Šťastné blues aneb Z deníku Jaroslava Ježka | Knihy.ABZ.cz\nE-kniha: Šťastné blues aneb Z deníku Jaroslava Ježka - František Cinger\nKnihkupectví > Elektronické knihy > Próza - beletrie > Šťastné blues aneb Z deníku Jaroslava Ježka\nElektronická kniha: Šťastné blues aneb Z deníku Jaroslava Ježka\n2., obnovené vydaní knihy poutavou formou přibližuje čtenářům život a tvorbu všestranného skladatele, multiinstrumentalisty, příležitostného kritika, publicisty, dirigenta a sbormistra ... (celý popis)\nMálo známá i zcela neznámá fakta o životě geniálního skladatele i muzikanta Jaroslava Ježka (1906 Praha – 1942 New York), jehož písničky zná snad každý. Téměř nevidomého člověka, který strávil jako dítě šest let ve slepeckém ústavu. A poté se vlastní pílí vypracoval ve víc než důstojného spolupracovníka Voskovce a Wericha i mnoha dalších umělců své doby. Přepracované a rozšířené vydání monografie objevující Ježkovu společenskou aktivitu v boji proti fašismu i přinášející pravdivý příběh lidí, kteří ho v americkém exilu v roce 1941 připravili o možnost vystoupit se svou Sonátou na mezinárodním hudebním festivalu. Známý popularizátor V+W, Osvobozeného divadla, Miroslava Horníčka odhaluje také Ježkův soukromý a milostný život.\nHudební skladatelé -- Česko -- 20. století\nKatalog vybraných autorů > C > Cinger - František Cinger\nŠťastné blues aneb\nZ deníku Jaroslava Ježka\nASTNÉ BLUES\nText © František Cinger, 2006, 2018\nDesign © Magdaléna Lindaurová, 2018\nISBN 978-80-204-4881-1 (pdf)\nVěnuji kamarádovi Arnoštu Lustigovi a všem, kdo mají rádi Jaroslava Ježka, a nebojí se vidět to, co jiní rádi přehlížejí.\nDík patří Václavu Holzknechtovi, který odkaz kamaráda Ježka střežil po celý život.\nZvláštní poděkování pak duši Jazzové sekce-Artfóra Karlu Srpovi, který mě k této práci vyzval už v roce 2002, dále historikovi kabaretu a znalci díla Osvobozeného divadla Jaromíru Farníkovi, dlouholetému dirigentovi Nového orchestru JJ Zoltánu Liškovi. Pamětníkům Čestmíru Císařovi, který vše prožil jako student a později politik, a Jaroslavu Kopáčkovi, jenž jediný hrál v Orchestru Karla Vlacha, Českém nonetu a v České filharmonii, za přehlédnutí textu a cenné rady. Rodině Strnadových, pro něž byla Ježkova maminka Františka prababičkou a sestra Jarmila babičkou, zvláště paní Janě Strnadové, Ježkovu prasynovci Jaromíru Strnadovi i jeho paní. Politikovi a diplomatovi Čestmíru Císařovi za cenné poznámky a vůbec za podporu. Dále pracovníkům a pracovnicím Českého muzea hudby chránícím podstatnou část Ježkovy pozůstalosti, Státní knihovně ČR i Městské knihovně v Praze a v neposlední řadě archivu Památníku národního písemnictví za cenné objevy.\nMísto předmluvy Ježkova hudba dnes zlidověla a převážně žije v odkazu písniček Osvobozeného divadla. Podrobnější pohled však ukazuje, že její rozsah nejen žánrový je obrovský. A že celý příběh jeho života v sobě skrývá vlastně poselství o životě 20. století. Zároveň připomíná nesmrtelné memento jednoho vnitřně silného muže, tvůrce, umělce.\nPřes všechny překážky a nepřízeň, kterým byla „jeho“ jazzová hudba ve své době vystavena jako „imperialistické umění“, se prosadila coby součást české kultury. Nemohly-li se písně V+W veřejně prosazovat v době exilu Jiřího Voskovce, žily přesto v orchestrální podobě, až se rozezněly znovu nahlas.\nZa základní znalost o Ježkově životě vděčíme jeho kamarádovi „Holzovi“, spolužákovi ze Státní konzervatoře hudby v Praze Václavu Holzknechtovi, klavírnímu interpretovi a neúnavnému vykladači jeho tvorby. Autorovi vzpomínkové knihy Jaroslav Ježek a Osvobozené divadlo (1957), která se nadlouho stala jedinou rukovětí nejen skladatelova života a díla, ale i divadla, jehož byl současníkem a z něhož čerpaly radost, naději a inspiraci generace Čechů a Slováků. V další práci nazvané Hudební skupina Mánesa (1968) vyložil Holzknecht přítelovu vážnou hudbu a vykreslil portréty dalších kolegů Iši Krejčího, Františka Bartoše a Pavla Bořkovce spojených nejenom přátelstvím, ale v letech 1932–1939 i hudební aktivitou. (Téměř o generaci staršího Bohuslava Martinů tehdy jmenovali „dopisujícím členem“ Mánesa.)\nJežkův názor na fašismus a na neodvratný konec Československé\nrepubliky připomenuly Dopisy z podzimu 1938, které v roce 1948 vydal nakladatel Václav Petr. Veřejnost se ptala, komu je vlastně adresoval, vždyť v nich tak důvěrně oslovoval ženu, hlavně však vnímala jeho nezlomnou víru, že fašismu nepatří budoucnost.\n„V dějinách lidstva neexistuje podobná podlá zrada, jaké se dopustila země, která má za sebou nejkrásnější a nejmravnější historii. Dnes jsem šťasten tím, že jsem synem tohoto malého, ale statečného národa, který dnes čeká zase poroba. Jsem šťasten tím, že budu moci přinést oběti, jako to činí naši úžasní vojáci, kteří před týdnem šli na jistou smrt a šli s imponujícím hrdinstvím. Takový národ nikdy nezajde, i kdyby se to chtělo dít jakýmkoliv násilím. Jsem šťasten, že nejsem synem národa, který dokáže takhle zradit svého nejoddanějšího přítele. Nám se snad ani tolik nestalo, jako se stalo Francii, která tímto činem končí svou slavnou a čistou éru ve svých dějinách...\n...V historii máme dost ponaučení, že ať se lidské svobodné myšlení jakkoli persekvovalo, přece vždycky nakonec zvítězilo. A já vím, že zvítězí i nyní, a věřím, že tomu nebude tak dlouho a že se ta doba blíží rychlým tempem...\n...Pamatuj si, že jsou den a noc a že je Bůh stvořil prvního dne jako symbol dobra a zla, a byť byla noc sebedelší, přece jenom přijde den. Budeme nyní trochu spát, ale probudíme se za krásného modrého jarního rána. Život nám ukládá vytrvat a neklesat pod tíhou sebevětšího náporu reakce...“ Neviděl jsem důvod, proč „investigativně“ spěchat za tématem Ježek a ženy, přesto je na místě říci, že je nepochybně psal pěvkyni Ludmile (Míle) Ledererové, s níž ho poutal důvěrný vztah od chvíle, co v roce 1933 vystoupila v roli Miami, dcery pivovarníka Litera ve hře Osvobozeného divadla Svět za mřížemi. Která také ve hře prvně zpívala nesmrtelný duet Život je jen náhoda... Partnerem jí byl dnes už neznámý Adolf Horálek.\nV roce 1998 byl posmrtně, přesto se souhlasem této emeritní sólistky Janáčkovy opery v Brně a pedagožky JAMU, vydán soubor Jaroslavových dopisů, které jí napsal v letech 1933 až 1939. S vlastním rozechvěním může čtenář nahlédnout do citlivého nitra umělce, který tolik\ntoužil po přátelství, a jak poznáme, s nevšední něhou a upřímností se jí svěřoval s city, s bolestí při tvorbě nebo jí vysvětloval názory umělecké a společenské.\n„...Ty si ani z mála neumíš představit, jak si na tebe strašně vzpomínám a nemám vůbec slov, jak bych ti vylíčil, v jakém stavu se po příjezdu do Prahy nacházím. Mám v sobě tolik radosti a tolik chuti do práce, že ani nevím, co bych samou radostí dělal dřív. A každý na mně onu změnu velmi dobře pozoruje. Já sám se tomu musím divit, že je možno se takhle změnit. Při všem, co podnikám, musím stále jenom myslet na Tebe, a tak intensivně, že mi je až divné, že to je tak možné. Jsem Ti tolika díky za to zavázán, jak mocně na mě působíš. A když mám chvilky pro sebe, vybavuju si stále všechny momenty z těch kouzelných chvil minulého pátku, které zůstanou v mé mysli jako něco nanejvýš posvátného a krásného. Dala jsi mi jimi tolik odvahy a tolik radosti a tolik mojí inspiraci a imaginaci pro směr příštích mých činů, že musím býti nadosmrti vděčným,“ napsal Míle Ledererové v dopisu datovaném v pondělí 16. dubna 1934 a odeslaném o den později. (Ze zápisu v jeho „deníku“ víme, že se tak stalo po třídenním pobytu v Brně, kam přijel z Bratislavy večer ve středu 11. dubna a „s Miluškou“ se rozloučil v pátek 13.)\n„Někdy bych chtěl vyletět ze světa, boje se o tento stav a maje strach, kdyby se měla státi nějaká změna, která by osudem měla nějak na mne dolehnouti. Já ani samou radostí nevím, co bych Ti napsal, abych snad nepokazil ty krásné chvíle, které jsem mohl s Tebou prožít. Myslím si, že v tom je něco neskutečného, něco docela z jiného, krásnějšího světa, něco z Ostrova blažených, kterým už docela nic nezávidím a kteří jistě musí závidět jenom mně. Je mi jen líto, že tyto dny, které mají v sobě tolik tepla, nemohu býti s Tebou, někde tam u Vás v lese, který Ty tolik zbožňuješ a který myslím zbožňuju ještě víc já, protože mi vrátil Tebe a má pro mne tím víc krásy, protože pro mne přestal býti obyčejným lesem, ale stal se až mystickým posvátným hájem.\nMně to teď připadá jako v nějaké pohádce a často si myslím, že žiju v neskutečném světě, ve kterém je tolik bolesti a žalu. A ještě více se mi zdá, že sním nejkrásnější sny svého života a možná dost, že to skutečně sny jsou, protože je v tom, myslím, velmi mnoho jakoby neskutečného...\n...A nyní vzhůru do práce, abych také trochu ty své radosti rozdal do\nsvěta, abych přinesl odměnu za tu velikou radost, kterou se do hloubi duše cítím naplněn. Budu čekat netrpělivě nějaké milé slovíčko ze Tvé kouzelné duše, která měla pro mě tolik dobrého a tolik krásného, že si toho nemohu ani přáti, a vím, že si toho ani nezasloužím.\nMiluško, strašně a strašně moc Tě pozdravuju a moc na Tebe vzpomínám a moc pus a všechno Ti ze svého rozradostnělého srdce posílá jenom Tvůj Jarda.“ Ježek neznámý Psát dnes o Ježkovi znamenalo znovu přečíst kritickýma očima všechny Holzknechtovy knihy, upřesnit fakta, při jejichž uvedení dal na chybující paměť, doplnit to, co v nich nezachytil, nechtěl a nepochybně často ani nemohl. Případně poprvé veřejně přiznat skutečnosti, které úmyslně přehlížel nebo byly nepřijatelné pro dobovou interpretaci života a díla a Holzknecht to jako zkušený muž mající své umělecké lásky, jako veřejně působící člověk znalý kliček a zákrut společenských proměn, mj. v letech 1942 až 1946 profesor klavíru a po několika měsících administrativní ředitel, poté až do roku 1970 ředitel pražské konzervatoře, dobře věděl.\nNapříklad „chudobu“ Ježkovy rodiny a to v dobách dětství i po otcově smrti zdůrazňoval nejen on, ale i Jaroslav sám. Jana Strnadová, první manželka jeho synovce „Mirka“ Strnada, však autorovi knihy sdělila, že skladatelův otec, krejčí Adolf Ježek nikdy nepracoval „sólo“, ale provozoval vždy krejčovskou dílnu minimálně s dvěma, třemi zaměstnanci. Svou dceru Jarmilu Ježkovou-Strnadovou nechal vyučit pánskou krejčovou u Heleny Podolské, což byl prominentní pražský salón, a posléze ji jako dámskou krejčovou vyučil sám. Jarmila vystupovala u Podolské i jako modelka a blízkým vyprávěla, že byla mj. „na zkušené“ ve Francii, jak bývalo v té době zvykem. V Paříži nakonec v roce 1928 navštívila i bratra. Po určitou dobu vedla svůj vlastní krejčovský „salon“.\nSám Ježek netrpěl po konci studií finančním nedostatkem, jeho příjem v dobách Osvobozeného divadla podle Werichova vyjádření činil ročně až 120 tisíc předválečných korun. (Není proč tomu nevěřit. Z Voskovcova „dotazníku“ vyplňovaného 27. března 1948 pro UNESCO víme,\nže jako „Direktor and Producer“ OD přiznal 360 tisíc Kč také předválečných ročně!) Ježkovy skladby navíc vycházely tiskem i na deskách, což přinášelo další finanční prostředky. Hrály se v rozhlase, kde pracovali jak jeho přítel a kritik Mirko Očadlík tak jeho profesor Karel Boleslav Jirák. Osobnost tohoto pedagoga, kritika, skladatele, dirigenta, organizátora hudebního života, který po roce 1947 na desetiletí „zmizel“ za oceánem, si zasluhuje zvláštní pozornosti. Oceňoval totiž tvorbu „populární“ i „vážnou“, kterou podobně jako další učitel Josef Suk kladl na nejvyšší příčky české moderní hudby.\nTéměř nevidomý Ježek neměl rád samotu, verš V+W z oblíbené písně Tmavomodrý svět: „...Vím, že je tu všude tma, já ji nevidím...“ vystihoval podle mě širší paletu pocitů, než se v ní dá slovy vyjádřit. Proto „nevynechal cestou snad jediné místo, kde dleli bohémové,“ jak poznamenala jeho sestra, proto vyhledával společnost, která by přerušila vnímání jeho vlastní indispozice, proto se potřeboval ujišťovat, že ho druzí mají rádi a on se svým trápením není sám. „...Svou hlavu, trup, dvě ruce, nohy nevidím... Co naplat, že ač nemám hlad, duše smutná...“\nNejenom Werich vzpomínal, že k němu někdy zčistajasna přistoupil, poklepal ho po rameni, nachýlil hlavu až těsně k jeho tváři, aby mohl vnímat bezprostřední reakci, a pravil: „Jeníku, máš mě rád?“ Po souhlasné odpovědi odešel posílen zas za svými „záležitostmi“.\nMiloval smích, nebyl lakomý a dokázal pohostit. I proto byl vítaný v každé společnosti.