moje chytrost?“\nTamara Pavlivna maže chleba máslem, navrch položí kolečko játrovky a hází ho za lednici. Odtamtud je slyšet chrupání a spokojené pomlaskávání.\nJí, raduje se Tamara Pavlivna, důvěřuje mi.\nUplynul měsíc od doby, kdy se Tamara Pavlivna dala do boje.\n„Ty můj potkánku milý,“ říká před tím, než si jde lehnout. „Jdu spát. Neboj se tam beze mě. Něčím se zabav. Byt máš k dispozici. Běhej, jak se ti zlíbí. Neboj se. Nic zlého ti neudělám, ale i ty měj soucit. Neskákej mi v noci po posteli, ano?“\nTamara Pavlivna se uprostřed spánku občas vytrhne, protože má pocit, že byl akorát někde vedle, možná i pod peřinou, někde zcela blízko. Panicky rozsvěcí lampičku a zahledí se do temna pokoje. Do všech koutů a škvír. Nikde nic. Ticho.\n„A víš,“ říká Tamara Pavlivna a čistí i tak čistou konvici, „je mi s tebou tak nějak veseleji, potkánečku. Dřív jsem byla tak osamělá, neměla jsem na koho promluvit. A teď, vidíš, mluvím bez ustání. Všechno ti vyprávím. Žvaním jako nějaká bába na tržišti. Promiň. Chceš ještě salámek? Koupila jsem štangli Moskevského. Ten je moc dobrý, pěkně tučný.“\nOmeljan nikdy nezapomene na ten polibek. Alevtyna ho dosud takhle nelíbala. Tak vášnivě.\nNaklonila se nad ním, mokrým od chorobného potu, vyřízeným, nešťastným, a políbila ho na rty. Omeljanovi se zatočila hlava. Udělalo se mu tak dobře a příjemně. Vůbec se necítil ohrožený.\n„Alevtyno,“ zachrochtal, „řekni mi, řekni mi pravdu. Miluješ mě?“\nAlevtyna se oddaně dívala Omeljanovi do očí. Třicet vteřin, minuta, dvě. Omeljan čekal a to čekání pro něj bylo nejnesnesitelnější v životě. Chtěl slyšet „ano“. V tu strašnou, nekonečnou chvíli by Omeljan dal celou svou povrchní potkaní duši, jen aby řekla „ano“.\n„Miluju tě,“ konečně řekla Alevtyna.\nA Omeljan rozkvetl. Celý svět se zalykal štěstím.\n„Já jsem to věděl,“ řekl Omeljan. „A teď, Alevtynko, dones mi něco k jídlu.“\nTamara Pavlivna vyskakuje na své běloučké posteli s vyděšeným křikem, ale tentokrát z jiného důvodu. Potkan s tím nemá nic společného. Měla noční můru. Zdálo se jí o Sofii Rotaru.\n„Potkánku!“ volá Tamara Pavlivna. „Mně je tak hrozně! Zdál se mi tak strašný sen!“\nTamara Pavlivna miluje Sofii Rotaru. Dívá se v televizi na každý její koncert. Z novin hltá nejmenší podrobnosti z jejího života. Tamara Pavlivna má pocit, že o tom Sofija Rotaru ví. Musí cítit, že ji někdo tak moc miluje. Jen si to vemte, pokaždé během koncertu v televizi se Sofia Rotaru dívá přímo na Tamaru Pavlivnu. Tamara Pavlivna dokonce experimentovala. Šla od televize kus dál, ale Sofia Rotaru se na ni stále dívala. Zpívá jen pro Tamaru Pavlivnu. Má ji také ráda. Tamara Pavlivna o tom nepochybuje.