Pueblo huni-kuin-cat - Guardians de l'Amazònia\nXaman dóna i lleva vida. Per a tornar-se xaman, un va només al boscatge i amarra tot amb envira [Daphnosis racemosa]. Es tendeix en una cruïlla amb els braços i les cames oberts. Primer vénen les papallones de la nit, els husu, que cobreixen todito el cos. Vénen els yuxin que mengen els husu fins a arribar al teu cap. Llavors ho abraces amb força. Ell es transforma en murmuru [Astrocaryum murumuru], que té espines. Si tens força i no el soltes, el murmuru es transformarà en cobra que s'enrotlla en el teu cos. Tu aguantes, ell es transforma en jaguar. Tu continues subjectant. I així segueixes, fins que subjectes el no-res. Vas vèncer la prova i llavors parles, llavors expliques que vols rebre muka i ell et dóna.\nEls Kaxinawá pertanyen a la família lingüística Pano que habita el boscatge tropical en l’est peruà, des del peu dels Andes fins a la frontera amb el Brasil, en l’estat de l’Acre i sud de l’Amazones, que abasta respectivament l’àrea de l’Alt Juruá i Purus i la vall del Javari.\nEls grups Pano designats com nawa formen un subgrup d’aquesta família per tenir llengües i cultures molt pròximes i per haver estat veïns durant un llarg temps. Cadascun d’ells es denomina huni kuin, homes veritables, o gent amb costums coneguts. Una de les característiques que distingeixen als huni kuin de la resta dels homes és el sistema de transmissió de noms. Aquest sistema existeix tant entre els Kaxinawá quant entre els Sharawana, els Mastanawa, els Yaminawa i altres nawa.\nEn els primers relats dels viatgers en l’àrea apareix una confusió de noms d’ètnies que persisteix fins avui. La qual cosa es deu al fet que els noms no reflectien un consens entre els denominadors i els denominats. El denominador Pano crida a (gairebé) tots els altres com nawa, i a si mateix i als seus parents com huni kuin. Així, els Kulina eren anomenats de pisinawa (“els que empesten”) pels Kaxinawá, mentre que els Paranawa cridaven als propis Kaxinawá de pisinawa. El propi nom Kaxinawá sembla haver estat originàriament un insult. Kaxi significa ratapinyada, caníbal, però pot significar també gent amb hàbit de caminar a la nit.\nAvui dia els Kaxinawá criden a tots aquells grups emparentats com “Yaminawa”; tant aquells que mantenen contacte amb els blancs com els grups Pano que viuen en les capçaleres dels rius entre l’Alt Juruá i el Purus i continuen allunyats i amagats, sense contacte “pacífic” amb la societat nacional.\nEls Kaxinawá habiten la davantera Brasil-Perú en la Amazonía occidental. Els llogarets Kaxinawá al Perú es troben en els rius Purus i Curanja. Els llogarets al Brasil (en l’estat de l’Acre) s’estenen pels rius Tarauacá, Jordão, Breu, Muru, Envira, Humaitá i Purus.\nVaig realitzar recerca de camp en els llogarets Canuda Recreio, Moema i Nova Aliança, en el riu Purus, pròxim a la frontera amb el Perú. Els Kaxinawá peruans i brasilers van ser separats al començament del segle XX quan un grup que havia estat concentrat en un cauchal en el riu Envira es va mudar cap a les capçaleres del riu Purus, al Perú, després d’una rebel·lió contra un cauchero (McCallum 1989a: 57-58; Aquino 1977; Montag 1998). Els grups oriünds del Perú es van vincular per casament, encara que poden observar-se diferències en l’estil de vida entre els dos grups.\nHi ha grups Kaxinawá que van migrar del riu Envira, on estaven enrolats en l’explotació del cautxú, cap al Purus. La majoria d’aquests Kaxinawá del Envira es van establir en el llogaret de Frontera i en diversos nuclis (centres, col·locacions) pròxims. Durant aquestes dues dècades el moviment migratori no va cessar; uns altres Kaxinawá provinents del Perú, del Envira i del Jordão van arribar a establir-se en els llogarets del Purus.\nEn la TU (Terra Indígena) de l’Alt Purus, els Kaxinawá també cohabiten amb els seus veïns tradicionals, els Kulina, per als quals aquesta reserva va ser originalment creada.\nEls primers relats dels viatgers en l’àrea de l’Alt Juruá que esmenten els Kaxinawá consideren els rius Muru, Humaitá i principalment Iboiçu, tres afluents del Envira (al seu torn afluent del Juruá), com el seu hàbitat “original”, abans de l’arribada dels caucheros. D’aquests rius ells van ocupar el marge dret, sent el marge esquerre ocupat pels Kulina (McCallum 1989; Tocantins 1979). Al que sembla, ja en el segle XVIII els colonitzadors van organitzar excursions en procura d’esclaus en aquesta regió. Però no es té cap registre d’aquest contacte. Aquestes primeres incursions van ser molt fragmentàries i de curta durada.\nAl final del segle XIX, a partir de 1890, s’inicia una ona d’invasions dels caucheros peruans, que no va durar més de vint anys. Per a aconseguir el cautxú, els arbres requerien ser tallats i, així, la regió va quedar aviat esgotada. En canvi, l’extracció del làtex de l’Hevea brasiliensis per mitjà de corts fetes regularment, preserva l’arbre. Per això, l’arribada dels caucheros brasilers no va ser passatgera, malgrat les altes i baixes del mercat.\nEn aquest violent contacte, els grups indígenes locals van sofrir violència per part dels explotadors que van portar, entre altres coses, malalties. En 1913 la regió del Juruá comptava amb 40 mil migrants (en la seva majoria de l’estat de Ceará) i el Purus amb 60 mil. La violència era organitzada. La funció dels llenyataires no era solament obrir les rutes del cautxú, sinó també netejar l’àrea d’indis braus. La reacció dels Kaxinawá va ser robar i assaltar, encara que alguns grups es van deixar amansir pels caucheros. Va ser el que va esdevenir amb el grup Kaxinawá del Iboiçu, que va acceptar treballar per a Felizardo Cerqueira a canvi de mercaderies. Felizardo els va portar del Iboiçu cap a l’Alt Envira i d’allí, en 1919, cap al Tarauacá, on van ser usats en la massacre dels Papavó (McCallum 1989). En 1924 van arribar al riu Jordão, on estan fins avui, molt de temps després de la mort del patró. Els Kaxinawá més vells d’aquest riu encara estan marcats amb les inicials FC (Felizardo Cerqueira) del nom del patró.\nFins a 1946, els Kaxinawá del Perú van romandre allà, en el boscatge verge, lluny dels rius navegats pels comerciants. Ells van preferir la independència i l’aïllament a la dependència que implicava el major accés a les armes i utensilis de metall. A través dels Yaminawa ells van aconseguir algunes coses, però sembla que a mitjan dècada de 1940 van decidir que necessitaven de més i van manar un equip de sis homes cap al riu Taraya per a realitzar negociacions directes.\nAmb el temps, els Kaxinawá van prendre la decisió de procurar el contacte amb la civilització, una decisió de profundes conseqüències, que va ser qüestionada pels propis Kaxinawá.\nEl contacte pot ser inevitable a llarg termini. A curt termini, no obstant això, depèn de la iniciativa del grup, que una generació abans havia triat la posició contrària. I això en una regió on, fins i tot avui, viuen ètnies, grups de llengua Pano i Arawak, que eviten qualsevol contacte amb la societat no-indígena.\nEn 1946, quan un visitant brasiler va arribar on els huni kuin, ells sabien el que volien d’ell: les mercaderies industrialitzades, matxets de metall, escopetes, etc. El comerciant es va emportar a canvi fusta i cautxú, però va enrolar també alguns joves per a treballar amb ell, la qual cosa no estava previst (Kensinger 1975: 10-11).\nDesprés, en 1951, van arribar els viatgers alemanys Schultz i Chiara: “Trobem en total vuit llogarets, amb un nombre d’habitants que variava entre vint i 120 individus. Calculem el número total dels individus kaxinawá entre 450 i 500” (Schultz 1955). A conseqüència d’aquesta visita va morir del 75 al 80 per cent de la població adulta a conseqüència d’una epidèmia de xarampió. Els Kaxinawá, no obstant això, consideraven les filmacions de l’equip com a causants de l’ona de morts: segons Deshayes i Keifenheim (1982), per als Kaxinawá, que en aquella època intentaven donar una explicació a aquella tragèdia, el film reduïa la imatge d’una persona i així, amb la seva yuxin yuda disminuït, la persona moria.\nEls supervivents van fugir cap al Envira i el Jordão al Brasil, on vivien els seus parents obstinats en el treball en els cauchales. Però ja en l’època seca de l’any següent, la major part dels refugiats va resoldre tornar cap al Curanja, on no hi havia ni cautxú ni patrons.\nBalta, la major comunitat kaxinawá al Perú, és una creació del SIL (Societat Internacional de Lingüística). Amb l’arribada dels missioners va ser construïda una pista d’aterratge per al transport de béns a Pucallpa i instal·lada una ràdio que mantenia contacte amb la base del SIL en Yarinacocha. A inicis de la dècada de 1920, Balta havia atret tants Kaxinawá que el seu número arribava a 800 individus.\nConta, la segona major llogaret kaxinawá al Perú, va ser construïda en el Purus prop de Port Esperanza en 1968 per Kaxinawá arribats del Envira. En 1985 Conta havia superat a Balta en nombre d’habitants, gràcies bàsicament als migrants de Kaxinawá de Balta i Santarém, llogaret situat damunt de Balta, que van deixar el Curanja en cerca de nous camins per a aconseguir els productes que fins llavors eren proveïts pels missioners.\nConta manté relacions comercials amb Port Esperanza, petit port construït al voltant d’un lloc militar de frontera. Alguns Kaxinawá de Conta han fet el servei militar en aquest port, experiència impactant i en alguns casos traumàtica.\nEls dos llogarets Kaxinawá on vaig fer el meu treball de camp, Canuda Recreio i Moema, en l’alt riu Purus, representen la conjunció d’aquestes dues tradicions Kaxinawá de l’últim segle: la peruana i la brasilera. La primera, que va mantenir la seva autonomia per més temps i va veure la seva vida vilatana interrompuda per menys temps, és considerada més “tradicional” (culturalment més indígena), malgrat estar marcada pel contacte amb els missioners i els militars peruans; la segona va viure durant anys en forma més dispersa i es va familiaritzar amb la cultura cauchera a través del treball de dues generacions per al patró, però viu avui dia un profund procés de recuperació de les “tradicions”.\nLes històries de vida dels Kaxinawá de Canuda Recreio i Moema refereixen el llarg viatge entre el Envira i el Jordão al Brasil i l’Alt Purus i el Curanja al Perú fins a arribar a Canuda Recreio, en el Purus del costat brasiler.\nA l’abril de 1989, un terç de la població de Canuda Recreio va fundar un nou llogaret: Moema.\nDurant el meu sojorn allà el nou llogaret tenia set cases.\nFronteira és la tercera comunitat Kaxinawá en l’àrea indígena de l’Alt Purus. Ella és la més antiga en el riu Purus del costat brasiler i va ser fundada pels Kaxinawá caucheros del Envira. El líder d’aquest llogaret, Mario Domingos, es va mudar del cauchal Vista Alegre, en el Envira, cap al cauchal Triomf, en l’Alt Purus, a inicis dels anys 1970, a comanda de l’amo del referit cauchal, Chico Raulino.\nEl lloc de la Funai (Fundació Nacional de l’Indi) va ser instal·lat en Fronteira, que va obtenir una pista d’aterratge, avui en desús, a més d’una escola, una farmàcia, una ràdio lligada a la intendència de la Funai a Rio Branco i una casa per al cap del lloc, que va acabar servint de casa per a la família del líder Kaxinawá, Mario.\nEn 1978, els voluntaris del Cimi (Consell Indigenista Missioner) van convèncer a un grup de 32 persones en Santa Rosa, a la frontera amb el Brasil, que havien descendit durant l’any anterior el Curanja i el Purus, venint de Balta, a mudar-se al lloc de la Funai en Fronteira. Aquest grup tenia com a líder a Francisco Lopes da Silva, Pancho, que fundaria dos anys més tard el llogaret Canut Recreio, a una hora i mitja descendint de Fronteira.\nLa reubicació en Fronteira és un procés que fins avui no va ser totalment conclòs. Les famílies semblen apreciar la seva independència unes d’altres més que en els llogarets de Moema i Canuda Recreio. Les cases queden una mica més distants les unes de les altres, hi ha uns deu caps de bestiar pasturant entre les cases, i les famílies mantenen una economia relativament independent. Hi ha, per exemple, intercanvis individuals amb els comerciants ambulants que naveguen el riu i venen mercaderies a canvi de cautxú, cuir de bestiar i gallines. Mentre que aquestes transaccions tendien a ser controlades per la col·lectivitat i els líders en altres llogarets del Purus, el líder de Fronteira no tenia, en l’època de la meva recerca, la intenció de controlar aquestes transaccions i no existia una cooperativa responsable per l’economia de la comunitat com un tot, tal com esdevenia en Canuda Recreio.\nUna sèrie de treballs, no obstant això, són realitzats en conjunt: les pesques col·lectives en el llac o en els igarapés [estrets canals] amb timbó (candelera), l’obertura de noves fregues i les expedicions de caça en ocasió de les grans festes. Un problema per a la realització d’aquestes festes és que Fronteira no té líders de cant per a “halar” el cant.\nL’absència d’ancians que hagin viscut quan eren adults una vida de llogaret (al Perú) provoca un relatiu oblit d’elements culturals al nivell dels rituals, de la llengua i de la cultura material. Així com no hi havia cap home ni dona que sabés tots els cants del katxanawa, ritual de la fertilitat i del txirin, ritual d’iniciació dels nens, no hi havia dona que sabés teixir o dissenyar kene kuin, l’estil kaxinawá del disseny geomètric. A pesar que aquesta situació afecta també l’especificitat i l’orgull d’aquest grup, que dominava molt més els codis de la societat brasilera que els seus veïns i que era respectat a causa dels seus poderosos prenedors de ayahuasca, en la meva última visita vaig veure que també en Fronteira (com havia esdevingut en el Jordão) es procurava incrementar la “ciència dels antics” amb l’arribada de parents del Perú.\nLa tendència a l’escissió dels llogarets és comú entre els Pano i reflecteix la base democràtica que constitueix la comunitat. Tot pare de família pot decidir, per qualsevol motiu, mudar-se a un altre lloc a fi de construir una nova comunitat, en cas tingui l’habilitat de persuadir a uns altres a seguir-ho. No existeix coerció en aquests casos; cada individu, home o dona, tria on o amb qui viu. L’única pressió és afectiva; a ningú li agrada viure lluny dels parents més pròxims.\nEl conjunt de rituals que esdevenen cada tres o quatre anys en el xekitian, temps del blat de moro verd (desembre i gener), és anomenat nixpupimá, “baptisme” kaxinawá. El nixpupimá és un ritu d’iniciació. A partir del moment en què “commemoren” per primera vegada nixpu, els bakebu (criatures) es tornen txipax i bedunan, nens i nenes. Ells vénen a ser diferenciats pel sexe i aptes a ser iniciats en les tasques i en els papers específics del seu sexe.\nEl nixpu és una planta del boscatge la tija feta fallida del qual és tustat repetidament contra les dents, tenyint-los d’un negre brillant. Aquest efecte és bell, estètic per als Kaxinawá. En la mitologia Isa hana (ocell de set colors) és anomenat nixpupia hawendua (bufó perquè va menjar nixpu): té el pic negre. Isa hana és un ocell molt preocupat per la bellesa. El seu propi plomatge ja és bonic: blau amb la cauda vermella. Isa hana va veure que Bixku txamini tenia el cos cobert de sarna tan pudent que la seva esposa ho abandono. Ixmi (el gallinazo rei) va arribar per a menjar-ho, però Bixku es va defensar i ixmi va perdre un munt de les seves plomes blanques. Llavors va arribar Isa hana, que va curar a Bixku amb plantes medicinals a canvi de les plomes blanques que ixmi va perdre. Amb les plomes blanques Isa hana es va fer un bufó cocar [corona de plomes] per a usar nixpupima.\nLes dents ennegrides fan part del make-*up per a festes i rituals, així com dissenyar el cos amb jenipapo [fruit de la Genipa americana] i pintar-se el cos amb la pasta vermella de achiote (maxe), amb oli de maní (tama xeni) o de pupunha [Bactris gasipaes] (bani xeni), barrejat amb perfum (ininti), un hàbit que es va tornar, per l’ús de roba, més rar avui dia. El nixpu és considerat crucial per a la salut de les dents; els Kaxinawá diuen que el seu suc els protegeix i enforteix.\nEl txidin esdevé anualment en el xekitian, temps del blat de moro verd, o després del ritu funerari que segueix a una mort important (un cap o xaman). El duel i la tristesa provocades per la pèrdua poden amenaçar la vitalitat i el benestar de la comunitat, i el txidin serveix per a reforçar la fe en la vida i aixecar l’ànim: la seva finalitat és protegir els vius.\nEl txidin es caracteritza pels cants dewe (que compten la creació del món), per la dansa del líder del cant (txana xanen ibu) i el seu acompanyant, aprenent, zapateando d’esquena amb petxines en les canilles i pel vestuari del líder del cant. És l’única ocasió en què s’usa el cushima, un vestit llarg, tot keneya (amb disseny), una cocar (maite) de plomes blanques i vermelles de la cauda del papagai, el hawe (adorn penjat a l’esquena), amb plomes d’esparver i caudas fetes de les plomes de diversos ocells (kuxu dani, hana dani, etc.) i amb la cauda del coatipuru (kapa hina).\nEl líder de cant, així adornat, representa a l’Inca i els seus aliats: l’esparver (tete), el gallinazo rei (ixmin), el txana. L’Inca és vinculat a la meitat dels inubakebu (fills del jaguar) i hi ha tot un conjunt d’associacions simbòliques que giren al seu voltant: el blat de moro, el fred, la vida eterna, el jenipapo i el sol.\nLa meitat dels duabakebu (fills de la lluentor), d’altra banda, és vinculada a la cobra, al vermell, al moviment cíclic, a la putrefacció, a la lluna. Trátase no obstant això de complementarietats contextualitzades, la qual cosa fa que el significat de cada element del parell mudi segons la situació.\nEl txidin fa part de la seqüència ritual del nixpupimá. El líder de cant en el nixpupimá zapatea al voltant del foc encès prop del lloc, a la casa, voltada amb estores, on estan els reclusos en les seves hamaques. Ell està vestit amb les robes del Txidin, de l’Inca, i les cançons de la primera part del ritual nixpupimá compten la visita dels homes (dua) al llogaret dels Inká (inu). El jove informant de Capistrano li va contar que fan part de la preparació de la festa i Omã (nixpupimá), la caça col·lectiva, la fabricació dels banquitos (kenan), l’armadura dels tene (el suport per a l’adorn de ploma d’esparver), adorn que caracteritza el txidin. Després són agafats el nixpu i les espines de pupunha (banin muxa) per a fer la perforació del llavi inferior i de les aletes del nas. La primera part d’aquest ritu d’iniciació és una correguda exhaustiva d’un costat a l’altre del pati, el dia sencer; de la mà de la mare, quan es tracta d’una nena, i del pare, quan és un nen. Els nens corren amb les plomes d’esparver a l’esquena.\nEl Katxanawá, ritual de la fertilitat, existeix en diverses versions i pot iniciar el “festival” del nixpupimá. Normalment el Katxanawá esdevé diverses vegades a l’any. Visualment el ritual es caracteritza per la dansa dels yuxin del boscatge (coberts del cap als peus amb la palla de la jarina i pintats, en les parts que apareixen per sota de la palla del achiote) al voltant del tronc buit de la paxiúba (tau pustu, katxa). El tronc va ser tallat, escorçament i buidatge dins del boscatge, pels homes de la meitat que va quedar amb el paper ritual de l’invasor.\nAbans de la campanya dels missioners contra l’ús de la beguda alcohòlica, la caiçuma [espècie de masato] era guardada durant sis dies en el tronc de la paxiúba (tapada amb fulles del plataner) per a fermentar. El llogaret dansava durant cinc dies al voltant del katxa i al sisè dia arribaven els convidats dels altres llogarets per a prendre junts la beguda fermentada (muxetan). Solament una persona em va dir que la fermentació era accelerada escopint en el preparat (costum encara en ús entre els Katuquina i Yaminawa).\nAmb les visites, dansant i bevent tota la nit, el contingut del katxa era buidat. Després de buit, el mateix katxa serveix per a rebre el vòmit: “vomitar és bo perquè les persones no es tornin fluixes, toves; igual que en el nixi pae (el ayahuasca), les persones també vomiten per a netejar la panxa i tornar-se fortes. Un vomita i aguanta de nou, no és així? Llavors pot prendre més, prendre sempre”. De matinada el katxa és portat de tornada al bosc i és destruït.\nEl katxa és el símbol de l’úter, i la referència al tronc buit on van ser creats els primers Kaxinawá. Aquest element femení és adornat amb tubs de iuca i plàtan, símbols masculins. Un grup d’homes, tots de la mateixa meitat, comença la dansa sortint del bosc com yuxin del boscatge que envaeixen el llogaret Cantant ho, ho, ho. Aquest és l’element central del ritu: els invasors del boscatge són inicialment rebuts amb hostilitat: l’altra meitat, que no va ser al bosc, representa el “interior”, els huni kuin, i presa les seves armes per a rebre als enemics. Però després d’aproximar-se als yuxin del boscatge, les armes són deixades de costat i els dos grups dansen al voltant del katxa, cridant a totes les plantes conreades pels noms.\nA més de la dansa i del cant per una zafra abundant amb l’ajuda dels yuxin del boscatge, el Katxanawá implica l’intercanvi ritual de la caça i la pesca entre les meitats. Així, un veritable Katxanawá és precedit per una caça col·lectiva, realitzada per cada meitat separadament, la qual cosa pot durar de deu dies a dues setmanes. De demà és una meitat la que dóna, de nit, l’altra. El mateix esdevé amb la dansa. En el primer dia els inubakebu vénen del bosc i els duabakebu reben. Al segon dia, els papers són invertits.\nEl Katxanawá té la característica de la complementarietat entre els sexes. Tots dos sexes participen del ritual i aquesta participació té connotacions sexuals explícites. Després d’haver anomenat a tots els tipus de banana, de iuca i de blat de moro, els homes comencen a cantar insults i provocacions ritualitzades per a les dones. Aquestes són respostes immediatament per les dones, que formen una línia de dansa, amb el braç assegurant l’espatlla de la veïna, i corren en direcció al cercle dels homes temptant trencar-lo. Els cants de les dones tenen un altre ritme i un to bastant més alt que el dels homes i elles intenten així desafinar el cant dels homes. Aquest intercanvi competitiu d’insults és anomenat kaxin itxaka (insultar la “ratapinyada-vampir”, una metàfora per a la vagina) i hina itxaka (insultar la cauda, el penis), en un joc que provoca molta hilaritat.\nFesta del foc nou\nAquesta festa esdevenia amb el Katxanawá més d’una vegada per any, i consistia a apagar el foc vell i encendre el foc nou de forma ritualitzada, precedit d’una caça col·lectiva, que proveïa de carn fumada suficient per a diversos dies de festa. Es botaven les restes del foc vell i en el dia d’encendre el nou tot món prenia bany en la matinada. Avui dia la festa va perdre ja la seva raó de ser. Com els avantpassats, els Kaxinawá fan ara un foc nou tots els dies.\nA la nit, els nens són cridats a reunir-se a la casa del líder. Solament els nens que van perdre les dents d’infància i les dents definitives de la qual ja van créixer estan llestos per a la iniciació. Les seves hamaques són penjades en un cant de la casa i voltades d’estores perquè no vegin res.\nLes mares se sentin al costat de les hamaques dels seus fills i comencen a balancejar-les, cantant “kawa, kawa”. Els nens han de romandre estiratges i no es poden moure. Si algun d’ells hagués de sortir de l’hamaca, només pot mirar cap als peus. Si mirés cap al cel o els arbres, una cobra o una formiga amb picada tan forta com la d’una cobra, podrien picar-li. Els pares dels nens dansen al voltant del foc i canten pakadim, resos específics perquè els seus fills “es tornin forts i aprenguin ràpidament”.\nD’hora de demà, els nens prenen banys medicinals perquè creixin, siguin treballadors (dayadau), i les nenes reben un bany especial per a aprendre el disseny (kenedau). A més d’això, tots els nens tallen el cabell en aquesta ocasió.\nDesprés del bany, els nens són pintats de negre amb jenipapo, Es renten també les dents amb piedritas camuses i sorra per a netejar les impureses. Després de la rentada, els nens poden prendre caiçuma (mabex) de blat de moro.\nEncara de matinada té lloc la correguda. Els homes agarren als nois de la mà i corren amb ells d’un costat a un altre del pati. Quan es detenen a descansar, és el torn de les nenes que corren de la mà de les dones. Això esdevé el dia sencer i durant els dos dies següents. “Qui cau no viurà molt de temps, qui no cau sobreviurà”. En les nits després d la correguda, els homes canten els pakadim, com en la primera nit, i les dones balancegen l’hamaca, cantant “kawa, kawa”. Els nens no mengen res, només prenen mabex.\nEntre mitjà de les corregudes, els nens descansen en els banquitos (kenan) fets pels pares per a aquesta ocasió. La mare del nen pinta el banc amb el suc de les fulles i de la fusta del txaxuani, que tenyeix de negre, i amb maxepa (achiote bravo), que tenyeix la fusta d’un color vermellós. Entre els motius que s’usa figuren el xunu kene (disseny de sumaúma). El banc és fet de la sacupima (arrel aèria, bema) de la sumaúma (xunu), una fusta lleu i blanca. El xunu és un arbre molt gran i considerat poderós pels Kaxinawá. Ell allotja yuxin gegants (els nixu, hida yuxin).\nLes dones no reben bancs, així com no prenen el xixi pae (beguda al·lucinògena, ayahuasca). El costum femení és asseure’s amb les cames plegades en una estora, quan els homes s’asseuen en un banc (kenan, tsauti), en una closca de jabuti [espècie de tortuga], en un xaxu voltejat, amb la part buida cap avall o, quan l’home és el més vell de la casa o una visita important, en l’hamaca per a asseure’s (hisin).\nEn la nit de l’últim dia de les corregudes, els nens reben un plat amb nixpu en tirar-se en l’hamaca. Masteguen el nixpu i ho escupen en un plat. Ho masteguen fins que les seves dents queden negres. Després fan dejuni (samake) durant cinc dies: només poden prendre caiçuma de blat de moro. Poden menjar de nou quan la negror hagi sortit de les dents, és a dir després d’haver sortit de la fase liminar, marcada pel negre.\nLa categoria dau inclou remeis del blanc, adorn i cures corporals, i fitoteràpia. Per a ser atraient i bonica, la persona Kaxinawá es renta molt (dues vegades al dia), quitació tot el pèl del cos, es pinta de vermell amb la pasta del achiote amb oli (però sense sobrecarregar el color, per a no semblar Kulina, que és lleig) i es deixa dissenyar amb jenipapo. Es neteja i tala les ungles amb una pedra fina, s’escombra les dents amb sorra i pedra, es renta el cabell i el rostre amb argila blanca. Per a afaitar-se els homes passen cendra per la mandíbula i lleven la barba amb una petxina (informació que no vaig poder verificar per mitjà de l’observació). Antigament les dones es depilaven les celles.\nHomes, dones i nens usaven, abans de l’entrada de les robes, faixes de cotó blanc (huxe) en les nines, en els turmells i als braços (puxte), collarets (teuti) en el coll confeccionats amb comptes negres (meimatsi) i cordons de cotó o collarets creuats en el pit (ragi haxkanti). Els homes usaven una cinta fina (tinetxi) que assegurava el penis, les dones una faldilla de cotó (xanpana) pintada de achiote perfumat. Homes i dones usaven adorns en les perforacions del llavi inferior (cotó, comptes o un tros fi de fusta: ragi keu), en les orelles (pau), en el nas (una o diversos comptes blancs o blaus: dexu), un fil de cotó entre el nas i les orelles (dedi). En les festes els homes usaven a més plomes de papagai en les aletes del nas (demu) i corones de plomes. En les faixes, en els collarets i en la cinta (o en la faldilla) penjaven diversos tipus de dau: fulles oloroses, dents de mico, de jaguar i de jacaré (la dent de jacaré és considerat com a mitjà de protecció contra cobres), diversos tipus de comptes, petxines i trossos de cuir.\nA partir de la primera menstruació l’interès dels homes del llogaret per la jove és legítim. Els pretendents comencen a aparèixer i, tard o d’hora, ella s’ha de casar. Per al primer casament, els pares de la jove consideren les seves relacions de parentiu amb els homes joves i solters de la comunitat. És important que el marit sigui una cosí creuat pròxim, de preferència del mateix llogaret.\nAbans del casament, la mare consulta a la filla, el pretendent consulta a la mare, ella parla amb el marit, després amb la mare del pretendent i finalment el pretendent demana la mà de la jove davant dels pares. El pas de l’enamorament al casament es dóna a partir del moment en què la jove deixa la casa dels pares i dormirà a la casa dels sogres. Si ell ja té una altra dona, l’home construeix una casa per a si, prop de la casa del sogre, on viurà amb les seves dones.\nEn el matí que segueix a la primera nit, la nova parella i els respectius pares van a la casa del líder. Aquest parla al nuvi sobre els seus deures de bon marit: ha de fer una frega per a la seva dona, plantar molt de plàtan, iuca i blat de moro, ser bon caçador, cuidar bé dels fills, donar afecte a la dona. A la núvia el líder li diu que ha de cuidar bé al marit, fer menjar per a ell, oferir menjar a les seves visites, teixir la seva hamaca, rentar la seva roba, donar-li afecte, cuidar bé dels fills. Després del sermó, i després d’haver pres la chicha que la dona del líder els ofereix, la parella torna a la casa amb els pares de la núvia; els pares del nuvi van a la seva casa.\nCasament no és raó per a festa ni per a una cerimònia major que la descrita. Des del moment en què un home i una dona viuen en la mateixa casa, l’expectativa és que ella quedi aviat embarassada. Solament després de tenir el primer fill, el casament és considerat consumat (infertilitat entre la parella és raó suficient per a desfer la unió). A partir del moment en què és mare – i no a partir del casament – és que la jove deixa de ser adolescent (txipax) i es torna dona.\nEl sorgiment de wirakotxa en la Terra és per tant el resultat de la desobediència de Inka a Pawa, que havia inicialment separat els Ashaninka dels blancs. En la mitologia indígena, la irresponsabilitat de Inka és més un exemple d’una llarga llista d’errors comesos pels fills de Pawa en els temps originals. El conjunt d’aquests errors explica la situació actual dels ashaninka i les imperfeccions del seu món.\nLa importància d’aquest esdeveniment és reforçada per molts que consideren que va ser com a conseqüència directa d’aquest acte que el Déu creador va pujar al cel. Cansat de les successives desobediències dels seus fills, Pawa va decidir deixar-los sols en la Terra i viure en el cel, on roman fins avui, gaudint d’un món perfecte. Uns altres diuen que Pawa es va quedar durant un temps en la terra, on va intentar construir un mur per a separar als Ashaninka dels blancs.\nD’una manera general, la visió que els Ashaninka del riu Amônia construeixen del blanc pot assemblar-se a la categoria genèrica dels esperits malèvols, kamari. Com ells, el blanc està associat a la mort i a les malalties (matsiarentsi). Els indis creuen que les malalties són el resultat d’aquests éssers nefastos o de l’activitat d’un xaman malvat a través de la fetilleria. Enfront de les mandroses i desconegudes malalties dels blancs (mãtsiari wirakotxa), la saviesa de sheripiari és ineficaç.