\nO kouzlu jeho osobnosti promluvil ve vzpomínkách kolega z divadla a kamarád František Filipovský.\n„Na jedno oko vůbec neviděl a na druhé snad jen světlo a stín. Pro nás vidoucí prakticky slepec. Miloval jsem Jaroslava Ježka nejen jako přítele, ale i jako bohem nadaného kumštýře: člověka, který tak vášnivě – a teď se budu opakovat, protože to přede mnou řeklo už moc lidí – miloval život, vůbec nedával najevo, že by se mohl cítit společensky handicapován. Žádný pocit vyřazením ukřivdění osudem.\nNeoplýval nijak krásou, nejenže špatně viděl, později dokonce\ni špatně slyšel. Když však zasedl ve společnosti ke klavíru a hmátl do kláves, tak mohli jít všichni donchuáni do háje. Nejkrásnější děvčata byla kolem piana a existoval pro ně jen on. Fantastická vitalita z něho přímo živelně vyzařovala.“ Národní kavárna hostící kdysi na rohu ulice Národní a Karoliny Světlé umělce snad všech profesí, bar Trocadero v Náplavní 7 i mnohé další podniky by mohly vyprávět o jeho potřebě pobýt s přáteli co nejdéle.\nSpisovatel Karel Konrád po válce na tryzně v Klubu umělců uvedl: „Byl to Švanda dudák mezi námi. Sedě v kruhu přátel mnohdy ani neslyšel, co vše se u stolu povídá. S pootevřenými ústy díval se z jednoho na druhého, ztracen ve své tmě, on, který vnímal jen modrou barvu, modré blues – a pojednou položil ruku na tvé koleno a nakloniv se, zašeptal: ,Máš mě rád?‘ A když se mu dostalo kladného ujištění, opět se šťastně usmíval, neslyšící, nevidoucí – ale blažený, že je spjat s teplým proudem družnosti, pospolitosti...“\nSvědectví pamětníků zachycují i nejednu bolestnou chvíli, kdy chtěl být zvlášť po vypětí uměleckého výkonu sám.\n„Poznal jsem ho na jaře 1928 v malém baru Mascotte na Malé Straně v Říční ulici č. 5 oproti malému, zvětralému kostelíčku z 9. století Sv. Jan Na Prádle,“ zanechal důvěrnou vzpomínku hudebník Gustav Janouch. V místnostech vedle kostela bylo království Waldemara (Jiřího) Erečka, o němž se zmiňuje i Werich. „...Jestliže se návštěvník navzdory upozornění pana Erečka rozhodl, že chce něco, co nebylo doporučeníhodné, řekl mu obvykle: ,Chcete jíst nebo dostat bolení břicha? Nemám v příbuzenstvu doktora, kterému bych Vás mohl doporučit jako pacienta. Musíte si tedy obstarat to bolení, když po něm tak toužíte, někde jinde. Dobrou noc!‘“\nHosté mu obyčejně odpověděli: „Dejte mi něco, co byste sám jed!“ Často tak pravil i Ježek, jenž „několikrát v týdnu po představení v blízkém divadelním sále Umělecké besedy nebo pak v malém divadle na Václavském náměstí a později ,velkého‘ Osvobozeného divadla ve Vodičkově ulici přispěchal do Erečkova Grandrestaurantu. Měl tu vedle vchodu do kuchyně rezervováno místo, kde pozřel něco málo z buřtů, salámů nebo ryb a sýry, k tomu vypil pomalu sklenici piva, zaplatil a pak\nšel naproti přes ulici do Mascotte baru, aby vypil černou kávu, která byla jeho auftaktem k rychle stoupající sérii koňaků... Přitom nebyl Ježek vůbec žádný milovník pití.“\nKdo se dnes vydá do těch končin, kde v sídle Umělecké besedy v Besední ulici působí Divadlo Na Prádle, Český hudební fond a dříve na rohu i Panton, zjistí, že se Mascotte bar proměnil na Pizzerii Felicitas. Přesto je to až pietní místo, kde J+V+W strávili nejednu chvíli.\nMladí lidé, jako byl tehdy i on, navštěvují dnes jiné podniky. Hodně míst, kudy chodíval, už dávno vypadá jinak. Možná že to je důvod znovu se s ním projít životem. Poznat vlastní minulost.\nDnes víme, že první kapitoly největší Holzknechtovy knihy o Ježkovi vznikaly v letech 1946 až 1949. Přiznává to v ní sám, navíc od 3. července do 25. září 1949 v takřka doslovném znění vycházely v seriálu nazvaném Tak žil hudební skladatel Jaroslav Ježek v časopise Haló–Nedělní noviny (vydávala je Svoboda, tiskařské a nakladatelské podniky v Praze). Jak by ale mohl přiznat v dobách, kdy oficiálním synonymem slova živnostník bylo jednoznačně hanlivé „vykořisťovatel“, že Ježkův otec zaměstnával minimálně dva, tři lidi? A že rodina měla ve Hvězdonicích pronajatou vilu, kam jezdili všichni každoročně na „letní byt“? A že si sestra Jarmila vzala za muže syna obchodníka s auty? (Který pak pracoval po léta jako šéf Autodružstva...) I že Strnadovi měli na Propasti v Jevanech u Prahy chatu, kterou nazvali – jak jinak – Ježura? A že se jeho žena Francis Bečáková-Ježková po jeho smrti více než sblížila s Bohuslavem Martinů? Holzknecht se nepochybně s vědoucím úmyslem soustředil na kamarádův umělecký život. Proč co vynechal, věděl jen on sám. Jako pamětník představení Osvobozeného divadla i hudební kritik vykreslil jeho dílo, stranou však nechal Ježkovu veřejnou aktivitu. Přitom byla překvapivě rozsáhlá. Muž vidící svět jen škvírkou v jednom oku, který se díval na divadelní a operní svět pomocí jednookulárového dalekohledu, byl členem Svazu moderní kultury Devětsil. Sdružení avantgardních umělců, které 5. října 1920 založili divadelní a filmový kritik Artuš Černík, architekt\nJosef Havlíček, Adolf Hoffmeister, hudební teoretik Josef Löwenbach, malíř František Muzika, Jaroslav Seifert, duše české avantgardy Karel Teige... Byl to právě Devětsil, který dal vzniknout původnímu Osvobozenému divadlu, později divadlu Dada. Přidali se k němu Ježkovi dřívější či pozdější přátelé E. F. Burian, Jiří Frejka, František Halas, Jindřich Honzl, Vítězslav Nezval, A. M. Píša, Jiří Voskovec, básníci Wolker, Biebl, Závada a mnoho dalších. Uznávaný už hudební skladatel byl od počátku v roce 1934 spolu s kamarádem „Slávečkem“ Nezvalem, Jindřichem Štyrským, Toyen, Konstantinem Bieblem, Bohuslavem Broukem, Karlem Teigem ad. členem velmi aktivní Surrealistické skupiny. A po březnu 1938, kdy byl Nezval ze skupiny vyloučen a vše líčil jako její „rozpuštění“, pokračoval Ježek věrně se skupinou Karla Teigeho kritizující sovětské politicky motivované procesy. Holzknecht však pominul i skutečnost, že se svým podpisem podílel na antifašistických akcích podporujících bojující republikánské Španělsko nebo později demokratické Československo. Objevil jsem také, že se už jako konzervatorista veřejně připojil k podpoře šéfa opery Národního divadla Otakara Ostrčila proti zákazu sociálně kritického díla skladatele Alana Berga „Vojcek“. To se psal rok 1926 a Ježkovi bylo dvacet. Přes zdravotní omezení se nikdy neuzavíral do sebe.\nJak však mluvit o „jednotné“ antifašistické frontě, o inspirativnosti surrealismu, vždyť v roce vydání knihy Jaroslav Ježek a Osvobozené divadlo uplynulo pouhých šest let od chvíle, co byl Teige uštván jako „trockista“, jemuž podle kritika časopisu Tvorba (z roku 1951) nevadil „protikomunistický a protisovětský“ postoj „kosmopolity“ André Bretona, který se „specializoval na rozšiřování surrealismu v mezinárodním měřítku“! Jak v této atmosféře připomínat, že Ježek v roce 1936 přispěl do sborníku úvahou na téma Surrealismus a hudba?\n„Smíme očekávati, že surrrealismus projevivší se již v literatuře, ve filmu, v sochařství a v malířství, proteče nezbytně do hudby? Není ovšem ani psáti předběžnou estetiku ani novou harmonii nastávající hudební obrody. Prozatím můžeme pouze poukázati na ohromný reservoár nových možností a oblastí, do nichž se podařilo proniknouti surrealistickým básníkům a malířům, na svět nového poznání, objeveného ať už náhodou a podvědomě nebo uvědomělou cestou, na krásu, urvanou\nsnu a psychickému životu bez přítěží racionalistických mechanismů, jež učinily ze starého umění šablonu a zbavily je na konec úvěru. Jsme si vědomi, že surrealismus je dnes jediné umělecké hnutí, které vyjádřilo barvu dneška a atmosféru přítomné chvíle a vyprovokovalo obecenstvo, o němž se už leckdo domníval, že se nedá probudit z netečnosti ničím na světě, k projevům zběsilého nesouhlasu nebo nadšeného souhlasu...“\nTo by Holzknechtova kniha nikdy nevyšla; nakonec byla vydána až rok po připomínce Ježkova půlstoletí. Proč asi, když byla dávno napsaná?\nZopakujme si znovu, co víme o Jaroslavu Ježkovi? Byl klavíristou a houslistou, který měl jako hudebník v ruce i klarinet a cello, hráč na akordeon, všestranný skladatel, příležitostný kritik a publicista, dirigent, sbormistr. Syn otce Adolfa a milující maminky Františky, bratr obětavé sestry Jarmily, pozorný strýc synovce Mirka, jemuž vozil ze zahraničních cest hezké dárky, stejně jako neustále myslel na maminku a sestru. Manžel Francis Ježkové, s níž se setkal v americkém exilu, dobrý přítel mnoha osobností, ale především „obyčejných“ lidí. Občan „masarykovského“ Československa, bytostný antifašista.\nKrutá smrt uprostřed druhé světové války daleko za oceánem i klatba vyřčená později v jeho zemi nad jazzem a exulanty dala vzniknout mnoha legendám. Třeba že jeho přátelé V+W šli v Americe jen za svým a on umřel nešťastný a opuštěný. Nebo že to byl člověk natolik postižený nemocí a zrakovým hendikepem, který mu neumožňoval plně tvořit. Existuje také představa, že se Ježek v Osvobozeném divadle prosadil až díky V+W, kteří mu nabídli spolupráci, a jen s nimi se nejvíc projevil jeho hudební talent.\nTři legendy, které se střídavě vynořují z temnot zapomnění tam, kde zazní jeho stále moderní hudba nebo padne jeho jméno. Přitom nic není tak vzdáleno pravdě jako tyto přísně vymezené charakteristiky lidského a uměleckého osudu. I proto jsem se odhodlal otevřít pozůstalost se jménem Jaroslav Ježek uloženou v Českém muzeu hudby, znovu pročíst desítky knih, desítky deníků i časopisů, navštívit desítky svědků života\njeho, sestry Jarmily i synovce Jaromíra, znovu vzít za kliku u dveří domů, jimiž od dětství procházel, a se znalostí zdánlivě ztracených dokumentů a bez vnějších omezení se pokusit přidat pomyslným štětcem k ustálenému portrétu výjimečného skladatele a muzikanta několik barev a tahů.\nUvědomoval jsem si, že to nemůže být kniha jen o něm; dotýkat se Ježkova osudu znamená totiž sledovat obecnou lidskou naději a zklamání, vzestup i pád, vnímat mnoho podob přátelství a lásky. I nepřízně a nenávisti. Prožívat znovu osud demokratické Československé republiky ve 20. století i dějiny evropské a americké kultury jeho první poloviny.\nVůbec první svazek vzpomínek nazvaný Tak žil Jaroslav Ježek (1947) věnoval Holzknecht „Ježkově matce s omluvou za bolest, kterou jsem jí způsobil, vylíčiv Jaroslavův život.“ S dojetím vzpomínám na chvíle, kdy jsem jako student naslouchal vzpomínkám tohoto už osmdesátiletého muže netuše, že po řadě let alespoň na pár okamžiků sevřu v rukou jeho veslo. Odvahu vyslyšet přímou výzvu Karla Srpa z roku 2002, kdy si Jazzová sekce-Artfórum připomínala řadou výstav, besed a koncertů Ježkův odchod z tohoto světa, abych o něm vydal knihu navazující na Holzknechtovu práci, jsem našel až poté, co jsem se po životopisné knize o Arnoštu Lustigovi napsané společně s ním věnoval ke 100. výročí narození V+W málo známým osudům nejen jejich, ale i Miroslava Horníčka, Karla Vlacha ad. Až když mě Jaromír Farník, historik kabaretu, autor důstojné výstavy k Werichovu jubileu v roce 2005 na Staroměstské radnici v Praze, maličko zaskočil otázkou: „Ježek bude mít za rok taky stovku, co s tím uděláš?“\nPřesvědčil jsem se, že osudy všech, jimž jsem se věnoval, jsou vlastně jeden, nikdy nekončící příběh.\nPÍSEŇ LÁSKY I STAROSTÍ\nrahý Jaroušku! Ku Tvému svátku Ti přeji vše nejlepší, hlavně\nhodně a hodně zdravíčka a mnoho štěstí a úspěchů a aby\npoměry to dovolily a příští svátek si již byl mezi námi,“ napsala mu maminka Františka v dubnu 1939 do Ameriky.\nJakkoliv se to může zdát absurdní, až do vstupu USA do války s Německem, což se stalo necelý měsíc před Ježkovým úmrtím, fungovalo dopisní i telegrafní spojení mezi USA a v březnu 1939 zřízeným Protektorátem Čechy a Morava docela dobře.\n„Hlavně jsme rádi, že se Ti tam líbí a žes zdráv a buď na sebe opatrný, to víš teď, když tam budou mít každý svoji ženu, tak budeš sám na sebe odkázaný. Máš daleko na jídlo? Jarma.“ Dopis odeslala sestra Jarmila Strnadová, žijící s manželem v domě jeho rodičů v dnešní Vlkově ulici 24 v Praze na Žižkově. Obě ženy myslely na svého Jaroslava s nevšední láskou. Dobře věděly, jak lpěl na jistotě domácí péče, i když ho touha věnovat se hudbě (a překonat osamělost podmíněnou zdravotními omezeními) vyháněla do společnosti.\n„...Jaroslav dopoledne spával, něco málo poobědval, odpoledne četl slepecké knihy. Večer se pečlivě oblékl a zamířil do divadla ve Vodičkově ulici. Nevynechal cestou snad jediné místo, kde dleli bohémové,“ vzpomínala po letech na bratra Jarmila. „Maminka se pro jeho způsob života něco natrápila! Kolikrát na syna ani nemluvila. Ten si ji usmiřoval slovy: ,Raději mi dej pár pohlavků, ale povídej si se mnou! Víš moc dobře, jak jsem strašně nešťastný, ale mám naspěch, lidi mě mají rádi...