\n„A teď,“ zoufá si Tamara Pavlivna, „se mi zdálo, že jsem v sále, na jejím koncertě. Ušetřila jsem na lístek, koupila jsem velkou kytici rudých růží a čekám. Sofia Rotaru je na scéně, zpívá jako obvykle, nádherně, a dívá se jen na mě. Hned si toho všímám. Usmívám se na ni a ona se také usmívá. Jsem tak šťastná, protože se potvrzuje to, co jsem si myslela. Sofia Rotaru o mně ví, čekala, kdy konečně přijdu na její koncert, daruji jí kytici růží, promluvím na ni. Také mě má ráda. A to je přirozené, potkánku, láska za lásku, tak to v tomhle světě musí chodit. Koncert končí, Sofia Rotaru dostává náruče květin, ale já nepospíchám. Čekám, až se dav rozejde. Chci s ní být chvíli o samotě. Konečně jsme jen já a ona. Prázdný sál. Jen já a ona. Jsem šťastná – a ona také. Dávám jí kytici. Sofia Rotaru děkuje. Já říkám: přišla jsem. A Sofia Rotaru: velmi vám děkuji, přijďte ještě. Nikoho tak nechápu. Myslím si, že se stydí udělat krok jako první. Chytám ji za ruku, lovím její pohled a říkám: to jsem já, poznáváš mě? Sofia Rotaru ruku vytrhává, odstrkuje mě, chce odejít. Myslím si, určitě se bojí. Říkám: neboj se mě, to jsem já, čekala jsi na mě, že ano? A tehdy, potkánečku, se stane něco strašného. Hrůzného. Dva obrovští chlapi mě popadnou a táhnou k východu. Křičím, prosím, vzpírám se, ale ani se nehnou, jako skály. Křičím: Sofie, Sofijko, kam jdeš? Neodstrkuj mě! To jsem já! Miluju tě! A ona stojí na scéně a mlčí. Chladně sleduje, jak mě vyhazují na ulici jak prašivého psa. Vystrčí a přímo do louže. Mlátím se tam, slzy smutku se mísí s blátem a já chápu, že jsem zůstala tak opuštěná. Potkánku, kdybys jen věděl. Jak strašně jsem opuštěná!“\nTělo Tamary Pavlivny se otřásá těžkými vzlyky.\nNáhle v ložnici zasvítí dva červené ohníčky. Přibližují se ohníčky. Už jsou zcela blízko.\n„Potkánku, to jsi ty?“\nPo posteli Tamary Pavlivny jdou drobné, ale jisté krůčky.\n„Ty můj maličký, tys mě přišel politovat?“\nTamara Pavlivna přestává plakat. To je ona – přesně ta chvíle. Přímo u její tváře, naproti, rudá nepřítelova tlama. Tamara Pavlivna hladí potkana po zádech a potkan jí líže ruku. Jeden nevinný pohyb, jedno minimální úsilí a Tamara Pavlivna bude opět svobodná. Tenký krček křupne a je to. To je ona – přesně ta chvíle.\nAlevtyna podává Omeljanovi velký talíř smažených brambor. Oblíbené Omeljanovo jídlo. Z brambor se kouří, jsou ještě vařící, akorát z pánvičky, s cibulkou a pepřem. Omeljan si dává talíř před sebe a s chutí nasává vůni.\nAlevtyna stojí vedle jako voják na stráži. Je trochu bledá, ale Omeljan si toho nevšímá.\n„Alevtynko, děkuju ti,“ říká Omeljan, „tak pěkně osmažené brambory, z obou stran, tak to mám nejradši.“\n„Dobrou chuť, miláčku,“ odpovídá Alevtyna.\nOmeljan mačká brambory a Alevtyna ho spokojeně pozoruje.\n„Jez, miláčku, jez,“ říká, „jen to pořádně rozkousej, nepolykej to v kuse, pořádně kousej.“\nOmeljan kouše. Polyká sousta.\nJe to tak dobré, myslí si, jak se občas všechno může změnit k lepšímu. Ještě dnes ráno byl Omeljan přesvědčen, že je jeho život u konce, a teď je opět šťastný. Alevtyna ho miluje, on miluje ji a jídlo. A má obojí. I lásku, i jídlo. A nemusí být ostražitý. Válka skončila. Společně zestárnou a umřou v jedné posteli.