Casa en lloguer en Centre\nRef: 26200 Casa en lloguer en Centre\n4 hab dobles, 2 Habitacions individuals, Casa de 2ª mà de 218 m²\nSingular casa de recent construcció (2006) a un pas de la Plaça Vella. Destaca per la magnífica distribució dels seus espais i l'entrada de llum natural a totes les estances principals, mitjançant els seus grans finestrals i el celobert central. Quatre plantes connectades per unes avantguardistes i originals escales. A la planta baixa es troba el garatge (1 cotxe) i una sala estudi amb llar de foc. A la primera planta s'ha plantejat la zona de dia, amb una funcional cuina i un gran menjador. La tercera planta es dedica als dormitoris (1 suite, 1 doble, 1 individual) i els banys principals. Per últim, a la quarta planta, es troba un gran i diàfan estudi, amb accés a la terrassa (on es pot posar una petita piscina, donat que l'estructura està preparada per suportar el pes).\nTots els materials i acabats són de primeríssima qualitat, i disposa de tots els equipaments per garantir la màxima confortabilitat (aire condicionat per conductes, calefacció, porta blindada i sistema de seguretat, conducte de roba bruta al safareig).\nCEE: 3JLBNPBW1. Consum d'energia D (157 kWh/m² any), Emissions D (30 kg CO2/m² any). El preu no inclou impostos ni despeses de gestió.\nCasa de 174 m²\n2 hab dobles, Casa de 256 m²\nCalle SANT QUIRZE\nEstic interessat en: Casa en lloguer en Centre Ref: 26200