‘ Na oltáři smíru stálo vždycky mléko. Jak je nenáviděl, ale aby bylo po mámině, vždy je vypil...“\nJežkova maminka Františka nezapřela, že si vzala krejčího\nUrčitě nesčíslněkrát vzpomínala na 9. leden 1939, na poslední den, kdy bratra viděla. Ježek plný pochyb, zda se dobře rozhodl k odchodu do exilu, se do rána loučil s kamarády. Jarmila ho s matkou vyprovázela na ruzyňské letiště. Nemohl toho s sebou brát mnoho. Přesto teprve tam zjistil, že zapomněl na partituru Smetanových „Českých tanců“. Bez nich odletět nemohl! Obětavá Jarmila mu je zajela taxíkem koupit dolů „do města“.\nKolikrát ho pak asi v Americe napadlo, že měl mít v kufru spíš vlastní písňovou či hudební tvorbu? Daleko víc desek, notového materiálu. „Jak vám máme věřit, že jste skladatel?“ Kolikrát tuto větu jeden z tehdy nejmodernějších československých skladatelů spojující ve svém díle tvorbu „vážnou“ i „lehkou“, písňovou, včetně divadelní a scénické hudby asi slyšel?\nPodle svědectví dirigenta a hudebníka Zoltána Lišky, který v letech 1982–1990 působil jako šéf Nového orchestru Jaroslava Ježka, Francis z USA přivezla notně ohrané tři předválečné desky, které měl Ježek dozajista s sebou. Bugatti step, Full hand, Dance of Marionettes a Happy go Lucky, na druhé straně bylo Spring of Broadway. To měla být ona skladba, kterou podle Werichových slov ocenil Benny Goodman, když si ji V+W hráli jen tak pro radost v radiovém studiu v New Yorku. S Janem Werichem odletěli odpoledne do Curychu a vlakem se přepravili do Paříže, kde na ně už čekal Jiří Voskovec. Po nedlouhém pobytu ve svobodném ještě centru Francie se 14. ledna vydali s lodí Aquitania směrem New York. Dorazili tam 20. ledna. Podle Werichova podání první Ježkova otázka hostitelům zněla: „Nevíš, kde hraje Benny Goodman?“\nHned v ten den poslal Ježek do Prahy pohlednici s obrázkem lodě, na které se „tři strážníci“ plavili. Adresátem byl synovec „Mirek Strnad, Praha Žižkov, Palackého 24, Tcheco-Slovaquie, Europe“. „Mirečku, tady Ti posílá strejček obrázek parníku, kterým přijíždí do Ameriky. Když budeš hodnej a budeš papat, tak takovým možná taky jednou pojedeš. Tvůj strejček Jára.“ Kontakt s rodinou mu v Americe chyběl podobně jako možnost profesionálně působit. S maminkou i se sestrou si nepřetržitě psal, ale jak\nukazuje dochovaná pozůstalost, bohatou korespondenci vedl nejen\ns Voskovcem a hlavně se Zdenkou Werichovou, ale rovněž s dosud ne\ntušeně velkým okruhem lidí v USA, Kanadě, Mexiku i doma v Praze a na\n„Můj drahý a jediný Jaroušku,“ oslovovala ho maminka v dopisech so\nlených slzami. On oběma nejdražším oplácel zájmem, kterým je nepo\nchybně chtěl také uklidnit. Byly mu protivné opakované zvěsti pouštěné\nkýmsi do okupovaného zbytku republiky, že umřel. Svěřoval se jim i je\ntrochu chlácholil, jak už to u „dětí“ mluvících s rodiči či starostlivými sou\nPražský archiv chrání celkem pět telegramů, zelených tiskopisů s na\nlepenými páskami z telegrafu, které dobře znají starší a střední genera\nce. Nastříhané vzkazy bez čárek a háčků, většinou s velkými písmeny,\nkteré se složily do útlého balíčku a roznášely okamžitě na udanou adre\nsu. Jaroslav je posílal z USA a nikdy nezapomněl na Vánoce a potom na\ndny kolem 9. března. Lámal jsem si hlavu proč, až jsem našel záznam\nv jeho kalendáři z roku 1929. „Máti narozeniny 1. ledna, jmeniny 9. břez\nna. Sestra narozeniny 1. listopadu, jmeniny 13. ledna (na sv. rodinu).“\nOficiálně Jarmila patřila 4. únoru. Proč se ujal zvyk blahopřát jí v led\nnu, už nejspíš nikdo nezjistí. Tak nikdy nezapomněl ozvat se na Vánoce\na mamince k svátku.\nV prvním roce exilu se Ježek dostal k telegrafu „až“ 8. dubna. Švagr Jan\nStrnad dostal vzkaz: „ZDRAV DOSTAL CASTO PISU PRIJEMNE SVAT\nKY JAROSLAV +.“ Nikdy nezapomněl na podpis: „JAROSLAV +.“ V+W\nk němu patřili a jak se ukáže, byli spolu svázáni víc, než připouští verze,\nkterou po straně rozšiřovali jak Francis Ježková tak Holzknecht. (Sestra\nJarmila ji prý opakovávala po nich. Nebylo tím však třeba zastřít „akti\nvitu“ kohosi jiného?) Dochovaná korespondence dokazuje, že si V+W\nnešli sobecky „za svým“; první vystoupení byla po řadu měsíců společná\na když se ukázalo, že tak dál pokračovat nemohou, podporovali se dál.\nVzájemně se zvali na premiéry jak v Clevelandu v Ohiu, kam se vyda\nli V+W, tak na Ježkova sbormistrovská vystoupení v Československém\ndělnickém domě, 347 East 72th Street v New Yorku, kde on zůstal a vě\nnoval se s mužským a později ženským kolektivem sborovému zpěvu.\nSvědectví z 9. ledna 1939, Ježek s Werichem na ruzyňském letišti\npřed odletem do exilu\n„Moji drazí! Předevčírem jsem od vás dostal konečně alespoň lístek.\nJsem rád, že je u vás všechno v pořádku. U nás se také nic nezměnilo.\nJsme stále zde na venkově a nyní jezdíme téměř pravidelně do N. Yorku.\nVšichni jsme úplně zdrávi a celkem nám nic nechybí, jen mně všechno,\nale to nic. Tím jsem chtěl říci, že se mně stýská. Jinak si nemohu na nic\nnaříkati. O mě si ale starost nedělejte. Píšu vám stále a pravidelně. Snad\nse to jen brzy zlepší. Mějte se mně tam dobře a buďte hlavně zdrávi.\nVzkaz napsaný na korespondenčním lístku z 9. listopadu 1939 po\nslaný Ježkem do Prahy. To už v parném létě celá velká rodina, Werich\ns manželkou Zdenou a dcerou Janou i Voskovec se ženou Madlou, odje\nla do Bucks County v Pensylvánii, na břeh řeky Delaware do chaty, kte\nrou pojmenovali Point Pleasant (Příjemné, sympatické místo). Do New\nYorku dle amerických zvyklostí coby kamenem dohodil, 80 mil (zhruba\n140 km). Všichni se učili anglicky, zkoušeli, co kde společně předvedou. V+W Ježkovi koupili u vetešníka za 18 dolarů pianino. Však o tom také skladatel napsal „Holzovi“. „...Minulý týden jsme byli po celý den v New Yorku a to jsem zůstal koukat, jak vypadají ta známá newyorská vedra. Vašku, to nemáš ponětí, co to je. Představ si dusno po celý den jako před bouřkou a ještě ke všemu horký a vlhký vítr. Z každého jen leje a na každém tvorovi vidíš, jak je zničený. Tak jsme byli zase rádi, že jsme zase doma v té naší milé chaloupce, která je dokonce velmi pěkná i na americké poměry, což znamená, že je i dosti velká. Já jsem si koupil za osmnáct dolarů piano, které mám ve speciálním altánku – říká se mu tady všeobecně Hudební kiosk. Pianino je sice nevalné ceny, ale pro ubohého emigranta je to až dost veliký přepych. Kromě toho by nějakému lepšímu pianu vlhko jistě neprospívalo.\nPořídil jsem si Beethovenovy a Mozartovy sonáty, a tak si je občas hraju, abych zůstal stále alespoň takto s pořádnou muzikou v kontaktu. V rádiu také slyším málokdy něco pořádného. Dnes ale náhodou tady hrál NBC Symphony Orchestra Vltavu a Faunovo odpoledne – to bývá řídký zjev, zvláště v nynější letní době. Jinak tady tepou jazz od božího rána do večera tak, že ti to až leze krkem... já tady smolím nějaké ty polky pro zdejší Čechy, abychom jim mohli něco nového na našich večírcích prezentovat. Udělali jsme takové pěkné odrhovačky, které by se jistě líbily tam u vás u Polesných. Zdejší lidi to mají ovšem také rádi. Tak jsme jim museli nějakou tu radost udělat...“ Jakže to bylo v listopadu 1939, když psal mamince do Prahy, že jsou všichni zdrávi, „jen“ že se mu stýská? Nezamlčel něco? Vypovídá o tom Voskovcovo svědectví vlastním rodičům do Prahy datované 14. listopadu.\n„Taky s Jaroušem jsme tuhle byli u vynikajícího specialisty Čecha s jeho sluchem. Slyšel pořád v jednom uchu C a měli jsme z toho vítr. A muž onen (...) zjistil, že jeho nedoslýchavost je výsledkem zastaralého zánětu středního ucha a že akustický nerv je zcela nedotčen. Není absolutně žádné nebezpečí hluchoty, ba dokonce jedno ucho se zlepší, až mu je ošetří, což se stane po návratu do města. To nám ,spad‘ velký kámen ze srdce a jemu samo sebou taky.“\nVoskovec neopomněl otci napsat i o pianinu: „Tos nás měl vidět, když jsme si vypůjčili dole ve vsi nákladní auto a stěhovali na něm sami dva Ježkovo pianino! To byla taková sranda, jako už dávno jsme nezažili. Celé léto bylo skoro na dešti, v malém pavilonku, do kterého teklo, stálo 18 dolarů u vetešníka, teď jsme my s ním mlátili, jak Ježek do něj mlátí, to znáš, a pořád to není ještě tak strašné. Dokud je nespálíme, nebude k zdolání.“\nChovají se tak lidé, kteří nechají „kamaráda“ svému osudu? Ježek nezapomněl ani na Mílu Ledererovou. „Posílám Ti své vzpomínky za mořem a je mi stále velmi líto, že jsme se už více nesešli a že jsi o sobě nenechala věděti. My se zde máme zatím znamenitě. Dělali jsme turné v Chicagu, Cleveleandu. Jinak doufám, že se snad přece jednou sejdeme, a byl bych tomu ze srdce rád. Tvůj Jar. Ježek, 72 River Side Drive, New York City. Ale když nechceš, nepiš.“ (6. června 1939.) Nebylo, kam se vrátit Ježek měl „Visitor’s Visa“, návštěvnické vízum, které musel každý rok prodlužovat na generálním konzulátu ČSR v USA v New Yorku. Toužil mít „First Paper“, jež by mu umožnil pobývat v exilu, jak sám říkal, „bez omezení“. Nebyl však členem tamní hudební unie, „která je zde velmi mocná a také velmi přísná“. V+W se po půlročním učení jazyka a jeho zvládnutí dostali do divadelní organizace TAC (Theatre Arts Committe), což jim umožnilo pustit se do profesionální tvůrčí práce. Podle dokladů a korespondence Ježek usiloval více než rok (ze tří nelítostně mu vymezených) zlomit embargo amerických kolegů. Měl pocit, že základem je dokázat, že je „skladatel“.\nHned v únoru 1939 se obrátil na pražskou Hudební matici Umělecké besedy, která vydávala jeho písně i vážnou hudbu. Zmiňuje se o tom Karel Šebánek v dopisu ze srpna 1939, kde Ježkovi do USA píše:\n„Milý pane Ježku, dík za milý Váš dopis! Velice mě překvapil, protože jsem si myslel, že jako novopečený milionář již na Šebánka ani nevzpomenete. Vaše skladby máme stále na skladě a můžu Vám je kdykoli si budete přáti zaslat. Zakázán je ,Osel‘ a ,Písničky V & W‘, jak\nDoklad při vstupu na území USA s otisky všech prstů a identifikační kartou\nmalé vydání tak i velké. Je to samozřejmě kvůli textům. Vaše skladby se nyní častěji hrají v rozhlase. Právě byla vypsána zase jedna velká hudební cena, jejíž podmínky Vám přikládám. Snad se do té doby vrátíte. Vy se ostatně můžete vrátiti, kdy se Vám zlíbí, s Vašimi kamarády by to bylo již horší!“ Vrátit se, ale kam? Jistě že toužil po matce i sestře, po procházce kolem Vltavy, Kaprovou ulicí domů, ale o tom jen snil. O touze po rodné zemi vypovídá dopis z 6. května 1940 přítelkyni do Washingtonu.\n„Vy ani netušíte, jak často se mně po mém domově stýská a jak bych i já rád se vrátil zpět i do této tmavé a smutné epochy. Dokonce ještě donedávna jsem osnoval plán návratu a měl jsem v úmyslu požádati Vás, abyste byla mojí společností na této dramatické cestě domů. Nyní ale se den ode dne vzdávám takového šíleného nápadu, který se mně rozplývá jako sen...“ Poměry v Protektorátu se změnily. Kromě jiného začaly platit tzv. Norim berské zákony o ochraně německé krve a německé cti. Pan policejní prezident Charvát se ve Vyhlášce ze dne 14. srpna 1939 zakazující „osobám židovského původu“ návštěvy řady hostinců, restaurací, kaváren, vináren „a podob. veřejných místností“ včetně městských plováren a všech veřejných koupališť opíral o čs. zákon „ o organizaci politické správy ze dne 14. července 1927“. Byla to těžká doba, přesto je vidno, že stačilo představitelům našeho státu jen „naznačit“. Útlak počínající u Židů a mířící k dalším „méněcenným“ rasám získával konkrétní podobu. Ježkovi o tom napsal z Tučap v jižních Čechách skladatel a dirigent Karel Ančerl, jehož tam předtím navštívili kamarádi Holzknecht i Iša Krejčí. Existovala přátelství, která trvala.\n„Ve Stavovském divadle se někdy hraje již německy, v Obecním domě koncertuje Sudetoněmecká filharmonie, ve Valdštejnské zahradě se odbývají slavnosti Týdne německé kultury. Konzervatoř je obsazena hrůzně. Novák, Kurz a mnoho jiných už neučí. Dorost vychovávají modří... Talich dělal takový festival české hudby. Jmenovalo se to Pražský máj a bylo to ohromné. Dělal Vlast, Slov. tance, Libuši, Tajemství, Sukův večer (Epilog a na konec V nový život) a k tomu z německého repertoáru Kouzelnou\nflétnu. Úspěch byl ohromný, takže se všechno opakovalo, bohužel pro nekázeň občanstva to bylo pak vládou zakázáno.