\nNáhle vypadává vidlička Omeljanovi z ruky.\n„Alevtyno,“ křičí, „bolí mě břicho!“\n„Miláčku, to je jen dočasné. Za chvíli to přejde. Asi ses trochu přejedl. To se stává.“\n„Břicho! Moje břicho! Hrozně mě bolí!“\nOmeljan se svíjí na posteli. Křičí. Alevtyna klidně stojí vedle jako voják, který chce vidět, jak jeho bomba ničí veliké město.\n„Zavolám záchranku,“ říká Alevtyna. „Vydrž, doktoři ti pomohou.“\n„Alevtyno!“ Omlejanův obličej prozře hrozivým vědomím. „Tys mě otrávila! Tys mě otrávila!“\n„Otrávila, miláčku,“ vrká Alevtyna, „vydrž. Za chvíli to přejde.“\nBabka Alevtyna sedí na lavičce u vchodu. Smráká se. Poprvé za dva dlouhé zimní měsíce to zavanulo od západu čerstvým jarním větrem. Babka Alevtyna zhluboka vdechuje jeho vůni.\nTamara Pavlivna koupila babce Alevtyně cukr.\n„Děkuji, Tamarko Pavlivno,“ říká babka Alevtyna, „kdybyste mi nedonesla, ještě dlouho bych pila čaj hořký.“\n„Ale jděte, má drahá! Od čeho jsou sousedi. Pro mě není žádný problém kupovat vám cukr.“\nTamara Pavlivna si přisedá na lavičku vedle babky Alevtyny. Tamara Pavlivna září spokojeností – babka Alevtyna si hned všimla podstatné změny v jejím chování.\n„Tamaročko Pavlivno, a jakpak se máte?“\n„A co váš, ehm… host?“\n„Udělala jsem to tak, jak jste řekla. Už tady není.“\n„Tak to je báječné!“ babka Alevtyna si spokojeně mne ruce.\nTo je dobře, že ženy dovedou být solidární. Ženy se nikdy v nouzi neopustí.\nTamara Pavlivna vchází do svého bytu. Ihned jde do kuchyně, aby si uvařila čaj.\n„Dneska se v práci stala taková legrační věc,“ říká Tamara Pavlivna nahlas, „Olena Prokopiv si zlomila ruku…“ srká čaj, je horký. „V obchodech je zase všechno dražší. Deset vajec stojí už osm hřiven!“\nTamara Pavlivna vzdychne. Dívá se kamsi do kouta své kuchyně.\n„Jsem tak osamělá,“ konečně pronáší Tamara Pavlivna, „velmi osamělá. Ale teď je mi lépe. Mám tebe.“\nPřeložila Rita Kindlerová.\nOsmidílný soubor povídek „Zamagurka“, z něhož publikujeme tři části, vyšel v knize Hovoryty (Charkov, Folio 2007). Z téže knihy pochází i povídky „Veterinář“ a „Tři věci“, spolu s dalšími patří do oddílu „Hlasy“. Jako ukázku z následující povídkové knihy Tani Maljarčuk s názvem Zviroslov (Charkov, Folio 2009) uvádíme povídku „Rattus norvegicus (potkan)“.\nAluze děkuje autorce za laskavé svolení k otištění překladu.\nAluze wishes to thank the author for her permission to publish this translation.\nTaňa Maljarčuk (1983, Ivano-Frankivsk) je ukrajinská prozaička. Zaměřuje se především na povídkovou tvorbu, dosud vydala pět knih (Jak ja stala svjatoju, Hovoryty, Zviroslov aj.), publikuje i časopisecky (Četver, Krytyka). Její první román se připravuje k vydání v letošním roce. Některá z autorčiných děl se už dočkala překladu, a to do ruštiny, polštiny, běloruštiny, češtiny, rumunštiny, němčiny či angličtiny. Momentálně žije Taňa Maljarčuk ve Vídni.\n1 Tradiční štědrovečerní pokrm.\n2 Sofia Rotaru (1947) – ukrajinská (dříve sovětská) popová zpěvačka.