Beta Tech Center — La Unió pel Mediterrani i la Comunitat Green Growth organitzen dos webinars sobre economia verda i circular\nLa Unió pel Mediterrani i la Comunitat Green Growth organitzen dos webinars sobre economia verda i circular\nEls webinars es van centrar en malbaratament alimentari i eco-etiquetatge\nLa Unió per la Mediterrània (UpM) i la comunitat Interreg MED Green Growth, coordinada pel Centre Tecnològic BETA, han coorganitzat dos tallers amb l’objectiu de compartir coneixements sobre pràctiques d’economia verda i circular per fer front a alguns dels reptes més importants de la regió mediterrània pel que fa a la sostenibilitat dels sistemes alimentaris i el consum i la producció sostenible. Els participants de les dues sessions, que s’han realitzat en anglès i traducció simultània al francès i a l’àrab, han pogut aprendre de l’experiència adquirida per diverses organitzacions a través d’iniciatives, programes i projectes de cooperació com ara FAO, PRIMA, Interreg MED, ENI CBC MED SwitchMed i WES, entre altres.\nEl primer taller, que va tenir lloc el 21 d’octubre, va girar al voltant de les pèrdues i malbaratament alimentari i la gestió de residus orgànics a la regió mediterrània. Per part del CT BETA, Mercè Boy Roura va donar la benvinguda als participants introduint la feina de la comunitat Green Growth en aquest àmbit. A continuació, Sergio Ponsá va explicar la situació actual respecte aquesta temàtica a nivell mundial, els reptes i les oportunitats per assolir l’ambiciós repte de la UE relacionat amb els objectius de desenvolupament sostenible. A més, Joan Colón va tenir l’oportunitat d’explicar com el projecte DECOST implementa solucions descentralitzades de compostatge lligades amb projectes d’agricultura urbana per tal de tancar el cicle de la matèria orgànica de manera local en diferents països de la regió. Colón també va recalcar la importància del projecte MED4WASTE, recentment començat, pel suport que pot oferir de cara a transferir i capitalitzar els resultats obtinguts en projectes com el DECOST sobre valorització de la matèria orgànica a altres territoris de la Mediterrània.\nEl segon taller, que ha tingut lloc avui dijous 4 de novembre, s’ha centrat en com l’eco-etiquetatge genera oportunitats per facilitar que les empreses emprenguin el seu camí cap a la sostenibilitat i els consumidors puguin prendre decisions més informades a l’hora d’adquirir productes o serveis. Un dels ponents d’aquesta sessió ha estat Joan Colón, que ha introduït els resultats de projectes implementats pel CT BETA, com ara l’Innotranslact i l’eina de càlcul CalcPEFdairy especialment desenvolupada per al càlcul de la petjada ambiental del sector lacti. A més a més, Colón ha presentat experiències rellevants relacionades amb l’eco-etiquetatge de productes alimentaris dels sectors de la carn, de la llet i de fonts alternatives de proteïna.\nLa comunitat Green Growth i la UpM col·laboren estretament des del 2019, any en què aquesta entitat intergovernamental va reconèixer oficialment els esforços de la comunitat Green Growth per avançar la cooperació en l’àmbit de l’economia verda i circular en la regió de la Mediterrània. Entre les diverses col·laboracions, Mercè Boy Roura – coordinadora de la comunitat Green Growth – destaca la contribució del CT BETA en la conceptualització de l’Agenda 2030 per un Mediterrani Verd (2030 GreenerMed Agenda) i la participació en el Grup de Treball de Medi Ambient.\nVideo del webinar 1\nVideo del webinar 2