\nVůbec se naše obecenstvo chová někdy špatně, takže bylo nutno zakázat i veškeré sportovní podniky, protože při nedávném fotbalovém zápase Praha–Berlín, v němž jsme zvítězili 2–0, došlo k tak politováníhodným příhodám, že bylo nutné vše zakázat...“\nAnčerl psal příteli i o protižidovských akcích: „Zatím se židovský majetek převádí do rukou arijských, ale ne do českých, což znamená např. na venkově kolonizaci. Málo z našich lidí (vedoucích) zůstalo čestnými, mnozí dělají víc, než se musí. Tak např. Libuši v Nár. divadle zakázala česká cenzura a německá ji potom povolila... Jinak je ale mnoho Čechů u gestapa a dělají jim tam platné služby. No takových není škoda. Naše operetní děvy dělají pravé divy a jezdí do Berlína ostošest. Jinak lidi, o kterých bych to byl nikdy nepředpokládal, se chovají skvěle...“\nNa podzim 1939 zněly Ančerlovy zprávy smutněji: „Jinak mám starostí nad hlavu. Máme totiž nové nařízení, že všichni neárijci se musí během nejkratší doby stěhovat z Čech do Prahy a z Moravy do Brna. Podniky se musí předat do rukou jiných, ne českých. Prodejní cena nemovitostí je asi 10 % skutečné, takže nevím, jak budeme moci v Praze existovat, kde již dnes stojí byt o dvou pokojích 12 ač 14 tisíc. Do Prahy půjdeme s několika tisíci v kapse, které vydrží tak na jeden rok. O sebe nemám starosti, ale jak se uživí rodiče, je mi záhadou.“\nByla to bohužel jen předehra budoucí tragédie. J+V+W nevěděli, že nový vládce Protektorátu Böhmen und Mähren Reinhart Heydrich, který nastoupil 28. září 1941, okamžitě vyhlásil stanné právo a začal se zatýkáním a popravami české politické a kulturní elity. Netrvalo dlouho a obětí se stal i jejich kamarád Vladislav Vančura, lékař, spisovatel, dramatik, filmař. V letech 1941–1942 stál v čele odbojového Národního revolučního výboru inteligence.\nHeydrich pronesl tehdy na Pražském Hradě projev, v němž vyslovil Vůdcovy myšlenky o kolonizaci Protektorátu Čechy a Morava „čistou německou rasou“. „Vítám vás na shromáždění v německém městě Praha,“ zahájil shromáždění pohlavárů SS a okupační moci. „...nesmíme nechat tento česko-moravský prostor ve stavu, který by Čechy opravňoval nazývat jej prostorem českým... Obnova dávných, přerušených styků s Německem\nbyla doplněna vyloučením Židů z hospodářství v Protektorátu... Požaduji rasovou inventuru... Tento prostor musí být konečně obydlen živlem německým... Tento prostor by měl být kolonizován čistou německou rasou... Když to nepůjde, postavíme je ke zdi!“\nKarel Ančerl odjel s rodiči do ghetta Terezín transportem 16. listopadu 1942. Pobyl tam skoro dva roky, 16. října 1944 pokračoval do Osvětimi. Patřil k těm šťastným, kteří vyhlazovací tábor přežili. Tatínek Leopold (1873) a maminka Ida (1884) odjeli do Osvětimi posledním transportem z Terezína vypraveným 28. října 1944. Otci bylo 71, matce 60. Pro nacisty neměli lidé jejich věku jako pracovní „otroci“ žádnou „cenu“, a tak je poslali podle zkušenosti přeživších přímo z nádražní rampy do plynové komory. Domů se nevrátili.\nV září 1939 poslal Ježkovi do USA pohlednici skladatel a bývalý rektor konzervatoře J. B. Foerster, který podle Holzknechtova svědectví také považoval Ježka za geniálního autora vážné hudby: „Tentokráte již jen pozdrav a...milou vzpomínku na dobrého kamaráda.“\nPoznámka na začátku prozrazuje, že to nebyl jediný písemný kontakt učitele a žáka, později spíš dvou kolegů.\nSpektrum Ježkovy komunikace bylo překvapivě široké. Podle dopisů žádný opuštěný muž daleko od svých, daleko od domova. Ano, umělec v exilu, bez výraznější pomoci oficiálních čsl. úřadů, přesto muž plný aktivity, úvah, kontaktů. Nic však nebývá jen bílé nebo černé. Holzknechtovi se téměř po roce marných pokusů prorazit „embargo“ americké hudební Unie v dopise svěřil: „Už se mně samému opravdu zdá, že jsem se docela změnil. Nikam téměř po celé dny nechodím a sedím jen a jen doma a hraju na piáno. Hraju si proto, že nemám vlastně žádnou pořádnější práci. Bohužel ani kompozice mně za těchto dnů nechce jít nijak kupředu. Máme tady letos stále zoufalé počasí. Denně tady máme kolem devadesáti stupňů vlhka, a to prosím trvá už měsíc. Někdy si myslím, že se z toho musím zbláznit... Také i piva a všech jiných radovánek si užiju dost málo. Ostatně se mně zdá, že už nějak stárnu, protože už nemohu vydržet to, co jsem kdysi dokázal vydržet. Například předevčírem jsem byl u nějakých\nznámých na večeři a zdrželi jsme se tam něco přes půlnoc a vypil jsem jen trochu piva, a druhý den jsem byl zničeným až do večera.“\nKdo by si příteli nepostěžoval? Přesto se Ježek nenechal odradit a znechutit. Dvaadvacátého října 1939 v Bucks County dopsal „2. větu Tempo di polka (moderato)“ své skladby „Sonáta“. (Svědčí o tom autograf na notovém materiálu, který přivezla z USA Francis Ježková. O čem všem to Ježkův zvyk společný takřka všem skladatelům podepisovat s datem hotovou práci nevypovídá! Víc než půlstoletí po jeho smrti se stal cenným dokladem o jeho činnosti a především o místě, kde skladbu dokončil.) Z Chicaga se mu 7. listopadu 1939 ozval ing. Dr. R. Epstein, Holzknechtův žák. Potěšil ho, že po jeho odjezdu do Ameriky byl s Václavem Holzknechtem dvakrát „u pí Ježkové“.\n„Bylo mi opravdovým potěšením se s ní setkat, je úplně zdráva, statečná, říkala, že se ničeho neleká, zvl. hrozícího nedostatku některých potravin, jen když jí zůstává pevná naděje, že vše dobře dopadne, a že se zase ve zdraví spolu sejdete.“\nEpstein jako řada jiných intervenoval ve věci Unie hudebníků, mj. nabízel kontakt na prof. Ernesta Packa, 25 Glenmary Avenue, Cincinnati, Ohio, což byl prof. hudby a houslista. „To, že vás již unavuje jazz, při tom jejich neustálém servírování, nebude, myslím, v neprospěch vašemu dalšímu uměleckému vývoji,“ dodal. Zjevná pobídka ke tvorbě vážné hudby, kterou Ježek vyslyšel.\nI stručný vzkaz Míle Ledererové svědčí o tom, že se na podzim 1939 rozhodl sám vrátit do New Yorku. Nakonec mu to nijak nebránilo ve výjezdům na společná vystoupení nazvaná „Take it easy“. V čísle 72, později 61 ulice River Side Drive si najal malý pokoj s koupelnou. Výhled měl na řeku Hudson a na vysoké pobřeží New Jersey – na krb si pověsil obrázek zasněžené Prahy. Bez vlastní hudební produkce i zkoušení nemohl být, a tak za vypůjčení piana platil 10 $ měsíčně. Dlouho sám nezůstal. Voskovec psal domů 22. prosince 1939 rovněž z New Yorku, že se nedlouho předtím s Werichovými přistěhovali.\nBlížily se první exilové Vánoce. Přesně na Štědrý den zašel Ježek na poštu a sestra 26. prosince dostala telegram: „INNIGISTEN GRUSS\nTři mušketýři v USA\nUND GLÜCKWUNSCHE ZU WEIHNACHTEN UND NEUJAHR ALLEN\nDAHEIM = JAROUS +.“ Dostal snad Ježek strach, aby češtinou nepro\nvokoval? Je to jediný telegram v němčině, který domů poslal. („Nejvrouc\nnější pozdrav a přání štěstí k Vánocům a Novému roku všem doma. Ja\nJežek určitě přemítal, kde se během vánočních svátků cítil nejlíp. V du\nchu se mu před očima míhala Praha, maminčina laskavá tvář, Jarmi\nla s rodinou, Míla, přítel E. F. Burian, učitel, dirigent a kritik K. B. Jirák,\nbásník Slávek Nezval a další blízcí. Nebylo mu nejlíp v Paříži, kde prožil\nVánoce v roce 1927? Jedenadvacet let a všechno vlastně před sebou.\nMladý muž plný nadějí a plánů...\n••• Intermezzo z roku 1941: Rozhovor Jaroslava Ježka s komentátorem rozhlasové stanice W. O. R. Ježek v něm mluví anglicky.\n„,Američané jsou unaveni emigranty a jejich starostmi, jsou unaveni stálými řečmi o válce. Inu, mám za to, že se jim to ani nedá zazlívat. Nevědí, oč jde. Ale já jsem pořád ještě optimista, čekám a věřím. Je to tak jistě lepší, ne?‘\nTen podle reportéra pěkně upravený cizinec volí svá slova pečlivě. ,Mluvím anglicky trochu nesnadno,‘ omlouvá se. ,Víte, já jsem tu teprve od ledna 1939 a ještě jsem si neosvojil úplně všechny idiomy.‘\nVytáhl ze svého foliantu sešit a přidržel si jej těsně u obličeje – jeho zrak je velmi špatný. ,Tohle,‘ říká, byl hit Osvobozeného divadla v Praze. Jmenovalo se to Osel a stín, byla to satira na nacisty.‘\nPodíval jsem se na obálku a poznal jsem mezka nakresleného ve formě svastiky. ,Vidíte?‘ řekl Ježek, to znamená v překladu Osel a stín.‘\nPan Ježek, jak jsem se poučil, je plodný autor více než 200 songů, které vyšly v Praze. Psal hudbu populární, symfonie a sonáty. Před Mnichovem řídil svůj orchestr o 18 členech v Osvobozeném divadle po deset roků...\n,Osvobozené divadlo,‘ vysvětluje Ježek, zavřela vláda po Mnichově. Byli jsme příliš pokrokoví, proto se divadlo zakázalo. Bojovali jsme o demokracii, ale to nešlo, jakmile měli být nacisti u nás pány. Proto, dříve než k nám nacisti přišli, odjel jsme se svými přáteli do Paříže, pak do Cherbourgu, kde jsme nasedli na loď do Ameriky. Co jiného jsme mohli udělat? Bylo to jen měsíc po Mnichovu, co nás v Praze zakázali. Pochopitelně celou mou hudbu nacisti škrtli... nesnášejí satiru.‘\nPětatřicátník Ježek komponuje hudbu asi tak čtrnáct let. Absolvoval pražskou konzervatoř, byl žákem Josefa Suka, zetě a žáka slavného Antonína Dvořáka. Jeho díla se hrála v Itálii, Německu, Francii, Rakousku a v SSSR. Dosáhl uznání na Festivalu soudobé hudby ve Florencii v Itálii buď v roce 1935 nebo 1936 – na datum si nemůže přesně vzpomenout. Za posledních deset let zkomponoval a zaranžoval hudbu pro dvacet\nhudebních komedií, které byly vesměs provedeny v Osvobozeném divadle. Jeho styl, i v symfonickém díle, je ultramoderní.\n,Nemiluji sladkou a sentimentální hudbu,‘ přiznává. ,Vezměte si Igora Stravinského, mám ho rád v symfonickém oboru. Setkal jsem se s ním v Praze před deseti lety. Ale mým skutečným favoritem je Duke Ellington. Je to vrchol swingu. Benny Goodman je velmi zajímavý, protože je to velký muzikant, ale Ellington je skvostný. Já se ve swingu vyznám. Poslouchávám všechny desky hned, jak je mohu dostat – inspirují mě.‘\nA jak to, že jsme nic neslyšeli o panu Ježkovi v Americe dřív?,Nemo- hu se tu pustit do komponování pro hudební komedie, protože jsem zde jen na návštěvnické vízum,‘ vysvětluje. ,Čekám, že mě zařadí do kvóty. Zatím nemohu pracovat jako skladatel, protože Unie to nedovoluje.‘\nSklíčený? Vůbec ne. Od příchodu do této země se Ježek zaměřil k vážné hudbě. Napsal symfonii, sonátu a toccatu pro klavír a pracuje nyní na smyčcovém kvartetu. Podle něho je jeho nejlepším dílem Sonáta pro housle a klavír, kterou v květnu – jak říká – provedou na Festivalu soudobé hudby v Muzeu moderního umění. Až bude líp ovládat řeč, doufá, že bude psát populární hudbu a písně.\n,Dnes je hudba v Československu mrtvá,‘ dodává. Dostává tu a tam dopisy od matky. ,Ale neříká mnoho, nemůže. Ale nezapomeňte, že jsem pořád optimista,‘ opakuje Jaroslav Ježek. ,Je to tak lepší, ne?‘“\nkladba se jmenuje „En Caffé à Place Bastille“. Podle přeložených\ntvrdších desek popsaného notového papíru ji nosil Ježek v kapse saka či kabátu. Je na ní také uvedeno „Allegro poco vivo“. Především je však nesporně jeho rukou dodáno: „Caffé de la Rotonde, Paris, 14/12 1927“. Takže 14. prosince 1927 seděl opravdu v legendárním Café de la Rotonde, oblíbené Rotundě, spolu s Coupole a du Dôme jedné ze tří kaváren, kde se v té době na křižovatce bulvárů Montparnasse a Raspail scházela evropská i americká avantgarda dvacátých let.\nByla-li Paříž považována za kulturní metropoli Evropy, pak do ní v tu\ndobu přijížděli umělci z Itálie, Německa, USA, Španělska, Irska, Anglie, Ruska a samozřejmě i Československa. Jejich Mekkou byl právě Montparnasse. Proslulé Café de la Rotonde (Rotunda) se i dnes nachází v domě č. 105 na bulváru Montaparnasse, ale není prý původní, vzniklo na místě kina, které v šedesátých letech minulého století nahradilo „starou“ Rotundu. „Každý večer se zaplnila lidmi a vřavou; diskutovalo se o malířství, recitovaly se verše, debatovalo se, kde sehnat pět franků... Ve dvě v noci se Rotunda na hodinu zavírala; někdy šéf (jménem Libion) dovolil stálým hostům, pokud se slušně chovali, posedět hodinku v tmavé prázdné místnosti – to bylo překročení policejních předpisů; ve tři se kavárna otevírala znova a bylo možno pokračovat v neveselých rozhovorech,“ vzpomínal na její skvělé časy ruský prozaik a novinář Ilja Erenburg.\nDoklad o tvorbě v pařížském Caffé de la Rotonde, prosinec 1927\nMožná její atmosféru vystihl ještě působivěji Ernest Hemingway, jemuž v roce 1926 vyšla slavná próza Fiesta (anglicky zněl její název: The Sun Also Rises, I Slunce vychází), po zastávce ve Španělsku se vydal opět do Paříže. V květnu 1927 se v katolickém Paris Church of Passy podruhé oženil (po Headley, jíž Fiestu věnoval, se stala jeho paní Pauline Pfeifferová).