V minulém roce nám ředitel Národního parku Šumava Mgr. Pavel Hubený oznámil v pořadu České televize s názvem Šumava, klid před bouří (od 11 minuty), že nehodlá pokračovat v předchozích Plánech péče. Zejména pak v péči o lesní ekosystémy výsadbou listnatých sazenic a jedle, a že bude tuto činnost omezovat, včetně přeměny uměle založených smrkových monokultur v nižších polohách v zásahovém území na lesy smíšené, ekologicky stabilnější, tedy přírodě blízké.\nPokud víme, Ministerstvo životního prostředí mu však uložilo zachovat kontinuitu s předchozími Plány péče a to je opravdu velice pozitivní krok ministra životního prostředí, případně jeho náměstků. S potěšením jsme uvítali informaci v České televizi s názem Na Šumavě začalo sázení stromků, kde náměstek ředtele Ing. Kozel říká opak. Tedy zalesňovat se bude a zejména listnáči a jedlí, s cílem přeměny druhového složení dřevin na Šumavě. Celá hezky vypadající zpráva má však jeden problém a to je množství vysázených stromků: Plánují pro letošní rok výsadbu 220 000 listnáčů a jedle. Laikovi se to může zdát jako velké množství, ovšem skutečnost je jiná.\nV minulosti se vždy do dvou let po vzniklé holině s vytěženým, z ekosystému odvezeným a prodaným dřívím, holina zalesnila a tím se vrátilo zpět lesní prostředí, včetně vodního režimu. Tak se to dělo až na výjimky, v důsledku zpracování rozsáhlé kalamity, do roku 2010. Srovnejte zalesňované holiny, jak uvádí reportáž ještě po kalamitách, které nebyly včas zalesněny a následnou holinu ze stejné doby včas, kvalitně a druhovým složením dřevin odpovídající danému typu/ loni dokumentovaná, včas zalesněná holina, při silnici na Keple.\nPokud se pozorně podíváte na reportáž TV o výsadbě, uvidíte již zabuřeněnou, zatravněnou plochu, kde paní s velkou obtíží zasadí 200 sazenic. Kdyby to bylo v nejkratší době po vzniku holiny, prakticky drn s buření by nebyl žádný, případně minimální. A záměr současného vedení byl nechat plochy po těchto kalamitách a dalších dokonce 28 let bez návratu lesa na tyto plochy. Díky tomu je dnes zalesnění pro dělníka těžší a pro stát dražší, protože musí zaplatit více za vysazený stromek.\nTo však není vše. Díky naprosto nesmyslnému řízení péče o les od r. 2011 zůstávaly sazenice v lesních školkách, místo toho, aby byly vysazeny do lesních ekosystémů, tedy i na tyto holiny. Tím vznikly další škody, protože se stářím znehodnocoval jejich kořenový systém a tím i jejich zdravotní stav. Zjistit inventurou sadebního materiálu ve školkách NP Šumava v r.2014 “sazenice” jedle ve věku 15 let, ano 15 let, je nejen ukázka lesnické negramotnosti, ale i ukázky porušování povinností při hospodaření s majetkem státu či porušováním povinnosti při správě cizího majetku. V příloze č.2, Inventura sazenic NP Šumava, zjistí odborník, lesník další rarity: V řádně řízené státní organizaci by odpovědná osoba měla být stíhána a následně škoda předepsána k náhradě. Takovou inventuru nemůže odpovědný ředitel bez mrknutí oka a postihu zodpovědných podepsat.