Descobreix les nostres col·leccions de llibres per als més petits de la casa!\nTradicions catalanes, contes clàssics, llibres en català i anglès, llibres de sons, de tela, de manualitats i activitats, puzle-llibres, dels Barrufets, i molt més!\nNúmero: 63 NOVETAT\nTXAK és un fabulós llibre d’activitats per aprendre i divertir-se durant hores. Amb TXAK aconseguirem, sense adonar-nos-en, desconnectar de pantalles, tauletes i mòbils. TXAK és ideal per desenvolupar les nostres capacitats creatives, motores, visuals i de concentració. Oblida’t de qualsevol dispositiu lluminós i desendo... + info\nQUIQUIRIQUÍ! Des de que surt el sol, hi ha moltes coses a fer a la granja: ocupar-se dels animals, collir les verdures i els cereals... Però alguna cosa no rutlla aquest matí... On és el petit aneguet? Acompanya la grangera, el granger i els seus fills a buscar el petit aneguet per tota la granja! Fantàstic llibre per conèixer les a... + info\nAcompanya el sergent Tom i el seu equip en una jornada plena d’acció. Ser bomber és molt arriscat! Cal apagar incendis, socórrer persones... Sort que en Tom i el seu equip són aquí... i tu també! Una emergència! De pressa! Estàs preparat per acompanyar en Tom i el seu equip? Ni-No! Ni-No! Un complet estoig per descobrir la ta... + info\nRivère, Benedicte;Taylor, Dan\nNúmero: 56 NOVETAT\nDiverteix-te amb les aventures dels Superherois del Bosc. No t’avorriràs amb el Supe-rosset, mai no estaràs trist amb el Superconillet. Ja no discutiràs més gràcies a la Su-perguineu i, abans d’anar a dormir, diràs bona nit al Supermussol.... + info\nNúmero: 55 NOVETAT\nDe totes les criatures que han poblat la Terra, els dinosaures han estat des de sempre els animals més fascinants i misteriosos. La imaginació, tant de petits com de grans, vola imparable només de pensar en la presència d’aquestes bèsties que van dominar el planeta durant més de 160 milions d’anys. La mida colossal d’alg... + info\nNúmero: 54 NOVETAT\nUn llibre per aprendre tot divertint-se! Els nens gaudiran aprenent l’hora una vegada i una altra gràcies al retolador i a la seva goma d’esborrar. Després de completar cada pàgina, podran esborrar el que han escrit i començar de nou. Un llibre ideal per aprendre de manera divertida i fàcil a llegir correctament les busques del r... + info\n7 llibres. Mostrant del 1 al 6.