\n„První pohled do zakouřeného interiéru kavárny Rotonde s vysokým stropem a přecpanými stolky vzbudí v člověku stejný pocit, jaký se ho zmocní, když vstoupí v zoologické zahradě do pavilónu ptactva. Ohluší ho strašný nevázaný virvál v nejrůznějších tóninách, jímž se proplétá\nInspirace z Montparnassu\nspousta číšníků, kteří v tom kouři poletují jako nějaké černobílé straky. Stolky jsou plně obsazené – jsou vždycky úplně obsazené – někdo se přesune, pár lidí se stlačí dohromady, něco se převrhne, lítacími dveřmi vejdou další hosté, mezi stolky si razí cestu další černobílý číšník, do jehož mizejících zad vykřiknete, co byste si chtěli objednat, a rozhlédnete se po jednotlivých lidech...“ Jak si nemohl Ježek připadat jako v Národní kavárně na Národní třídě v Praze, kam tehdy rád chodíval?\nNakonec mimořádné postavení Rotundy charakterizuje i hlavní postava Hemingwayovy Fiesty: „Když požádáte taxikáře, aby vás zavezl z pravého břehu Seiny ke kterékoliv z montparnasských kaváren, vždy vás zaveze k Rotundě.“\nOno místo tehdy patřilo Jacquesi Prévertovi, Jean Cocteauovi, Alberto Giacomettimu, Jean Paul Sartrovi či Simone de Beauvoirové ad. Právě v onom roce 1927 pak dva podnikatelé otevřeli na křižovatce v sousedství du Dôme novou kavárnu Coupole a potom American bar, kavárničku menší než Rotunda, kam také určitě chodili Hemingway s Paulinou a nepochybně i Gertrude Steinová s bratrem Leem a přítelkyní Alice B. Toklasovou, jejíž byt v rue de Fleurus 27 se v letech 1903–1939 stal nepsanou klubovnou pařížských umělců... Nechyběli ani Scott Fitzgerald, který právě v Paříži v roce 1924 psal Velkého Gatsbyho, doprovázen manželkou Zeldou. V dubnu 1928 se vrátili z Hollywoodu, jejich rozpadající se vztah nezachránil ani Zeldin pokus vrátit se k baletu. Dělo se tak pod vedením ruské primabaleriny Jegorovové, vedoucí Ďagilevovy školy. Vedle těchto lidí musel v ten čas sedávat i Ježek, vždyť se dochoval snímek připomínající kávu, kterou v kavárně du Dôme vypil s Bohuslavem Martinů! Podle Ježkova deníku se s ním sešel 10. ledna a 4. června 1928. (Mohl tehdy tušit, že se jejich cesty za války zkříží, zřejmě však bez osobního setkání?)\nProč o všem obšírně pojednávám? Protože prakticky za rohem, na Avenue du Maine 64 v malém hotelu žil Ježek víc než půl roku. Tam také napsal klavírní skladbu „Sonatina“, kterou v době jeho pařížského pobytu premiéroval v březnu 1928 v pražském Mozarteu přítel Karel Šolc.\nJežek díky své oční vadě mnoho neviděl, ale po Paříži, i když si stěžoval, jak mu vadí neznalost francouzštiny, se pohyboval téměř suverénně. Řídil se určitě radami zkušených, ale i knihou Průvodce Paříže a okolím (napsali Štyrský, Toyen a Nečas) nesoucí jeho podpis: „Jaroslav Ježek 1927“. Je schována mezi stovkami svazků v knihovně jeho Modrého pokoje. Věděl tedy velmi dobře, co kde v Paříži najít a proč. Ale vnímal ji kriticky.\n„Říká se: Paříž je město umění a umělců, město, které umění miluje a chrání. Do Paříže jezdí umělci celého světa, ti slavní i ti, kteří se jimi chtějí státi. Jenže pařížská sláva není docela snadná a předpokládá jiné věci, než by se na první pohled zdálo,“ napsal Ježek v časopise Klíč Mirko Očadlíka v článku nazvaném Pařížské dojmy z listopadu a prosince 1931. Znamená to, že se Ježek po třech letech do centra evropského umění vrátil. Šestnáctého června 1931 odjel do Francie natáčet film „Pudr a benzin“, článek ale napsal z pozdějšího pobytu, který dokládá pařížský pozdrav příteli Vítězslavu Nezvalovi ze 17. září 1931:\n„Milej Slávo. Jsem v Paříži, ale už jedu do Prahy a strašně se těším na všechny ty nové věci, se kterýma nás letos překvapíš. Ale těším se před


Zapomeňte na Chuchli, klusáci budou závodit hlavně nedaleko Ostravy - iDNES.cz\nZapomeňte na Chuchli, klusáci budou závodit hlavně nedaleko Ostravy\n16. dubna 2014 11:17, aktualizováno 11:17\nPřed více než deseti lety začal podnikatel Jiří Svoboda z Ostravy mluvit o tom, že by chtěl vybudovat nový areál zasvěcený klusáckému sportu. Teď se jeho sen naplňuje. Na hipodromu v Bravanticích u Ostravy odstartoval seriál pravidelných dostihových dní, který v září vyvrcholí klusáckým derby.\nPrvní závod v Bravanticích už mají klusáci za sebou. | foto: Foto: Hipodrom Bravantice\nZa elegantními, ale zároveň napínavými dostihy klusáků už není třeba vyrážet stovky kilometrů do Velké Chuchle, či je sledovat pouze v televizi.\nTradiční sport má totiž nedaleko Ostravy nový domov. Hipodrom Bravantice bude hostit v sobotu svůj druhý dostihový den a klusácké závody se na něm budou pravidelně co čtrnáct dní konat až do poloviny listopadu.\n"Hipodrom v Bravanticích má obrovský význam pro český klusácký dostihový sport. Je historicky prvním samostatným klusáckým závodištěm v Česku," uvedla Helena Pokorná z České klusácké asociace.\nVizualizace konečné podoby hipodromu v Bravanticích.\nJiří Svoboda na nedávno otevřeném hipodromu v Bravanticích.\n"Dráha je postavena podle jednoho z nejmodernějších závodišť v Evropě, a to švédského centrálního závodiště Solvalla," podotkla Pokorná.\nZa výstavbou bravantického hipodromu stojí především ostravský podnikatel Jiří Svoboda, který vlastní i klusáckou dostihovou stáj a věnuje se chovu koní pro klusácké dostihy.\n"Myšlenka vybudovat závodiště se vyvíjí deset let, protože potřeba klusáckého sportu mít svůj vlastní stánek byla opravdu dlouhodobá," řekl Svoboda.\nDodal, že teď se podařil první krok, dostavět pevnou klusáckou profesionální dráhu zatím s mobilním zázemím.\nNáklady na stavbu šly do desítek milionů\n"Nedá se to spočítat přesně, ale určitě je proinvestovaných 60 milionů," konstatoval Svoboda, který věří, že veškerý komfortní servis bude hotov do dvou let.\nKdy na dostihy?\nTermínová listina Hipodromu Bravantice\nZlatý okruh, Trotteur Francais\nPřípravná cena tříletých\nPřípravná cena čtyřletých\nJarní cena tříletých\nBreeders'Crown pětiletých a starších\n"Závisí to na financích. Děláme na projektech multifunkční tribuny i zázemí pro ustájení koní. Rád bych, aby se tu v roce 2016 běhalo už s pevným zázemím," vysvětluje.\nNa letošek bylo naplánováno sedmnáct dostihových dní, v sobotu se bude konat druhý.\n"Je pár sponzorů, kteří přispívají, většinou jsou to kamarádi. Snažím se svými známostmi a obchodními partnery doplnit tu díru tak, abychom to byli schopni dofinancovat. Co je naplánováno, to bude," ujistil Svoboda.\nVrcholem letošního programu je na začátku září klusácké derby.\nHipodrom Bravantice by tak měl v pořádání velkých klusáckých dostihů vystřídat pražské závodiště ve Velké Chuchli, kde se klusáci dělili o dráhu s rovinovými dostihy.\n"Předpokládám, že tomu tak bude a my se dostaneme do kola dějin. I u nás se dají dělat velké věci," uvedl starosta Bravantic Ivo Kočíš.\n"Pro obec je to přínosné. Na sportovní akce jsme to měli vždy daleko, teď budou u nás. A někteří obyvatelé Bravantic na hipodromu už pracují, další třeba dostanou příležitost až se to pořádně rozjede. Tuhle aktivitu vítám a fandím jí," dodal starosta.\nTémata: Moravskoslezský kraj, Nový Jičín, seriál, televize, Chuchle, Jiří Svoboda, Ostrava, Velká Chuchle\nDo Slušovic se stěhují klusácké závody z Chuchle\nZávody klusáků se až dosud odehrávaly většinou na pražském závodišti ve Velké Chuchli. V této sezoně to ovšem má být... celý článek\nr.v. 2016, naj. 20 418 km, CNG + benzín\nPolicie chytla vařiče pervitinu na ulici, kamera u domu mu byla na nic\nO Senát a kraj je na Ostravsku zájem, kandidují horolezec i novinářka\nBývalý starosta Svozil radí premiérovi. Bráním průmysl, tvrdí


K věci - Michal Giboda — Kniha.cz\nÚvod Knihy Učebnice, odborná literatura Společenské, humanitní vědy Filozofie K věci\nRNDr. Michal Giboda, CSc., původem ze Slovenska, zoolog se specializací na parazitologii, absolvoval dlouhodobé výzkumné pobyty např. v Kambodži, Laosu nebo Kanadě, pracoval pro Československou televizi jako publicista, je... Více\nRNDr. Michal Giboda, CSc., původem ze Slovenska, zoolog se specializací na parazitologii, absolvoval dlouhodobé výzkumné pobyty např. v Kambodži, Laosu nebo Kanadě, pracoval pro Československou televizi jako publicista, je členem syndikátu novinářů České republiky a je i předsedou občanského sdružení Dialog vědy s uměním. Jeho kniha K věci je souborem nejzajímavějších rozhovorů s lidmi, ať již s umělci, vědci, pedagogy či spisovateli s často svéráznou filozofií a životním postojem, které mohli čtenáři slyšet na Veřejných debatách v jihočeské metropoli, pořádaných právě tímto občanským sdružením. Na otázky postupně odpovídali takové osobnosti jako jsou Milan Knížák, Bořek Šípek, Karel Hvížďala, Petr Vopěnka, Boris Cvek, Vladimír Kokolia, Cyril Höschl, Zdeněk Lukeš, Jindřich Štreit a Robin Šóen Heřman.


Vít Karas | OSOBNOSTI.cz\n2. 10. 1978 , Cheb, Československo\n35 se líbí, 10 se nelíbí\nVít Karas se narodil matce lékařce zároveň se dvěma sestrami. Vystudoval střední pedagogickou školu, po maturitě se hlásil jak na herectví na DAMU, tak na režii na FAMU, přijat byl na herectví. "Naučil jsem se tam, co bych se na FAMU nedověděl, a také jsem získal k herectví respekt." Proč vlastně šel na herectví? "Už v mateřské školce jsem se rozhodl, že budu režisérem. Zamiloval jsem se do filmů Bořivoje Zemana, a pak ještě rozhodlo, když jsem viděl dokument o tom, jak je natáčel. Okouzlil mě ten podvod, krásný podvod. Třeba to, že nemusím mít skutečnou ponorku a chobotnici, abych o nich mohl točit." Ve třetím ročníku to zkusil na FAMU znovu, a tentokrát to vyšlo. "Divadelní fakultu jsem bral jako přípravu na filmovou režii, abych uměl naslouchat hercům." A asi to umí, protože jeho film Malý svět získal kromě jiných cen na festivalu FAMU Cenu diváka. V roce 2005 si zahrál v seriálu Redakce postavu stážisty Filipa Čeňka, kterou posléze musel opustit kvůli zlomenině stehenní kosti. Také režíroval české znění k animovanému filmu Ratatouille.…zobrazit celý životopis\nFotogalerie – Vít Karas\nVidea – Vít Karas\nZnělka Zlín 2007\nFilmografie – Vít Karas\nO pokladech (2012)\nRole: Soldier on guard\nPouta nejsilnejsí (2003)\nNapsali o mně – Vít Karas\nParlamentnílisty.cz, 19. 11. 2018 Nová pohádka Zdeňka Zelenky s Jiřinou Bohdalovou, česko-slovenská koprodukční pohádka oceňovaného režiséra Petera Bebjaka, rodinná filmová komedie Víta Karase i nová pohádka pro sluchově hendikepované děti. Česká televize ve svém vánočním vysílání nabídne také premiéru svého Českými lvy ověnčeného koprodukčního filmu Po strništi bos nebo oscarového snímku La La Land. Chybět nebude ani vánoční klasika Tři oříšky pro Popelku, která letos slaví pětačtyřicet let od své premiéry. Silvestrovská noc bude poctou Václavu Neckářovi. … více\nBlesk, 13. 11. 2018 Nová pohádka Zdeňka Zelenky (63) s Jiřinou Bohdalovou (87), česko-slovenská pohádka oceňovaného režiséra Petera Bebjaka, rodinná filmová komedie Víta Karase i nová pohádka pro neslyšící děti. Česká televize si pro diváky na Vánoce připravila řadu novinek. … více\nExtra.cz, 30. 11. 2017 Jitka Čvančarová (39) s režisérem Vítem Karasem (39) a dětskými herci představili rodinný vánoční film Přání k mání, který 7. prosince vstoupí do českých kin. Jitka Čvančarová a Martin Myšička (47) v něm hrají kouzelníky a oba ve filmu předvádějí kouzelnické vystoupení. … více\nPoslední komentáře – Vít Karas\nUdálosti – Vít Karas\nNejznámější díla – Vít Karas\nFanklub – Vít Karas


Veronika . 17.7.2014 redakce uLékaře\nDobrý den, můžete mi prosím vysvětlit zprávu z RTG: Prohloubená hrudní kyfosa. Sinistroskoliosa hrudní páteře s vrcholemkonvexity u Th10 měří 13st. Stav po Scheuermannově chorobě na hrudní páteři s postižením úseku Th7-Th11 s oploštěním obratlových těl, s nerovností krycích plotének obratlových těl. Sekundární spondylosa hrudní páteře mírnějšího stupně. Moc děkuji\nProhloubená hrudní kyfoza znamená výraznější zakřivení hrudní páteře v předozadní ose bež je obvyklé. Sinistroskolioza je poněkud zábvažnější porucha opět osy, ale v laterálním směru, vrchol konvexity- zakřivení je v oblasti 10. hrudního obratle.Měří 13 st. Ostatní změny jsou popisem chronických změn , které jsou následkem Scheuermannovy choroby, která proběhne v období dospívání, pak sice již nepokračuje, na podkladě těchto změn však bývají častější funkční poruchy páteře. Nerovnost krycích plotének může znamenat vážnější stav nervových tkání, také však nemusí, záleží na symptomatologii a klinickém vyšetření, někdy je třeba dalšího vyšetření k určení dalšího léčebného postupu, EMGm CT apod.