\nPro srovnání. V tiskové zprávě NP Šumava se uvádí, že letos vysadí 220 000 sazenic. V r. 2000, po kalamitách, to bylo 1 710 000 sazenic o rok později 1 134 000 sazenic a v roce 2002 to bylo 1 071 000 sazenic a z toho bylo 482 000 jedle a 310 000 sazenic listnatých. Výsledkem byl nejmenší stav holin na Šumavě v historii nejen Parku, ale i předchozích majitelů lesů. Holina v r. 2006 činila pouhých 35 hektarů. Potom, v r.2007 přišel orkán Kiryll. Ale i v roce 2010, tedy v době kalamit, ještě za ředitele, lesního inženýra Františka Krejčího to bylo 700 000 sazenic a z toho 600 000 listnatých a 100 000 jedle.\nA na závěr ekonomický kalkul o využití lidských zdrojů. V pořadu ČT 1 “Na Šumavě začalo sázení stromků” si také stěžují na nedostatek pracovníků pro zalesnění těchto 220 000 stromků. Počítejte se mnou: jedna babka musí, aby si vydělala, vysadit denně 200 stromků. Národní park má 300 zaměstnanců. Pokud by každý z nich za den vysadil to, co ta babka, tedy 200 stromků, tak je to za den 60 000 stromků. No a za 4 dny má Národní park Šumava zalesněno tolik, co si naplánoval na celý rok. A nemusí vyhlašovat žádné výběrové řízení. Pochopitelně je to nadsázka, ale každý si musí uvědomit, jak asi jsou pracovníci parku vytížení organizační prací.\nDalší: IPR: Manuál tvorby veřejných prostranství\nPředchozí: Komiks Jen půjčujte, však oni zaplatí


Pohled na Prahu od Oskara Kokoschky na nedělní aukci společnosti Adolf Loos Apartment and Gallery o necelých půl milionu korun překonal cenu Kupkových Příčných ploch, vydražených letos v květnu Galerií Kodl, a stal se nejdražším dílem českých aukcí.\nObraz se prodal po jednom příhozu za 68,25 milionu korun. Včetně snížené patnáctiprocentní provize konečná cena odpovídá částce 78 487 500 Kč. Předchozí Kokoschkův rekord na českém trhu měl hodnotu 52 milionů korun. Za tuto částku byl před pouhými dvěma lety vydražen jiný malířův pohled na Prahu.\nZ deseti nejdražších obrazů jich sedm bylo draženo v posledních třech letech. Nejpočetněji jsou v přehledu zastoupeni právě Oskar Kokoschka a František Kupka, jejichž obrazům shodně patří tři příčky. Vedle aukčních síní Adolf Loos Apartment and Gallery a Galerie Kodl mají v žebříčku své zástupce také společnosti Arthouse Hejtmánek a 1. Art Consulting.\nAutor / zdroj: ArtPlus\nKokoschka vystřídal Kupku - www.iUmeni.cz (2019)


Vy ještě nemáte světově unikátní garážová vrata? | BYDLENÍ LIVE\nPředchozí Vezměte to od podlahy a buďte ekologičtí!\nDalší Hlodavci v kůlně? Vyžeňte je!\nVy ještě nemáte světově unikátní garážová vrata?\nPřinášíme vám rozhovor s výrobcem garážových vrat, na které lze speciální technologií natisknout libovolný motiv – fotografii, obrázek či logo firmy. Více se dozvíte v následujících řádcích.\nJak máme chápat pojem potisk na garážová vrata?\nJedná se o světově unikátní technologii, která nese název DURA PRINT. Spočívá v digitálním tisku na čelní plochu vrat, tedy přímo na garážová vrata, na sekční panely. Jedná se o využití inkoustového tisku s následným vytvrzováním UV lampou. Povrch vrat je dále opatřen polyuretanovým lakem, což zvýší jejich odolnost proti UV záření nebo oděru. Na povrchovou úpravu poskytujeme desetiletou záruku. Motiv lze po libovolné době přetisknout. Tuto technologii lze využít i pro průmyslová vrata.\nJak vybrat potisk na garážová vrata?