‘OT’ renya la concursant més polèmica: No és normal la ràbia que tens a dins\nEli plora després d'una conversa molt dura amb Noemí Dolera TVE\nLa nova edició d’OT no està aconseguint una bona audiència, però sí que està acaparant un munt de titulars. Encara no fa dues setmanes que ha començat i els teleespectadors ja han engegat una guerra contra una de les concursants. Eli acapara tota l’atenció del públic, que està omplint la xarxa de crítiques ferotges cap a ella per culpa de la seva actitud.\nEs mofa dels companys, fa bromes cruels, no treballa prou les cançons… Una falta de respecte que ha fet reaccionar, també, Noemí Galera. La directora de l’acadèmia va parlar amb tot el grup de concursants i els va advertir que el programa no toleraria més faltes de respecte entre ells. No va dir noms, però va quedar molt clar que bàsicament s’estava referint a Eli.\nEls comentaris negatius a la xarxa han seguit i s’ha arribat a demanar l’expulsió disciplinària de la jove. I és per això que Noemí ha decidit agafar l’Eli per banda i parlar amb ella seriosament. La noia el primer que ha fet ha estat justificar els atacs que està fent a Ariadna: “Hi ha hagut moltes faltes de respecte d’Ariadna cap a mi. No puc parlar amb ella“.\nNoemí Galera i Eli a ‘OT’ / TVE\nAquesta defensa no ha agradat Noemí Galera, que l’ha advertit: “Li tens ganes i crec que has entrat en bucle contra ella. Estàs perdent el control i tens una ràbia a dins teu que no és normal. No et fiquis els dits a la boca quan ella parla, no li treguis la guitarra a Flavio de males maneres i sense demanar-li perdó. I si no t’agrada l’euskera, et calles. Sé que res del que fas és amb maldat, però si no canvies l’actitud, no et podré salvar”. Com ha contestat Eli? Amb un altre comentari àcid: “M’estàs nominant ja?”.\nFinalment, però, la jove s’enfonsava: “Sabia que això passaria perquè em conec. Jo he aguantat molta merda, vaig aguantar 12 anys d’assetjament escolar i s’ha acabat. ‘OT’ m’està salvant la vida. Ja gairebé no parlava amb els meus pares, marxava de casa perquè em donava ansietat. Quan va començar això de la música va haver-hi millor convivència a casa”.\nUna justificació que feia que Noemí la consolés, però sense deixar de demanar-li calma: “El que t’han fet a tu no et dona dret a fer el mateix amb les persones amb qui convius”. Una conversa molt dura que centra les mirades en la concursant, que té a les seves mans canviar.


El municipi opta a la secció Cinema, amb l'objectiu de refermar l'aposta pel sector audiovisual i generar oportunitats culturals i professionals\nLa candidatura de la ciutat de Terrassa per entrar a formar part de la Xarxa de Ciutats Creatives de la UNESCO ha passat la primera fase, i ara la ciutat és un dels tres municipis de l’Estat seleccionats per aquest reconeixement internacional. Amb la recepció de la carta de suport de la Comissió General Espanyola de Cooperació amb la UNESCO del Ministeri d’Afers Exteriors i Cooperació del Govern central, s’oficialitza que la ciutat opta a integrar-se en un dels apartats de la Creative Cities Network d’aquest organisme internacional.\nAquesta xarxa es va crear l’any 2004 amb l’objectiu de fomentar la cooperació internacional entre ciutats de tot el món per fer de la creativitat un motor de desenvolupament urbà sostenible, d’integració social i de vida cultural. Terrassa presenta la seva candidatura a la secció Cinema (Film), amb la voluntat d’aprofundir en l’aposta pel sector audiovisual i generar oportunitats culturals i professionals per a la ciutadania, fomentant els valors que representa la UNESCO i, alhora, amb l’objectiu de millorar el posicionament internacional de la ciutat.\nL’Acadèmia del Cinema Català ha decidit donar suport a la iniciativa encapçalada per l’Ajuntament de Terrassa en la categoria de cinema, i, d’aquesta manera, aconseguir convertir-se en la primera ciutat de l’Estat espanyol en aquesta categoria. Aquesta és una de les primeres accions de la Taula Local de l’Audiovisual “Terrassa Ciutat de cine”, que es va constituir el passat mes de març, amb l’objectiu de posar en valor el gran potencial de la ciutat en aquest àmbit. La Taula, integrada per l’Ajuntament de Terrassa, a través de l’àrea de Cultura, Innovació i Projecció de la ciutat; la Terrassa Film Office; l’ESCAC (Escola superior de Cinema de Catalunya); l’institut Santa Eulàlia (cicles formatius d’imatge i so); la Societat Municipal de Comunicació de Terrassa; la Filmoteca de Catalunya; el Parc Audiovisual de Catalunya; i el director cinematogràfic terrassenc, Jan Baca; es va plantejar des dels seus inicis la cerca i desenvolupament d’accions per potenciar la visibilitat de Terrassa com a ciutat referent per a la indústria audiovisual, donar impuls a la formació en aquest àmbit i acostar a la ciutadania tot el que ja es fa a la ciutat en aquest sector.\nLa Taula de l’Audiovisual, com a observatori local que continuarà amb la defensa de la candidatura en la seva segona fase, preveu diverses accions de difusió i promoció properament, com la commemoració del proper Dia Mundial del Patrimoni Audiovisual, el 27 d’octubre, entre d’altres accions. A més, en paral·lel, s’estan iniciant els contactes amb les diferents ciutats de l’Estat que ja formen part de la xarxa, com Sevilla, Granada, Dènia, Burgos, Bilbao o Barcelona; o amb aquelles que formen part de la secció a la qual opta Terrassa, com Bradford, Santos, Galway, Roma, Sofía, Bitola, Sídney o Busan; per tal de conèixer experiències, interessos o compartir el repte de la ciutat. Està previst que el proper mes d’octubre es faci pública la resolució oficial, per part de la UNESCO, de la llista definitiva de ciutats designades com a ciutats creatives. Aquestes, un cop designades, disposaran d’un reconeixement específic de la organització pel compromís de col·locar la creativitat en el centre de les seves estratègies de ciutat.