Chebská galerie výtvarného umění prožívá historický úspěch - Chebský deník\nChebská galerie výtvarného umění prožívá historický úspěch\nCheb – Dílo Antonína Slavíčka si od zahájení výstavy dne 23. září prohlédla více než tisícovka lidí.\nMARTINA CHURÁ, ASISTENTKA ŘEDITELE GVU, se Deníku vyzpovídala přímo v expozici vedle obrazu z roku 1896 s názvem Dáma s červeným slunečníkem. Foto: Deník/ Vladimír Kučera\nGalerie výtvarného umění (GVU) v Chebu boduje! Její expozici děl vrcholného představitele českého umění kolem roku 1900 už navštívila tisícovka hostů. S asistentkou ředitele GVU Martinou Churou Deník hovořil nejen o složení zájemců o obrazy Antonína Slavíčka.\nVýstava obrazů Antonína Slavíčka v Galerii výtvarného umění v Chebu údajně trhá rekordy v návštěvnosti..?\nJe vážně jednou z nejúspěšnějších a nejnavštěvovanějších expozicí v historii naší galerie. Sjíždějí se k nám návštěvníci z nejrůznějších míst západních Čech, výjimkou nejsou ani hosté z těch vzdálenějších, například z Prahy. Dílo Antonína Slavíčka si od zahájení výstavy dne 23. září prohlédla více než tisícovka lidí a ohlasy jsou až doposud skutečně velkolepé.\nMůžete přiblížit dosavadní skladbu zájemců o ´Slavíčka´?\nNěkteří návštěvníci se vracejí vícekrát a přivádějí s sebou své příbuzné a známé. Často máme tu čest spatřit mezi zájemci o zhlédnutí Slavíčkových obrazů německé lázeňské turisty, ale i návštěvníky z jiných zemí. Přicházejí i milovníci umění z Anglie.\nJsou výstavy Slavíčkových děl tak výjimečné?\nAntonín Slavíček patří k nejvýznamnějším českým malířům a svým významem se řadí po bok Kupkovi, Šímovi či Zrzavému. Jeho souborné výstavy jsou vždy mimořádnými událostmi, které se opakují jednou za mnoho let. U příležitosti 100. výročí umělcova úmrtí mají nyní tuto ojedinělou příležitost i zájemci v Chebu.\nUvedete, na jaké kousky se mohou umělečtí labužníci těšit?\nMezi 70ti obrazy reprezentujícími všechny etapy a polohy jeho díla je hned několik zásadních prací, které se řadí mezi ikony českého umění. Zejména pražské motivy jsou na výstavě zastoupeny velmi silně: je tu jeden ze tří velkých pohledů na Prahu a zejména největší verze svatovítské katedrály, monumentální obraz mocné působivosti, a to navzdory své nedokončenosti, nebo možná i právě díky ní. Ale stejně tak je Slavíček oslnivý i ve svých drobných skicách, kde se nejvíce uplatnila jeho mimořádná malířská virtuozita v práci s expresivní barevnou skvrnou, jejímž prostřednictvím dokázal vyjádřit jak dynamiku městského života, tak i pohyb mraků nebo prudce pádící jarní řeky. Z venkovských krajin jsou zastoupena snad všechna důležitá místa, která svým dílem proslavil, včetně toho nejznámějšího - východočeských Kameniček, chudé vesnice na Českomoravské vysočině, kam přijel inspirován románem Západ Karla Václava Raise.\nKam vlastně zařadit Antonína Slavíčka?\nJedná se o vrcholného představitele českého umění kolem roku 1900, který vyšel z odkazu náladového realismu, ale již roku 1898 začal tvořit obrazy barevnou skvrnou, chvatnou i rozechvělou, která vyvolává dojem pohybu a víření. Byl mistrem v zachycení světla a stínu.\nMohou se i laici o životě tohoto umělce dozvědět v GVU více?\nTragický životní příběh umělce, který dokázal vytvořit své jedinečné dílo do svých čtyřiceti let, si mohou vyslechnout ti, kteří se do galerie objednají na komentovanou prohlídku. Zmíněnou službu nabízí Galerie výtvarného umění v Chebu pro organizované skupiny, kterým bude výklad poskytnut některým z odborných pracovníků galerie. Pokud zájemci soubor výjimečných obrazů Antonína Slavíčka v chebské galerii dosud neviděli, jsou srdečně zváni na výstavu, která je holdem malířskému géniu a jedné z největších osobností českého moderního umění. Výstava potrvá do 2. ledna příštího roku.


Diskuse - Jak je to s MEDEM? Pridavaji se i do nej nejake emulgatory?\nJak je to s MEDEM? Pridavaji se i do nej nejake emulgatory?\nZacal jsem sladit medem.. a tak by me zajimalo.. jestli nekdo vi... zda se i do medu neco pridava? Aby byl opet tzv. "lepsi"(lepsi pro prodejce) :)\nDo medu je zakázáno cokoliv přidávat. V běžné prodejní síti se ale med ředí a s pravým medem tedy nemá moc společného. Med kvalitní koupit pouze od včelaře. Jinak cenově je to nastejno, ale ten v supermarketech je více obyčejný cukr a ani nevíte výrobce. Označení vyrobeno v zemích ES toho moc neříká, jedná se o směs medů, obsahují i pesticidy apod.Záleží totiž kam včely létají...\nPravý med má být hustý, má ztužkovat a ne být řidký jak voda. Nemá taky za 14 dní cukernatět. Zcukernatění je cice přizozené, ale u pravého medu začne po půl roce i déle.\nNejsem včelař, ale vím, že včely se přikrmují glukózou. Rychlost (čas) cukernatění tedy záleží na tom, jakým množstvím jsou přikrmované a to zase závisí na tom kolik mají přírodní potravy. Klidně to může být i měsíc!!\nPokud med zcukernatí, dá se na vodní lázeň cca 40 st.C až cukernatost zmizí.\nPřikrmují, ale pouze pokud je to nutné, v zimě.\nNe v době kdy sbírají nektar. Cukernatost je přizorená ale nemá nastávat rychle. Což je typické pro koupený med v supermarketu, který je právě ředěn obyčejnou sacharózou. A hlavně na cukernatost se pán neptal. Psala jsem to to aby rozlišil kvalitní med od nekvalitního. Ale vždycky někdo musí rýpnout, aniž by přispěl na otázku že?\nŠÍLENSTVÍ: USA SCHVÁLILY PESTICIDY VRAŽDÍCÍ VČELY\nNěkdo musí se ke všemu vyjádřit, ačkoliv ví ... .\nMed se falšoval kukuřičním sirupem. Nyní se přešlo na obilní sirup. Proto je riziko kupovat med v xy-marketzech a jinde než od včelaře. No, kdybych to hledal tak bych to našel na iHNED.cz,.\nA to,že vše stáhnete z internetu znamená, že něco\nvíte? To umí každý aniž by si udělal obrázek o tom, co je kvalitní článek či nikoliv. Nevím proč přispíváte něčím na co se tu nikdo neptal a ještě ne z vlastních vědomostí,ale článků, které si každý přečte.\nOtázka zněla, zda se do medu něco přidává. Dle legislativy ČR patří med do skupiny púotravin do kterých se nesmí přidávat žádná "éčka". Dle reálné situace v obchodech, jsou medy ředěné (třeba fruktózou) a tak také rychleji cukernatí.\npřed 7 lety Ninatka\nBylo by dobré, aby se vyjádřil nějaký včelař a uvedl vše na pravou míru, samozřejmě ale jeho vyjádření nemusí být za všechny včelaře. Bydlím v kraji, kde je v současné době včelařů poměrně dostatek, blíží se ale doba, kdy nebudou, protože se jedná především o starší lidi a jejich synové či vnuci v této letité tradici svých předků nechtějí pokračovat. Co vím já, tito včelaři med neředí, pokud je zima nečekaně delší a dojdou zásoby, přikrmují. Letos jeden včelař říkal, když jsem u něho před 14 dny kupovala medík, že nedokrmoval. Poctivý včelaři si zaslouží úctu, protože až nebudou včely, budeme bez ovoce.\nJsem včelař. Dnes jsem točil první letošní med. Přes nepříznivé jaro tam v úlu přece jen něco bylo. Není pravda, že pravý med cukernatí nejdříve za půl roku. Záleží na poměru vody, sacharózy, glukózy, fruktózy, obsahu pylových kondenzačních jader apod. Ten jarní, květový, cukernatí mnohdy už po čtrnácti dnech. Do medu včelař nic nepřidává. Tzv. přikrmování cukrem na podzim se do jarního medu nedostane, stejně tak tzv. jarní podněcování se provádí v době, kdy na úlu nejsou medné nástavky, ze kterých se později točí med. Med se točí až po odpaření vody kolem a pod 20%, což se pozná podle zavíčkování plástů voskem. Při průmyslovém zpracování se krystalizaci brání například tak, že se med přefiltruje od pylových zrn, kolem kterých krystalizace začíná, nebo se zahřeje na vysokou teplotu, což samozřejmě není dobře. O přidávání nějaké chemie se mezi včelaři nic moc neví. To že se dá med falšovat cukrem nebo nějakými jinými sirupy, je už jiná kapitola. Pokud kupujete med od malovčelaře, máte téměř absolutní jistotu, že med bude kvalitní. Je to koníček, výsledek pečlivé práce kolem "svých" včel, a kus stavovské cti.\nzatim super hodnotna diskuze... doma mame kvalitni med od vcelare... ale mame zasobu uz delsi dobu.. navic sklenice je treba dlouho otevrena... jak je to u medu se "zkazenim" ... jakou ma trvanlivost? sklenice je opravdu dlouho otevrena a zadna plisen nic - coz nevim jestli to je vubec mozny.. jestli neni sam jakymsi konzervantem.. ale to my asi reknete vy :) diky\nNáhoda mne sem po roce opět přivedla. Tedy ještě k trvanlivosti medu. Jak jsem již zmínil, med se "točí" až když začnou včely plásty víčkovat (uzavírat voskem). Tehdy má méně než 20% obsahu vody a má vysokou trvanlivost. V řádu let. Je to dáno mnoha faktory. Jednak vysokou cukernatostí, ve které bakterie a kvasinky nedokážou přežít, tak jako v kompotu nebo přesoleném roztoku. Proto med ani nezkvasí jen tak, pro výrobu medoviny se musí naředit v poměru s vodou 1:3 (med: voda). Tehdy mají kvasinky šanci. Navíc med obsahuje peroxidy, a ty jak známo desinfikují. Taky propolis,vitamín C a mnoho dalších látek s konzervačními a desinfekčními účinky. V lidovém léčitelství je med dokonalý na léčení povrchových poranění. Rána nevysychá, je desinfikovaná s řadou léčebných a výživných látek z medu. Pokud vím, pro své známé doporučují toto řešení i samotní doktoři a sami jsou z těchto důvodů nadšenými odběrateli pravého medu od malovčelařů. Krom jeho výživových kvalit pro spotřebu v kuchyni dětmi i dospělými v rodině. Nicméně tak jako sůl i cukry v medu "natahují" vodu, mají-li šanci (cukerný roztok je hydroskopický). Je tedy rozumné, má-li si med dlouhou dobu uchovat vynikající kvalitu, uschovávat ho v dobře uzavřených sklenicích, v suché místnosti, v chladu a ve tmě. Sám mám doma "archív" nespotřebovaných sklenic za 16 let mého včelaření u nás "na úpatí Beskyd"(označené jednotlivými léty) a občas si nějaký ročník otevřu. A je bez výjimky i po létech vynikající....Mějte se všichni jarně fajn.