\nMotiv pro potisk na garážová vrata můžeme volit například ze stálé nabídky motivů. Ta zahrnuje nejčastěji využívané dekory jako jsou dřevo, imitace exotických dřevin či kovů, imitace betonu, karbonu, kamenných nebo cihlových obkladů. Jedinečnost technologie spočívá ve dvou faktech. Tištěný motiv má rozlišení až 360 dpi a druhý unikát je, že si na garážová vrata můžeme nechat natisknout libovolný motiv či obrázek. Garážová vrata se tak stávají naprosto jedinečným prvkem.\nJak si tedy vytvořit osobitá garážová vrata na míru?\nJelikož jsme firma s více než dvacetiletou tradicí na českém trhu, jsme schopni vyrobit průmyslová či garážová vrata na míru, navíc s tímto neopakovatelným potiskem. Stačí, když si zákazník zvolí námi vytvořený motiv nebo zašle svůj obrázek, fotografii či logo firmy, které si přeje natisknout na čelní plochu vrat. Na garážová vrata poskytujeme jako jediní na trhu záruku až 11 let. Vše tedy vytvoříme na míru dle přání každého individuálního zákazníka.\nUž si rozmýšlíte, jaký motiv si necháte natisknout na svá garážová vrata?


Environment and Universities in Europe - Univerzita Karlova\nEnvironment and Universities in Europe\nzveme vás na tiskovou besedu k mezinárodnímu symposiu "Environment and Universities in Europe".\nSymposium je pořádáno ve spolupráci Universität Konstanz a Univerzity Karlovy v Praze, za podpory nadace Umwelt und Wohnen. Univerzitu Karlovu reprezentuje v přípravném týmu Centrum pro otázky životního prostředí UK. Symposium proběhne ve dnech 6. - 9. března 2003 v Praze v hotelu Krystal.\nHlavním tématem symposia je otázka vztahu současných univerzit ke vzdělávání a výzkumu na poli udržitelného rozvoje. Považujeme za důležité sdílet zkušenosti, jak mohou univerzity podpořit povědomí o životním prostředí a trvale udržitelném rozvoji, jak mohou přispět k uchování přírodních zdrojů, k ochraně životního prostředí a ke kvalitě života. Symposium se pokusí postoupit dále od konstatování současného stavu. Chtěli bychom společně nastínit možné další cíle, k jejichž dosažení je akademické prostředí vhodné a ke kterým by univerzity mohly směřovat v budoucnu.\nPředpokládáme, že na konferenci bude přijata deklarace vyzdvihující důležitost vzdělávání pro udržitelný rozvoj a šíření poznatků environmentálně zaměřeného výzkumu. Deklarace také podporuje zavedení pravidelné výuky zaměřené na problémy životního prostředí a vyzývá další vysokoškolské instituce, aby se k této deklaraci připojily.\nOčekáváme cca 35 účastníků z celé Evropy (Německa, Ruska, Rakouska, Ukrajiny, Nizozemí, Jugoslávie, České republiky a dalších). Mezi pozvanými jsou především zástupci univerzit. Symposia i tiskové besedy se zúčastní také rektoři obou pořádajících institucí: Prof. Gerhart von Graevenitz (Univerzita v Kostnici) a Prof. Ivan Wilhelm (Univerzita Karlova v Praze).\nTisková beseda se koná v sobotu dne 8. března 2003 v 11:00 v hotelu Krystal (José Martího 2, Praha 6). Doprava do hotelu Krystal je nejvýhodnější metrem trasy A na Dejvickou (konečná) a dále tramvají č. 20 nebo 26 na zastávku Nad Džbánem (směrem Divoká Šárka). Hotel je od zastávky cca 100 metrů proti směru jízdy tramvaje.\nV případě dotazů kontaktujte prosím Ing. Ivu Hönigovou (Centrum pro otázky životního prostředí UK, e-mail: ivana.honigova@czp.cuni.cz, tel: 2510 80 355).\nVážení, těšíme se na setkání s vámi.