Solidaritat Catalana per la Independència | Solidaritat Catalana per la Independència\nEts aquí > Inici » Solidaritat » Executiva nacional\nNúria Cadenes i Alabèrnia (Barcelona, 18 de febrer de 1970) és periodista, escriptora i militant independentista catalana. A les eleccions al Parlament de Catalunya del 28 de novembre de 2010 va tancar la llista per Girona a la coalició electoral Solidaritat Catalana per la Independència. D'altra banda, en el primer Congrés Nacional de SI celebrat el 23 de febrer de 2011 a Manresa fou elegida Secretària Nacional de Formació i Atenció als Adherits de la formació independentista, i en el segon, celebrat a Vic el 26 de gener de 2013, en la seva Presidenta.\nVa néixer a Badalona l’11 de juliol de 1976. Actualment és Professor de la Facultat d’Economia i Empresa de la UB. Es va llicenciar en Economia per la UPF i té el Diploma d’Estudis Avançats en Economia Aplicada.\nNascut l'any 1.977, pare de dos fills, en Jordi la Clàudia, llicenciat en dret per la UB, màster en Direcció financera per l'IDEC-UPF i posgrau en direcció i gestió de pimes per EAE-UPC. Actualment treballa com a responsable financer d'un grup català d'empreses patrimonials amb implantació a les comarques de Barcelona.\nSecretària de Moviments Socials i Temes Internacionals\nConxita Bosch Riera (Artesa de Segre 1956). Llicenciada en Filosofia i Ciències de l'Educació per la Universitat de Barcelona. Professora de Filosofia. Independentista, internacionalista i d'esquerres.\nSecretari de Formació i Atenció als Adherits i Simpatitzants\nDavid Folch (1975). Farmacèutic. Llicenciat en Farmàcia i en Física per la UB. Director del Grup de Recerca de l’Institut d’Estudis Ibers.\nAndreu Garriga Pradas (Girona 1963), llicenciat en Dret per la Univ. de Navarra (1986), Premi Extraordinari Fi de Carrera. Col·laborador de ràdio. Lletrat de l’AMI (Ass. Municipis per la Independència) en defensa d’ajuntaments gironins en contenciosos administratius contra Estat Espanyol. Treballo d’advocat, amb despatx propi a Girona.\nElisabeth Hernández de la Rubia\nCOORDINADORa DE LA REGIONAL DE barcelona i l'hospitalet\nNascuda a Barcelona l'any 1980.\nDirectora d'Art (ESCAC). Col·laboradora activa a ANC Horta-Guinardó. Actualment estem treballant des de la Regional de Barcelona i l'Hospitalet, treballant des del territori i creant una xarxa forta i coordinada de comarcals a Barcelona i l'Hospitalet.\nCoordinador de la Regional del Camp de Tarragona\nGestió i coordinació de servei de vigilància de la salut.\nMembre del Comitè Executiu del PSAN\nPresident del Bloc de Progrés Jaume I del Camp de Tarragona.\nMembre del grup de comunicació Serveis Comunicatius de Proximitat.\nCoordinador de la Regional de Comarques Centrals\nManresa 1956. Psicòleg . treballo en una mútua de salut. Des dels 16 anys que participo en política. He col.laborat en diferents tipus de col.lectius i organitzacions. Els meus eixos ideològics són: Alliberament nacional, igualtat social, desenvolupament sostenible i Llibertats individuals.\nJosep Gonzàlez Gil\nCoordinador de la Regional de les Terres de l’Ebre\nJosep González i Gil (Rasquera 1962); Enginyer Tècnic Agrícola i Tècnic Especialista Forestal. Actualment treballo al Cos d'Agents Rurals de la Generalitat de Catalunya amb la categoria d'agent major de recursos forestals. Casat amb tres fills, dos noies i un noi.\nAnna Oliver i Borràs\nCoordinadora de la Regional del País Valencià\nVa néixer a Carcaixent (València) el 31 de maig de 1972, on continua residint i treballant. Llicenciada en Dret per la Universitat de València (1990-1995), col·legiada des de 1996 a l’Il·ltre. Col·legi dels advocats i advocades d’Alzira, exerceix amb despatx propi des d’aleshores. Pertany a diferents col·lectius, des dels que ha realitzat una tasca cultural amb una clara vessant política.


Torna l'homenatge a Aurora Picornell i 'les roges del Molinar'\nM.C. | 07 gener 2016\nDesprés de dos anys sense fer-se, l'entitat Es Molinar en Moviment ha tornat a organitzar l'homenatge a Aurora Picornell i 'les roges del Molinar'.\nL'acte serà aquest mateix dijous a les 20 h al Teatre del Mar i hi intervindran l'historiador David Ginard i la regidora d'Alternativa per Pollença i activista Marina Llobera. També hi haurà un concert per part del cantautor del Penedès Cesk Freixas. L'entrada tendrà un preu de 5 euros.\nQui varen ser les 'roges del Molinar'?\nLes roges des Molinar varen ser afusellades el 5 de gener de 1937. Eren un grup de dones que vivien al barri del Molinar de Palma: Aurora Picornell, que va néixer l'any 1912 i fou afusellada al cemeneiri de Porreres, amb Catalina Flaquer Pascual i les seves filles Antònia Pascual Flaquer i Maria Pascual Flaquer, i Belarmina González Rodríguez.\nD'Aurora Picornell s'ha dit que era la Passionària de Mallorca. Fou una de les principals dirigents del Partit Comunista d'Espanya, i havia militat a la Lliga Laica de Mallorca i al Socorro Rojo, també va ser companya de l'agent internacional comunista Heriberto Quiñones, que també fou assassinat. Un destí semblant seguirien els pares i els germans d'Aurora Picornell.\nDavid Ginard va escriure fa uns anys un llibre sobre Quiñones: Heriberto Quiñones y el Movimiento Comunista de España, editat per Edicions Documenta Balear. Llorenç Capellà conta al seu Diccionari Vermell que l'endemà un home entrà en un cafè exhibint uns sostenidors dient: són els sostens de n'Aurora. Aquestes dones formen part de la llista de desapareguts que l'Associació per a la Recuperació de la Memòria Històrica ha presentat a l'Audiència Nacional.


La meva primera cuina: "BURRITOS" DE POLLASTRE I TORRADES CAPRESSE\nUnknown 13 de setembre de 2012, a les 0:30\nMmm m'ha agradat molt les dues receptes! Les fajitas de pollastre son una recepta ràpida, sencilla i molt bona! És el meu sopar moltes vegades quan no sé que fer i trobo un paquet da fajitas per casa!\nMai he provat les torrades com tu les has fet, pero t'asseguro que serà un dels meus sopars d'aquesta setmana i, més tenint en compte que vaig molt malament de temps desde que he començat la universitat!\nT'he descobert per casualitat en un link del twitter de @blogscocina i em quedo como a seguidora esperant noves receptes de cuina :)\nEt deixo el link del meu blog per si t'agrada i et vols passar: queteapetecehoy.blogspot.com. Les meves receptes son molt més sencilles, pero bueno, faig el que puc!


Yerry Mina: “Ser aquí és un orgull indescriptible”\nEl central colombià ha viscut les seves primeres hores com a barcelonista i ha destacat que “el Barça és el millor equip del món, és un somni”. A més, s’ha fet la tradicional fotografia amb l’escut blaugrana a les oficines del Club\nJa està aquí el segon fitxatge del mercat d’hivern del FC Barcelona. Yerry Mina viu les seves primeres hores a Barcelona i aquest divendres ha realitzat les seves primeres declaracions com a jugador blaugrana. El central colombià ha explicat: “Per a mi és un orgull indescriptible, sempre ho he somiat. Ara tinc l’oportunitat de ser aquí i compartir equip amb grans figures”.\nA més, Mina ha expressat que espera “aprendre molt dels millors. El Barça és un equip molt sòlid, compacte i que té molt la pilota, és el millor equip del món”. “Jugadors com Messi, Piqué, Umtiti..., són els millors jugadors del món”, ha afegit. “Espero poder compartir èxits amb ells i aconseguir els objectius, el més important és guanyar títols”, ha conclòs Mina.\nEl nou central barcelonista ha arribat aquest divendres al Camp Nou, on s’ha fet la tradicional fotografia amb l’escut del FC Barcelona a les oficines del Club, just després de passar la revisió mèdica a l’Hospital de Barcelona i a la Ciutat Esportiva Joan Gamper. A més, dissabte el nou defensa culer serà presentat a la gespa del Camp Nou. Repassa les declaracions de Yerry Mina al vídeo següent!