JAK VYLéČIT SUCHý KAŠEL DOMA - UŽITEČNé TIPY\nJak vyléčit suchý kašel doma\nV zapálených dýchacích orgánech se aktivují nervová zakončení, která jsou zodpovědná za kašel. Příznakem je přirozená reakce těla na prach, infekce a pyl. Kašel, člověk je zbaven hnisavých sekretů, špíny a bakterií. Pokud hlen nezmizí s bronchitidou nebo zimou, vzrůstá zánět. Virus spadne pod a faryngitida se změní na zápal plic. Suchý typ kašle se transformuje na mokré vykašlávací pilulky a tradiční metody.\nHnisavé tajemství se stává hustým a viskózním vzhledem k nedostatku tekutiny v těle. Pacient se suchým kašlem způsobeným chladem nebo virovou infekcí by měl denně vypít 1,5 litru destilované vody.\nRozpusťte sputum a snižte teplotu teplých vývarů. Nápoje jsou vyrobeny z léčivých bylin:\nvětvičky a suché malinové bobule;\nmleté listy a stonky jitrocelu;\nPro 300-400 ml kapaliny se použije 30 g jakékoliv rostliny nebo směsi několika bylin. Složky se mohou vařit vroucí vodou nebo zahřívat ve vodní lázni. Med se přidává do filtrovaných suchých kašel. A aby se zlepšila hnisavá sekrece a zlepšila imunita, 2 - 3 kapky citrónového nebo pomerančového esenciálního oleje se rozpustí v šálku teplého vývaru.\nVlastnosti vykašlávání mají ovocné nápoje z lesních plodů: brusinky, brusinky, kalina, maliny a borůvky. Zmrazené ovoce se třepe s cukrem. Sladká pasta se nalije horkou vodou a trvá 2-3 hodiny na zahuštění nápoje. Morsa drink teplý, můžete přidat prášek z kořenů zázvoru nebo trochu skořice. Cukr je často nahrazený medem.\nNamísto kávy se suchým kašlem pijí čekanku s mlékem. Užitečné odvarů z ovsa a ječmene, stejně jako kopřivy, máty a eukalyptu. Těžké bronchiální spazmy zmírňují makové mléko. Lék se připravuje doma pouze ze dvou složek:\nVe sklenici nalijte 3 lžíce máku, přidejte horkou vodu.\nKdyž předlisek nabobtná, kapalina se vypustí.\nČerná hmota se nalije do třecí misky a roztřepí, aby se získal hustý kaše.\nMaková semena smíchaná se sklenicí vroucí vody.\nMléko trvá 15 minut, filtruje přes gázu.\nPijte malé doušky bez sladidel.\nMák ve velkém množství je zdraví škodlivý. Dospělý může užívat ne více než 150 ml léků denně, mléko je kontraindikováno u dítěte.\nZanícená sliznice změkčuje a zklidňuje medovo-glycerinový sirup:\nV 150-300 ml vody vaří velký citron. Peel se neodstraní, ale pečlivě se umyje pod kohoutkem.\nZměkčené ovoce se vyjme, voda se nalije.\nCitron je rozdělen do 4-8 kusů nebo nakrájíme na tenké plátky.\nŠťáva se vymačkává z vařených citrusů a míchá se s vodou, ve které se vaří.\nDo nádoby se přidá 30 ml glycerinového oleje. Lék se kupuje pouze v lékárně.\nVykašlávací sirup se naplní 100 ml medu.\nPlátky citronu mohou být rozdrceny v mixéru a namísto šťávy smíchány s vodou. K teplé hmotnosti je přidáván med. Pokud je teplota obrobku větší než 60 stupňů, včelí produkt ztratí všechny své výhodné vlastnosti.\nCitron-glycerinový sirup se opije dvakrát denně. Přípravek se konzumuje na lačný žaludek, najednou se konzumuje 25 g látky. Obstarání dávají dospělým i dětem se suchým virovým kašlem.\nČerstvý kořen zázvoru zkapalňuje hnisavé sekrety, odstraňuje z plic a snižuje tělesnou teplotu. Kousek koření o hmotnosti 20-30 g se třel na jemném struhadle. Hmotu nalijte do konvice a přidejte 300-350 ml vroucí vody. Medicína trvá na víku, pije se třikrát denně. V každém šálku nápoje přidejte 1 polévkovou lžíci. Já medu\nKyselé mléko zvyšuje hladinu antioxidantů v krvi pacienta. Látky čistí tělo toxinů, odstraňují záněty a křeče v průduškách. Mléko také změkčuje sliznici a pomáhá při suchém kašli, ale pacient by neměl pít více než 0,75 litrů přípravku denně. Nápoj se zneužíváním vede ke stagnaci hnisavých sekretů v dýchacích orgánech a komplikacích.\nSuchý kašel zmizí během 3-5 dnů, pokud pijete sklenici mléka před spaním. K produktu se přidávají soda nebo kurkuma, přírodní máslo a propolis. Složky zvlhčují a dezinfikují sliznici, pomáhají při faryngitidě, nachlazení a teple.\nVlastnosti vykašlávání mají fíkový nápoj:\nŠálek plnotučného mléka se zahřívá ve vodní lázni.\nPřidejte 2 až 3 plody sušených fíků na horký základ.\nDroga trvá na 30 minut, a pak se ovoce a třepe vidličkou.\nGruel smíchaný s mlékem a pít přípravu malých doušek.\nPomáhá při suchém koktejlu kašel z čerstvé mrkvové šťávy. Složky a plnotučné mléko, nikoliv tepelné zpracování, se mísí ve stejném poměru. Vezměte 30 ml rostlinných léků 6 krát denně.\nBanány zklidňují kašel a léčí virovou bronchitidu. Několik velkých plodů je oloupáno a hněteno vidličkou nebo třepáním přes síto. Buničina se ředí horkým mlékem, aby se vytvořil hustý kaše. Trvejte na 50-60 minutách, sezonte lžící medu a jíst 2-3 krát.\nVyčerpávající kašel odstraňuje cukr. Obyčejné nebo třtinové sladidlo se nalije do lžíce a udržuje v plamenech. Použijte zápalky nebo zapalovač. Roztavený cukr by měl zhnědnout. Silná hmota se nalije do sklenice teplého mléka, míchá a opije před spaním.\nÚtoky na štěkání kašlem jsou ošetřeny česnekem. 3-4 hlavy se nakrájejí na malé kousky a vaří se v 0,5 l mléka. Komponenty jsou zahřívány na 55-60 stupňů ve vodní lázni a trvají na tom. Kmen lék smíchaný s 2 kapkami anýzu oleje, 30 g pohankového medu a 1 polévková lžíce. Já přírodní máslo.\nVykašlávání se připravuje z celého syrového mléka. Do pánve se nalije sklenice čisté vody, zahřeje se a pak se přidá 1 litr kravského produktu. Když vaří, nalijte do ní aromatickou směs, která se skládá z:\nbobkové listy - 2 ks;\nLék, přivedený k varu, se odstraní a trvá 5-15 minut. Mléko je odděleno od zeleninové kávy, ochlazeno na 60 stupňů a opilé, do každého šálku se přidá 30-40 g medu.\nKořen zázvoru má antiseptické a expektorační vlastnosti. Kus čerstvého produktu se třel na jemném struhadle a nalije se plným mlékem. Při 40-50 g kořene vezměte 250-300 ml tekuté báze. Sezamujte lék se špetkou zeleného čaje a přiveďte k varu. Současný nápoj spotřebovaný před obědem nebo 1,5 hodiny před spaním. Chuť léku bude zlepšena lžící medu nebo 30-40 gramů cukru.\nMinerální voda ředí sputum. Alkalická odrůda bude vyhovovat: Borjomi nebo Essentuki, stejně jako Smirnovskaya, Jermuk a Kislovodsk Narzan. Mléko se zahřívá ve vodní lázni na pokojovou teplotu a pak se míchá ve stejném poměru s minerální vodou. Nápoj odstraňuje podráždění a zánět, urychluje regeneraci.\nVoda propolis tinktura zvládá suchý kašel a příznaky nachlazení. V šálku teplého mléka rozpusťte 6 kapek drogy a vypijte 2 hodiny před odjezdem do postele.\nZklidňuje zanícený hrtan a průdušky kozy nebo jezevčí tuk. Za prvé, kravské mléko se zahřeje na 70 stupňů ve smaltované pánvi. V horkém základu se tenký proud nalije šlehačkou a nalije 40 g cukru. Po rozpuštění sladidla se lék odstraní a spojí se s 1 polévkovou lžící. Já vybraný tuk. Chuťové prostředky se zlepší, pokud do nápoje vložíte špetku skořice nebo 2-3 kapky vanilkové esence.\nEukalyptus, ředkvičky a domácí bonbóny proti kašli\nSputum stimuluje cibulovou šťávu. Nezředěný produkt má nepříjemnou chuť a zápach, způsobuje nevolnost a poškozuje sliznici žaludku. Cibule se používá k výrobě sirupu:\nDo smaltované mísy se nalijí 3 až 4 lžíce. Já cukr nebo strouhaný karamel.\nPřidejte 2 jemně nasekané cibule.\nSmíchejte a posuňte hmotu do sáčku gázy.\nZavěsit nad hlubokou desku a počkat, až se v nádobě objeví šťáva.\nPijte 20 ml sladkého cibulového sirupu třikrát denně na plný žaludek, aby se zabránilo pálení žáhy a gastritida. Po užití domácího léku byste neměli pít, kouřit ani jíst potraviny po dobu 3 hodin.\nČerný ředkovaný sirup chutná lépe než cibule. Lék se připravuje z velkého kořene. Produkt se promyje, ocas se odřízne a střední ostří se vybere ostrou lžící. Bílé maso se používá k přípravě vitaminového a dietního salátu, který posiluje imunitní systém. A ředkev samotná je naplněna sladidlem, ze kterého si můžete vybrat:\nOcas se vrátí na místo a čeká asi 4 hodiny. Kořenová plodina dá šťávu, která je smíchána s druhou složkou. Do skleněné misky s víčkem se nalil sladký lék. Užívejte 25 ml třikrát denně. Nedoporučuje se kousat nebo pít ředkvičkový sirup.\nPokud se objeví suchý kašel způsobený bolestmi v krku, domácí cukrovinky ušetří. Sladkosti se skládají z několika jednoduchých složek:\nmouka nebo bramborový škrob - 30 g;\nvyčištěné máslo - 40 g;\ncukr, nugát nebo karamel - 50 g\nKondenzované mléko se také používá jako sladidlo, které se ředí běžným kravským mlékem. Rozšleháme žloutek s cukrem nebo karamelovými kousky, vstříkneme škrob do hmoty a pak se oblékneme máslem, roztavíme ve vodní lázni. Polotovar se zahřívá a míchá, dokud není homogenní, potom se z ochlazené báze vytvoří pastilky a dezerty se pečou v peci při minimální teplotě. Získejte cukroví, připomínající strukturu marshmallows. Sladká medicína změkčuje sliznici hrtanu a zklidňuje lechtání.\nTablety vykašlávání jsou nahrazeny tinkturou eukalyptového alkoholu. Rozpusťte ve sklenici teplé vody 30 kapek léků a pití v jednom doušku. Přírodní složka ředí příliš viskózní hlen, ničí infekci a viry, pomáhá při suchém kašli u kuřáků.\nStimulovat hnisavé postupy vyhřívání odpadů ze sekrece. Pokud není tělesná teplota vyšší než 37, 2, aplikuje se na hrudník zahřívací podložka, naplněná horkou solí, pískem nebo pohankou. Tělo zvyšuje průtok krve do průdušek a plic a pomáhá tělu bojovat se zánětem a viry.\nMísto soli použijte ohřívací koláč. Složení testu pro kompresi zahrnuje:\nvnitřní tuk nebo máslo;\nV smaltované misce, plovoucí ve vroucí vodě, dejte kus másla nebo tuku. Produkt se roztaví, smísí s hořčičným práškem a moukou. Čerstvě vymačkaná aloe šťáva se nalije do stejného sochoru a vyjme z vodní lázně. Těsto důkladně umyjte dřevěnou špachtlí a přidejte med. Všechny výrobky jsou vyráběny ve stejném poměru. Hořčično-medová základna je rozdělena na 2 části a vyválcována. Silné ploché koláče se aplikují na hrudník, zabalí se do obkladu s přilepeným filmem, položí se na teplou bundu a přikryje se přikrývkou. Odstraněn za 30-40 minut.\nDo oblasti průdušek aplikujte vařenou bramborovou slupku. Horký produkt se nalije do těsného plastového sáčku a zabalí se do obkladu s ručníkem. Držte až do úplného ochlazení obrobku.\nHruď se suchým kašlem se třese medem nebo tukem. Vhodné husí, vepřové, jezevec a medvěd. Neexistuje žádný zásadní rozdíl, fungují stejným způsobem. Roztavený tuk může být smíchán s medem ve stejném poměru, položen na kůži a přikryt listem zelí. Zabalte zeleninovou konstrukci lepící fólií, počkejte 2-3 hodiny.\nKomprese jsou kontraindikovány, pokud má pacient horečku. Zahřátí při vysoké teplotě pouze zvyšuje zánět v průduškách. Klapky a listy zelí nejsou aplikovány na oblast srdce.\nSuchý kašel úspěšně ošetřena doma s obklady, bylinné odvarů a bobulové ovocné nápoje. Hlen se zředí sirupy a tinkturami a ošuntělý se odstraní cukrovinkami. Při štěkání kašle je třeba jíst vitamíny a ne peremrezat. Pokud příznak po národní léčbě neprošel nebo se nezvýšil, měli byste se poradit s lékařem.\nVideo: jak se zbavit kašle na 1 den


Krev na sněhu - Jo Nesbø (Krev na sněhu #1) ~ MY ADDICTIONS\nMelinda 5/27/2015 Recenze 16 comments\nÚstředními tématy Krve na sněhu jsou vánoce, mráz a vraždy. Nutno poznamenat, že vraždy velice brutální. Kniha je plná pokroucených charakterů, které pro pár výstřelů nejdou daleko, neštítí se ničeho a zabíjejí jako na běžícím pásu. Mrazivě krvavá atmosféra je podtržená nejstudenější norskou zimou za posledních třicet let a pochopitelně přítomností prvotřídního zabijáka, který za sebou v zasněžených ulicích zanechává krvavou, ale nevypátratelnou stopu.\nRáda bych touto cestou poděkovala nakladatelství KNIHA ZLIN za poskytnutí reading copy této knihy.\nPro širokou veřejnost vychází 4. června a k zakoupení bude na tomto odkazu. Pro nedočkavce je už nyní v předprodeji prvních 30% e-knihy.\nV listopadu se pak můžete těšit na velmi volně navazující druhý díl s podtitulem Více krve.\nAires 27. května 2015 14:47\nSkvělá recenze :) Opět vidím, o co přicházím, když jsem ještě nic od Nesba nečetla :)\nMelinda 28. května 2015 22:59\nDěkuju moc! :) A o tom, že přicházíš o hodně jsi snad doteď pochybovala? :)\nwayllcuonsach@gmail.com 27. května 2015 16:12\nDokonalá recenze! Neuvěřitelně čtivá :) Jak jsem ti psala, Nesba chci někdy zkusit, tak myslím, že můžu začít třeba tímhle... :)\nMelinda 28. května 2015 23:00\nJůů, děkuju, to jsem ráda! :)\nNo to není vůbec špatný nápad :) Dokud neznáš Harryho Holea, bude to možná ještě lepší! :)\nLennaS 27. května 2015 17:47\nJá Krev na sněhu právě čtu a musím zdůraznit, že je to moje první kniha od tohoto spisovatele a zatím jsem vážně nadšená. Líbí se mi to a jsem zvědavá, jak se to dál bude vyvíjet. :)\nMelinda 28. května 2015 23:02\nJe to parádní, co? :) Budu se těšit na tvou recenzi z pohledu člověka Nesboem nepolíbeného! :)\nVlasta Řenčová 27. května 2015 18:37\nTo mě teda opravdu zaujalo, hlavní hrdina zřejmě opravdu nebude klasický protagonista a klaďas. :)\nNo vůbec ne! :) Je to vážně super rychlé čtení :)\nUnknown 27. května 2015 18:50\nSouhlasím s komentáři výše, dost dobrá recenze. Pokud mi to vyjde, zkusím se po knížce v červnu kouknout, zní to skvěle a u tohoto autora mám docela resty, tak snad to napravím alespoň takto. :)\nMelinda 28. května 2015 23:03\nDěkuju pěkně!!! :)\nRozhodně je to dobrý start k dohánění restů :) Úplně tě to dostane do Nesboovské nálady :)\nIvcca 28. května 2015 13:14\nMoc pěkná recenze :) Ještě nejsem připravená přijmout takhle naplno fakt, že Harry už "je pryč" :D Ale v budoucnu si knihu určitě moc ráda přečtu. Nemám moc ráda přehnanou brutalitu v knihách, ale snad to tady skousnu :) Přece jen, není to můj pvní Nesbo.\nMelinda 28. května 2015 23:05\nDěkuju :) Tak to takhle neber! :) Jen si prostě odskočil k jinému hrdinovi a jiné sérii :)\nTo myslím skousneš, není to zas tak hrozivé! :) Na Nesboa jsi zvyklá, takže to bude ok :)\nNerya 28. května 2015 21:21\nPodarená recenzia...rozhodne ma navnadila na prečítanie tejto knihy :-/ hmmm...ten môj tbr list za chvílu nebude mať konca .)\nDěkuju! To jsem ráda, to byl úmysl :)\nTenhle problém máme asi všichni! :D\nTereeeza M. 28. května 2015 23:01\nSkvělá recenze :) Na Krev na sněhu se ohromně těším, dostala mě už první věta se spojením 'po zasněžených ulicích Osla', já miluju Nesba (Nesboho) a jeho zasněžené příběhy (úplně to ve mně evokovalo 'Je listopad. V Oslu napadl první sníh' - Sněhulák) :) Nejsem připravená rozloučit se s Harrym, ale jsem připravená na další dávku příběhů tohoto autora :)\nMalé množství stran mě překvapilo, už když jsem si to sama hledala, a jsem zvědavá, jak to na tak malém prostoru zvládl a ještě s umem sobě vlastním, jak píšeš :) Ohromně jsi mě nalákala, abych tenhle příběh pošoupla ve frontě o trochu dopředu :)\nMelinda 28. května 2015 23:09\nTa atmosféra je tam vymodelovaná moc hezky. Úplně tě při čtení zebou ruce a nohy, jak si úporně představuješ sníh zalitý krví :D\nNesmíš to brát jako loučení s Harrym. Je to jen taková malá odbočka k dalšímu příběhu s obrovským potenciálem :)\nJelikož to má fakt těch stránek málo, tak to přečteš za večer - myslím, že by sis to měla přečíst co nejdřív, ne-li okamžitě! :)


Kráska a zvíře (DVD) | DVD-PREMIERY.CZ\nBylo nebylo....Žil kdysi jeden kupec, jehož nejmilejší dcera se jmenovala Kráska. Kupec přišel o vše během strašlivé bouře a jeho rodina byla zruinována. Jednoho dne ztracen uprostřed lesa objevil něco úžasného, hrad plný bohatství. Za utrženou růži pro Krásku, však obludné Zvíře požadovalo jeho smrt. Kráska se obviňuje za jejich strašlivé rodinné neštěstí a rozhodne se obětovat místo milovaného otce. Nicméně, to není smrt, která jí čeká v hradě Zvířete, ale spíše zvláštní magický život, radost a melancholie. Vyzbrojena jen svou odvahou a otevřeným srdcem, Belle triumfuje nad nebezpečím. Jak už to v pohádkách bývá, všechno dobře dopadne. Kráska se do zvířete zamiluje, princi se vrátí jeho původní podoba a budou žít štastně a spokojeně.\nPanna a netvor (DVD) - edice Juraje Herze\nPanna a netvor (DVD) (papírový obal)


Šatní skříň v provensálském stylu 3dv. 1zás. bílá Lazio - Sestava LAZIO - klasický nábytek z masivu finské borovice - Art Voldřich Interiéry\nDomů / Stylový nábytek z masivu / Kolekce stylového nábytku / Sestava LAZIO / Šatní skříň v provensálském stylu 3dv. 1zás. bílá Lazio\n34 477 Kč –10 % 31 029 Kč\nBílá 3dvéřová šatní skříň se zrcadlem a zásuvkou v provensálském stylu Lazio Díky své promyšlené struktuře je velká bílá šatní skříň se zrcadlem mimořádně praktická a pojme mnoho šatů. Začněme nejmenším prvkem, zásuvkou na tichých pojezdech. Nad zásuvkou je vertikální zrcadlo zakončené provensálský\nBílá 3dvéřová šatní skříň se zrcadlem a zásuvkou v provensálském stylu Lazio\nDíky své promyšlené struktuře je velká bílá šatní skříň se zrcadlem mimořádně praktická a pojme mnoho šatů. Začněme nejmenším prvkem, zásuvkou na tichých pojezdech. Nad zásuvkou je vertikální zrcadlo zakončené provensálskými muntiny. Jedná se o fragment dveří do prostoru s tyčí na ramínka a prostornou policí. Pravá strana se skládá ze čtyř prostorných polic.\nSvou jednoduchou formou s nadčasově bílou lze skříň Lazio použít jako skříň do ložnice, tak i jako skříň do chodby. Dřevěná skříň je zdobena frézovanými výplněmi dveří. Celá je doplněna kovovými úchyty. Bílá skříň v provensálském stylu pochází z kolekce Lazio. Kolekce Lazio je věnována téměř všem pokojům v domě. Najdete v ní nejen nábytek do ložnice, nebo nábytek do haly, ale také potřebné výrobky do jídelny a kanceláře. Dřevěná skříň se dodává i v jiné barevné variantě, konkrétně pro bílou skříň je charakteristický věnec v dubové barvě. Kolekce Lazio rovněž nabízí 2-dveřové skříně a dokonce i se 4 dveřmi.


Temný rytíř (2008) | Trailery | MovieZone.cz\nTemný rytíř: DVD trailer\n21:00 | 03.12.2008\nSkalní vědí - DVD trailery tu nemáme každý den. A kdo jiný si by si zasloužil podobné privilegium než i poslední Batman s přízviskem Temný rytíř. Trailer neoslňuje konceptem a už vůbec ne stovkou nových záběrů. Shrnuje ale vše podstatné a upomíná na ten hezký čas, kdy jsme na film čekali s tak velkou dávkou upřímnosti (většina), popř. se jím nenechali vzrušit a čekali, co se z toho vlastně vyklube (ano, my chlapci z redakce :). Premiéra už je dnes zahalena vrstvou čtyřměsíčního prachu a pomalu přichází čas účtovat na stříbrných plackách. V traileru se můžete nechat namlsat informací o opravdu velké porci bonusů (otázka zní, jak velké množství jich proteče k nám), stejně jako notoricky známými scenériemi, kterým je v měřítku trailerů nechán překvapivě velký prostor. Vyplývá z toho po chvíli jediné: o co míň se tu stříhá, o to méně dynamiky se do atmosféry vkládá. Ale co naplat – stále jde o sakra zajímavý sestřih, o který jsme vás prostě nemohli ochudit. A ne, to není omluva za naši předchozí skepsi :).\nChlupisJako bonusy jsou obsahově výborný, ale chtěl bych toho víc... chybí mi tam nějaký rozhovor s herci.\nmihhiDalo se to čekat, poslední dobou u Warnerů běžné... 100% double-dip.\nTemný rytíř: Hudební promo\n08:36 | 07.07.2008\nPropagační šňůra kolem Temného rytíře je, zdá se, nekonečná. Jeden teaser a kvarteto trailerů v mnoha variacích na totéž už stačily vysoustružit jasnou představu o tom, že s Batmanem máme pro tuhle sezónu rozhodně počítat. A totéž ukazuje i tohle hudební promo, které se pustilo po hodně odvážné cestě – odvážné v tom světle, jak úzkostlivě se předchozí ukázky bránily odhalování nových záběrů a raději cedily ty staré v různých kontextech a hudebních podkresech. Promo koláž obsahuje prakticky stejný poměr starého a nového materiálu, to vše v lahodném audiovizuálním mixu, kde hudba dostává přednost zvukovými efekty a mluví se jen prvních pár vteřin. Typický plnohodnotný trailer to jistě není (záběry jsou dlouhé, chybí dramatické ohraničení, scény jsou za sebe naskládány čistě účelově), troufám si nicméně tvrdit, že funguje lépe než leckterá předchozí ukázka určená pro kina. A jako zřejmě poslední delší ochutnávka před premiérovým dnem D plní svou funkci na výbornou. Nenechte si tohle poslední setkání ujít.\nBo X BeSoundtrack je špičkový\nsohajTohle asi není diskuze k HP6 že?\nTemný rytíř: Trailer 4\n03:05 | 03.07.2008\nKonečně parádní práce. Minimálně během dvou minut a sedmnácti sekund, ve kterých se Temný rytíř představuje v prvotřídní trailerové formě. Špičkový střih, precizní sladění obrazu a zvuku - ze stejného materiálu vymlácena o poznání vyšší údernost. K už okoukaným záběrům se přidává jen hrstka nových, každý z nich ale dokáže zintenzivnit psychologickou nálož z Gotham City. Joker se k Batmanovi blíží na krok, povídá si o útrapách freaků, kteří berou osud do svých vlastních rukou, a Bruce Wayne zdá se moc dobře chápe jeho pohnutky. Nolan se nebojí velkých výzev a jak přesouvá do ústraní Harveyho Denta, tak vrací na výsluní znovu smutného šášulu. S netopejrem si asi zahrají comicsovou variaci na Nelítostný souboj. Bude-li jejich válka prokládána efektními průlety policejních kár a projížďkami na bat-babetě (batetě?), není se čeho bát. Za plných pět to ale zase nedopadne: Posledních dvacet sekund je totiž zcela nepochopitelně vypuštěných. Stihne v nich vyprchat až příliš mnoho atmosféry, než aby se mohl bez rozpaků nasadit pětikvalt.\nPhil czeBo X BeTo není na pohlavek, to je na pěst\naikPamatuju si, jak se na začátku strhla všeobecná kritika na účet Ledgerova obsazení (nemůže přeci překonat Nicholsna) a často pokračovala i po prvních trailerech. Jenže upřímně, jestli bude mít Ledgerův Joker ve filmu jen 50% náboj jako má tady v traileru .... bude se za 10 let s touto postavou skloňovat jiné jméno než dosud!!! Jeden z nejlepších trailerů za hodně dlouhou dobu! Ani si nepamatuju, kdy mě naposled z traileru takhle příjemně mrazilo.\nTemný rytíř: Trailer 3\n19:50 | 13.06.2008\nSnažíme se být na Netopýřího muže hodní, to abychom pláchli z grilu, na němž fandové smaží každého, koho znudila první Nolanova reimaginace. Trailery na Temného rytíře si nemůžou stěžovat na naši nepřízeň, hvězdičky do něj sypeme poctivě... takže maskovaný hrdina určitě snese i trochu upřímného pokárání. Suma sumárum jeho trailerová kampaň zatím nepůsobí jako materiál pro „druhý největší letní blockbuster“ – možná vykazuje neokoukatelnou nolanovskou atmosféru, ale pokusy o hutnost, ponurou psychologii občas rozčísnutou nějakým eye-candy momentem (pořád zůstává v podstatě jen u kamionu, vyjíždějící motorky a pár skoků z mrakodrapu) vyznívají čím dál tím víc naprázdno. Vedle marvelovských řežeb se Temný rytíř plouží jako depresemi a únavou strhaný stařešina, co chce lidi lákat jen na debaty chlápků ve smokinzích a na pár projížděk Batmobilem. A který nakonec nejvíc atmosféry vytáhne, tak trochu tradičně, z nájezdu loga a jeho smyčcového doprovodu. Proto se ptám: Kde je Batman? Kam se poděl a proč ho nahradil Joker a hlavní hrdina z Děkujeme, že kouříte? V Supermanovi se přeci taky nechodí na Lexe Luthora! Ne, takhle se očekávání prostě nezvyšují. Vždyť i ty dvě minuty jsou vlastně hodně dlouhé a z perspektivy předchozích trailerů bolestivě nezajímavé.\nTheDarKnightAbsolutně skvělý trailer a absolutně skvělý film na ležatou osmičku. Lepší film sem fakt jeste nevidel a dlouho neuvidim. toť krátká pochvala\nLookout21TemnýPrave som ten film dopozeral a mozem napisat len jedine......famozny film....\nTemný rytíř: Trailer 2\n10:50 | 04.05.2008\nDámy a pánové, jedeme z kopce! Svět kolem Batmana a Jokera se probouzí k dalšímu kolu comicsové módní přehlídky, která všechny batmanofily určitě nadmíru potěší. Nolan ve svém druhém dítku nešetří comicsovými záběry, o kterých si dříve jeho divák mohl nechat jenom zdát (a spíše si je domýšlel). Jen takový strmý pád a následný let ze střechy – to je přesně jeden z těch fragmentů, které mi minule chyběly ke štěstí. A vůbec, ze všech stran je cítit, že úvod do tohohle světa máme naštěstí oficiálně odbytý a všechna morální dilemata vyřešená. Už je to Batman vs. Joker v plné parádě a bez zbytečných psychologizujících řečiček, přičemž Ledger je v roli druhého jmenovaného oficiálně cool. Delší záběry dávají více vyniknout jeho projevu, který si naše děti s výrazem ve tváři Jacka Nicholsona asi nikdy nespletou. Jen je možná Baleovi a jeho netopýří síle až moc důstojným protivníkem – a trochu bych se bál, aby si neukradl úplně celý film pro sebe (nehledě na okolnosti, které známe). Co se týče pěkných obrázků a celkového tempa tohohle pixelového shluku – velké studio v pozadí je opravdu hodně znát, stejně jako to, že střihačský expert opravdu sedí na té jediné správné sesli. Papírově tedy všechno v pořádku… pořád mám ale pocit, že tomu chybí taková ta „vyšší jiskra“, která posouvá nadprůměrné trailery k těm geniálním. A protože spousta z vás stejně bude tvrdit, že je to geniální i tak, tímto vám oficiálně sděluji, že vám to vaše nadšení ze srdce přeji. I mě Nolan z části přesvědčil, že bude minimálně o stupeň líp jak minule a ta návštěva kina se velmi pravděpodobně vyplatí.\ndark-knightNo smola, uz nemali Ledgera, tak museli improvizovat...\nThe Jokerdark-knight: Tjn, ale když zná člověk originál... Ten hlas... to prostě není Joker.\nTemný rytíř: Trailer\n08:33 | 17.12.2007\nŠpatná zpráva pro všechny, kdo doufali v nového Jokera jako důstojného Nicholsonva nástupce: Heath Ledger v pohybu působí jako medvídek na hraní, který si svůj šílený úšklebek pouze přeje, stejně jako svůj šílený smích. Možná je to tím sestřihem, ale rozhodně si nemyslím, že z něj prýští charisma a jen z poloviny působí jako pádný důvod toho, proč se celé město musí obrátit vzhůru nohama. Jinak to ale vypadá, že se Nolan dokonce zlepšil v režii a pochopil, že ke comicsu patří i nějaký ten cool záběr (přestože se stále snaží působit „civilně“), jako detail na motorku ve smyku, ve dvojce zjevně velice oblíbený dopravní prostředek. Potěší jedna dobrá hláška, vyšumí spousta průměrných. Nebýt sestřihu podbarveného poměrně pompézní hudbou, mám pocit, že by tady toho příliš nezbylo. Batman je studenější než psí čumák a opět tak divně odtažitý, což je ohromný paradox vzhledem ke všem hrdinům, které dosud Nolan vykreslil. Nechápal jsem haló kolem jedničky, nechápu ho ani kolem dvojky. Ale kousnu se i dneska a budu si říkat, že to všechno určitě dobře dopadne. Nemá smysl se zlobit na ukázku, když má říz – bude mít případný smysl se zlobit na samotný film. Hahahahaaaaaaah…! Ehm.\nGoreckiRainmakertiez som si najprv myslel ze ide o pokracovanie genialnej kampane, kedy pouzili identicky zostrih z prveho "jokerovskeho" Batmana, ale ide len o fantrailer ;)\nSp!der-biteJe to sestříhaný\nVŠECHNY KOMENTÁŘE (231)\nTemný rytíř: Teaser\n22:24 | 27.07.2007\nRainMakeRvypadato dobře!!!ta motorka se mě zda takova moc těžko padná.vic se těšim na batmobil.A co se tyče Jokera.Tak Ledger vypada dost drsně.A maskeři odvedli velmi dobrou praci.\nNonSuchprvnich 6 min?link