"A l'Estat espanyol hi ha víctimes de la violència política no reconegudes i víctimes reconegudes que no ho són" - directa.cat\nÀlex Romaguera, autor de 'Víctimes en so de pau'\n"A l'Estat espanyol hi ha víctimes de la violència política no reconegudes i víctimes reconegudes que no ho són"\nÀlex Romaguera i Vendrell (Barcelona, 1970) és periodista especialitzat en moviments socials i en temes vinculats a la lluita pels drets humans i la memòria històrica. A més de la crònica i el reportatge, ha desenvolupat el gènere de l’entrevista, amb centenars de fetes a persones reconegudes per la seva trajectòria vital o que participen en experiències transformadores. Durant la seva activitat professional ha estat redactor del setmanari El Triangle i col·laborador de les revistes Illacrua, El Temps i el diari basc Gara. Des de fa deu anys cocoordina la secció d’entrevistes “Indirecta” de la nostra edició quinzenal en paper. Recentment, ha publicat Víctimes en so de pau amb l’editorial Pagès Editors (2021), un llibre amb quinze entrevistes a persones que han patit la violència política a l’Estat espanyol. El periodista ha parlat amb familiars de víctimes d’ETA, però també dels GAL i de grupuscles de l’extrema dreta.\nFaig una llista de seixanta possibles entrevistables, i una selecció de quinze a partir de l’actor armat, el període polític, el nivell de parentesc amb la persona morta i les diferents generacions. A través seu podem conèixer la violència política a l’Estat espanyol els darrers cinquanta anys. Hi ha una doble lectura, és un llibre d’història que parla de les víctimes, o un llibre de víctimes que parla de la història.\nRosa Lluch, en la presentació d’Arbúcies, em va dir que és un llibre de futur i no de present, actualment és incòmode i fa cinc anys no s’hauria pogut publicar. Més que acompanyar l’aposta de l’esquerra abertzale i del PSE probablement acompanyi més el discurs d’Elkarri i Lokarri, una aposta de la societat civil. Després Otegi i Eguiguren ho cicatritzen, però la fi d’ETA és una demanda de la societat civil. La majoria de reconeixements públics del mal causat són fruit d’associacions de veïns, entitats per la pau, actes on participen víctimes i victimaris. Les trobades restauratives que es fan avui en dia a Guipúscoa i el nord de Navarra van per davant de l’agenda política. La societat està madurant més ràpidament que el sistema de partits.\nExisteix el biaix ideològic en el reconeixement de les víctimes?\nEn mesura que la llei de víctimes del terrorisme de 1999 i la seva reforma exclouen com a víctimes tots els actes i crims comesos per forces i cossos de seguretat de l’Estat, sí. Només reconeixen com a terroristes els altres. S’ha fet un pas en reconèixer víctimes dels GAL, del Batallón Vasco-Español, de la Triple A, però sempre amb una mirada on primen els interessos de l’Estat. Al parlament basc i navarrès s’ha obert el ventall per considerar també les víctimes dels cossos policials, però el Tribunal Constitucional ja ha intercedit per anul·lar aquestes lleis. Això és una novetat perquè la violència dels cossos policials sempre s’ha considerat legítima. Els grups insurgents són terroristes i les forces policials, si han comès excessos, ja han buscat vies per amagar-ho. Les víctimes dels qui eren altes autoritats de l’Estat han pogut transitar per la veritat, la justícia i la reparació, mentre que moltes de les altres no tenen ni el dret a la veritat. Hi ha forats brutals de víctimes no clarificades ni reconegudes. Ni tan sols Pili Zabala, germana de Joxi Zabala, és considerada víctima.\nSí, però el llibre planteja un debat ètic. Maixabel Lasa em va dir això fa deu anys: “Les famílies que van brindar per l’atemptat que va causar la mort de Carrero Blanco i els seus escortes, fins a quin punt, amb perspectiva, no haurien de fer una reflexió?”. Em va fer pensar molt. L’assassinat no és justificable, és una dinàmica molt perversa. On poses el límit? En un debat que vaig tenir fa poc em preguntaven: “Si tinguessis a Hitler davant i una pistola no li fotries un tret?”. Crec que és un debat trampa; en tot cas, pot haver-hi un exercici d’autodefensa, com estan practicant molts grups, però el recurs a la violència a la llarga no genera unes millors condicions socials. Hem de buscar mecanismes a la llarga, i aquests mecanismes han de ser la garantia de drets fonamentals. Tots els familiars que apareixen al llibre no busquen el perdó, busquen que allò que va provocar la mort del seu familiar no s’ha de poder tornar a repetir, que no hi hagi les condicions materials i polítiques que provoquin aquests drames.\nSi tu coneixes algú, no el mataràs. Si José María Aznar s’hagués passat un mes a Bagdad convivint amb la gent, dubto que haguera ordenat els bombardejos. Es despulla les persones de la condició humana i se les veu com a objectius polítics pels quals has de pagar un preu, per això se les mata. La violència sorgeix del desconeixement, del prejudici i la ignorància. En el cas d’ETA també se’ls va deshumanitzar, se’ls va convertir en bojos perillosos, terroristes i assassins, si els hi infligies un dany, estava justificat. No estic dient que en contextos d’autodefensa i en situacions d’espiral de violència es produeixin fets violents que siguin més legítims, però hi ha d’haver un procés de deshumanització per matar un altre.\nSón actors armats que responen a una certa doctrina o argumentari ideològic. El gihadisme neix com a reacció a un sistema de creences i intenta combatre-les. Porten el segell o l’embolcall d’un sistema de fe. Són expressions de violència davant d’un enemic. Jo no equiparo victimaris o perpetradors, sinó que equiparo víctimes i dolor. N’excloc les víctimes que s’han quedat en la rancúnia, en bons i dolents, i dono veu a les que aposten per una societat més justa per avançar cap a la pau. En tots els casos del llibre hi trobem violència directa amb motivacions polítiques. En el cas d’Agustin Rueda, els funcionaris de Carabanchel eren majoritàriament de Fuerza Nueva i actuaven en contra de la Copel [Coordinadora de Presos en Lluita]. Van matar Agustin per una motivació política.\nSi obrim el ventall i reconeixem com a víctimes a tothom que “se’n sent”, no ens endinsem dins d’un terreny subjectiu i difícil d’acotar? On posem els límits? És el mateix algú que perd el seu fill que algú que va ser testimoni d’una explosió o un tiroteig?\nÉs víctima qualsevol persona que pateix un dany o perjudici a la seva persona, de manera directa o indirecta. Les Nacions Unides i la Cort Interamericana de Drets Humans han generat molta documentació i jurisprudència al respecte. Hi ha víctimes no reconegudes i hi ha víctimes reconegudes que no ho són. Hi ha una perversió brutal en això. En alguns casos es consideren supervivents, però reclamen ser reconegudes com a víctimes de forma jurídica: reconeixement de l’Estat i també ajudes econòmiques per superar la situació que han patit. Hi ha casuístiques de la llei de víctimes que deixen fora a molta gent, però el gran forat és l’exclusió de les víctimes a les mans de les forces de seguretat de l’Estat.\nEn l’actualitat, a Catalunya són recurrents els casos de persones mutilades, apallissades o vexades pels Mossos d’Esquadra. Això també es pot qualificar de violència política? Com s’encaixa qui ho pateix en la categoria de víctima?\nHi ha una doble vara de mesurar, tot el que bé de l’Estat és violència legítima i el que atempta contra l’Estat és considerat il·legítim o terrorista i mereix un càstig. Tot l’aparell legal està pensat d’aquesta manera, l’Estat com a dipositari de la violència i garant, i la resta són persones que actuen de manera espúria i que mereixen un càstig. Els relators de les Nacions Unides en relació amb el terrorisme estan contradient aquest prisma, a mesura que no desaparegui la llei d’amnistia, que no s’aboleixi la llei mordassa, la llei de secrets oficials, estarem en un marc d’impunitat i amb un pacte d’oblit on hi haurà víctimes que mai podran ser reconegudes i mai podran veure garantits els seus drets.\nEstat espanyol ETA GAL Llibre Pagès editors procés de pau Víctimes en so de pau violència política\n« El passat de l’anarcosindicalisme valencià\nAvança la tramitació d’una planta fotovoltaica sobre el runam salí de Sallent, tot i l’ordre judicial de retirar-lo »


Deltebre organitza un curs sobre la violència obstètrica - Canal 21\nDeltebre organitza un curs sobre la violència obstètrica\nEl curs ‘Dones, salut i educació’ que organitza conjuntament el Departament de Pedagogia de la URV i l’Ajuntament de Deltebre, arriba a la setzena edició. Este divendres s’havia de fer la sessió presencial ‘violència obstètrica’, però per motius de la pandèmia es va realitzar de forma telemàtica. La sessió ha estat a càrrec de la presidenta de l’Observatori de la Violència Obstètrica a Espanya, Serena Brigidi, qui ha destacat la necessitat de contextualitzar les dades per tal de conèixer la realitat.\nTracte deshumanitzat, la sensació i vivència de discriminacions, humiliacions, burles, crítiques, falta o ocultació d’informacio, de privacitat o l’absència d’un consentiment informat són algunes de les pràctiques més freqüents d’aquesta violència. D’altres, com les cesàries, haurien de ser inferiors al 10%.\nBrigidi ha remarcat que aquestes pràctiques no són les úniques, sinó el conjunt de situacions que les dones viuen durant tot el procés de salut mental i reproductiva.\nQualsevol dona que pateix aquest tipus de situacions té la possibilitat d’enviar queixes a l’hospital, als advocats especialitzats o a les Associacions. La presidenta recomana establir un diàleg de confiança, relatar la situació i no ocultar aquestes vivències.\nTags: DeltebreDestaquemSerena BrigidiSocietatURVViolència obstètrica\nEl 23,85% de les proves que es fan surten positives a l’Ebre\nAmposta, la Ràpita i Alcanar encenen les seues torres pels drets humans a la Mediterrània\nCelebració del Sant Antoni 2022 a Gandesa\nLa Rapitenca supera el Catllar (2-0) i segueix amb la seua bona dinàmica


Inici | Actualitat | Notícies | Gerard Piqué i Josep Lluís Vilaseca, Premi al mèrit esportiu\nLa consellera de la Presidència i portaveu del Govern, Meritxell Budó, ha presidit aquesta tarda el lliurament dels guardons de reconeixement al mèrit esportiu català, que han homenatjat a títol pòstum a Josep Lluís Vilaseca i Guasch, primer secretari general de l’Esport del Govern, i al futbolista del FC Barcelona Gerard Piqué. “Trajectòries com les que avui homenatgem són imprescindibles si volem mantenir-nos com un referent en l’àmbit esportiu arreu del món i perquè mantinguem l’alt nivell dels nostres esportistes, tècnics i directius, assolint molts èxits i triomfs”, ha manifestat la consellera.\nGerard Piqué ha estat el Premi Talent Cambra d'Honor d'enguany\nBudó ha afirmat que als dos guardonats els uneix “el seu amor per l’esport i per Catalunya”. De Vilaseca n’ha ressaltat “l’exitosa trajectòria personal i professional lligada al món de l’advocacia i com a directiu del FC Barcelona”. També ha recordat que “va ser un home clau de l’esport a Catalunya” i que va exercir de secretari general de l’Esport de la Generalitat, des d’on va vertebrar la xarxa territorial d’equipaments esportius arreu del territori i va treballar en la primera Llei de l’Esport. A més, “va ser un dels referents en l’organització dels Jocs Olímpics de Barcelona 1992 ”.\nDel futbolista del FC Barcelona Gerard Piqué, la consellera ha afirmat que representa “l’essència de l’esport català: es nodreix des de la base, es projecta a nivell internacional i esdevé referent”. En aquest sentit, Budó ha elogiat els valors de l’esportista i ha fet notar que “és un exemple d’esforç, perseverança, dedicació i il·lusió per la feina ben feta, valors que també representen l’esport català i el nostre país.”. A més, la consellera també ha agraït a Piqué la seva valentia tant en l’àmbit esportiu, “com per defensar Catalunya i els catalans, malgrat el context advers, i ha esdevingut un dels millors ambaixadors del nostre país”.\nEl guardó al mèrit esportiu reconeix el treball i el mèrit d’esportistes i entitats esportives de Catalunya, que a través de la seva tasca i èxits contribueixen a la promoció i el creixement de l’esport al nostre país, així com la internacionalització de Catalunya. El Govern ha atorgat el premi a Gerard Piqué per la importància de les seves fites esportives per a l’esport català i per ser un esportista referent a nivell internacional. De Vilaseca, l’Executiu ha reconegut el seu paper destacat com a creador del sistema esportiu de Catalunya, així com una trajectòria en què va excel·lir també com a dirigent en entitats i organismes de l’esport internacional i del moviment olímpic.\nL’acte de lliurament, que s’ha celebrat al Museu Nacional d’Art de Catalunya, ha estat presentat per Marta Bayarri i Francesc Garriga, i també ha comptat amb la intervenció del secretari general de l’Esport i l’Activitat Física, Gerard Figueras. Figueras ha posat de manifest la importància de l’esport en el nostre país, i ha assenyalat “que és un dels pilars fonamentals sobre els quals s’ha construït la Catalunya dels darrers cent anys i una de les eines més potents de cohesió social de les que disposem, així com un motor de benestar i salut, de dinamització econòmica i generador de referents per la societat i especialment per la gent més jove”.\nA la cerimònia també hi ha assistit la secretària general de la Presidència, Meritxell Masó, i el director del Consell Català de l’Esport, Antoni Reig.\nTemes Gerard PiquéJosep Lluís VilasecatrajectòriaesportsBarça


Amb els alumnes de 4t d’El Turó – GEBRACB\n6 Juny, 2019 6 Juny, 2019 GEBRACB\nPel Molí de Llobateres\nEl passat 23 de maig, els alumnes que quart de primària de l’Escola El Turó de Bigues van realitzar una excursió resseguint el riu Tenes des de Sant Quirze Safaja fins a Riells del Fai per tal d’aprendre alguns dels aprofitaments tradicionals dels rius.\nPer motius d’horari, l’excursió inicialment prevista, de 10 quilòmetres, vam haver-la de reduir traient de la mateixa l’accés a l’antiga central hidroelèctrica de Riells i a la Font de la Pineda, tirant pel dret per la feixuga i avorrida pista de la Madella al nucli de Riells.\nNo obstant, es va poder explicar als nens els diferents tipus de vegetació que es pot trobar en funció de la proximitat al riu, així com algunes de les maneres en què l’home ha aprofitat el riu tradicionalment. A banda del regadiu -camps de conreu-, l’excursió passa pel costat del càmping l’Illa -un aprofitament modern, el turisme-, la poua de glaç de les Ferreries -de la que, llastimosament, s’ha esfondrat una part-, el molí de Llobateres i el molí de Baix i la presa de l’antiga central hidroelèctrica de Riells.\nTambé es va poder aprofitar per fer virtut a partir d’una mala praxi, la manca de consciència ecològica de molta gent. En el tram de Sant Quirze Safaja a Sant Miquel del Fai vam omplir un parell de bosses de plàstic de deixalles diverses: a banda dels “típics” trossos de vidre, diferents formes de plàstic -ampolles, cintes- o llaunes de refresc, també vam recollir algun medicament, cordills, guants, burilles i un petard -en un entorn boscós!- i alguns elements que eren impossible d’endur-se, com una butaca o un bidó.\nEl balanç de la sortida va ser plenament positiu, ja que vam poder ensenyar cultura i ecologia al nostre futur, per tal que s’estimin tot allò d’on venim i tot el que tenim, perquè d’això en depèn el nostre (i, sobretot, el seu) futur.\nEntrada anterior De nou, amb la gent gran\nEntrada següent Nocturna de la Festa Major de Riells del Fai 2019


La màquina de fer llibres: El Viatge d'hivern, d'Amélie Nothomb\nPublicat per Ferran Ràfols Gesa a 0:04\nAllau 23 d’abril de 2011 a les 3:00\nLalu 23 d’abril de 2011 a les 9:02\nMe'l vaig començar a llegir ahir, i avui ja l'acabaré. No és dels autobiogràfics (com et deia, els que més gaudeixo), però m'està encantant; i aquesta Aliénor... em fa la impressió que és com una caricatura que la pròpia Nothomb en fa de sí mateixa; podria ser? Quin fart de riure que m'estic fent. Llàstima que els fagi tan curtets.\nfrg 23 d’abril de 2011 a les 15:25\nGràcies, Allau, ha estat un dia molt agradable, i fins i tot he signat alguna traducció (cosa que no sé si té gaire sentit, però que sempre fa il·lusió)! Veig pel que dius al teu blog que tu has tingut una collita impressionant, per aquest Sant Jordi!\nI Lalu, pot ser que l'Aliénor sigui una caricatura de l'autora, però el que em va cridar més l'antenció va ser la descripció que fa del seu geni; una persona que es veu obligada a pensar les associacions de paraules de cap i de nou, que desconeix les connexions automàtiques que fan que el nostre llenguatge estigui tan ple de llocs comuns... Quan vaig començar a traduir, em vaig adonar que és realment aixó com funciona el llenguatge, a base de frases ja construïdes i acceptades, i que costa Déu i ajuda qüestionar-les i formar-ne de noves... I ho deixo aquí, perquè això és més un tema per un post sencer que no pas per un comentari!\nJo encara no l'he llegit, però et puc anunciar que la Nothomb de l'any que ve és una mica més llarga. En pots trobar una ressenya al blog de l'Allau.\nRobert Falcó 25 d’abril de 2011 a les 14:38\nHola, Ferran. Al llegir la teva entrada he pensat en aquest vídeo del Sergi Pàmies, parlant d'ell mateix com a traductor de l'Amélie Nothomb al castellà: http://www.youtube.com/watch?v=1QyV2KeA-ZE\nEspero no hagis tingut les mateixes paranoies que ell.\nAnònim 26 d’abril de 2011 a les 12:18\nfrg 26 d’abril de 2011 a les 13:39\nRobert, la veritat és que jo no he arribat a imaginar-me assassinat per altres traductors nothombians, però si en Sergi Pàmies se sentia el traductor secret de l'Amélie ja et pots imaginar com m'he sentit jo durant molts anys. M'he trobat un munt de gent que està convençuda que les traduccions al català també són d'en Pàmies...\nfrg 26 d’abril de 2011 a les 14:36\nRamon, gràcies per passar per aquí, jo també esperava que hi hagués algun post nou al teu blog per deixar-t'hi un comentari. Espero que t'agradi l'Anaïs Nin, i em permeto recomanar-te el "Vici inherent" de Thomas Pynchon i, si no els coneixes, els "Principiants" de Carver.\nPer cert, aquest Sant Jordi a casa nostra ens hem regalat "La flor blanca de l'estramoni". També vam buscar "Desfent el nus del mocador", però no el vam trobar...


Actual president Joe Biden\nCap d'estat i govern\n17 de setembre de 1787\nOperatiu des de\ncircumscripció dels Estats Units d'Amèrica i Cambra de Representants dels Estats Units d'Amèrica\n400.000 dòlars a l' any\nWashington DC, Casa Blanca\nEl president dels Estats Units d'Amèrica (en anglès : President of the United States of America ; acrònim: POTUS )  és el cap d'estat i el cap de govern dels Estats Units d'Amèrica . Electedly designat , el President és responsable de les funcions executives de govern federal i també és el comandant en cap de les Forces Armades d'Estats Units .\nTradicionalment es considera la personalitat política més poderosa del món, liderant la nació amb el PIB real i nominal més alt, l’aparell militar més car i el segon arsenal nuclear més gran del planeta . És art. 2 de la Constitució dels Estats Units per atribuir el poder executiu al president. Un poder que li permet donar execució material a les lleis federals, designar funcionaris federals dels diversos departaments en què es divideix l'administració i assumir la responsabilitat de signar tractats internacionals (subjecte a l'opinió consultiva i al consentiment del Senat).\nEl president també té el poder d’indultar els delinqüents federals i d’ajornar la feina d’una o ambdues branques del Congrés en casos extraordinaris. Durant el seu mandat, és el mateix president qui assumeix en gran mesura la responsabilitat de dictar l’agenda legislativa del partit del qual és expressió.  Finalment, el president estableix les directrius de política interna i exterior.\nL’elecció del president té lloc de manera indirecta: els votants de cada estat trien 538 electors , que al seu torn (reunits al Col·legi Electoral, però cadascun a la capital de l’Estat per al qual van ser elegits) voten mitjançant votació secreta el president i el Vicepresident que l’acompanyà a la campanya electoral (formant l’anomenat bitllet ). El càrrec té una durada de quatre anys i la XXII modificació de la Constitució (aprovada el 1951) prohibeix que qualsevol persona pugui exercir el càrrec presidencial durant més de dos mandats. La seu oficial i la residència del president és la Casa Blanca a Washington . El president té personal propi i es beneficia de nombrosos serveis.\nDos Boeing VC-25 (versió especialment modificada de l' avió Boeing 747 -200B) serveixen per al transport de llarga distància. Amb el president a bord, l'avió es coneix com Air Force One . El salari del president és de 400.000 dòlars anuals, exclosos altres beneficis, i es paga anualment. Des de la promulgació de la Constitució (elaborada el 17 de setembre de 1787 i ratificada el 21 de juny de 1788), 45 persones han succeït al càrrec presidencial. Tot i això, el nombre de mandats és de 46: la diferència es deu al fet que Grover Cleveland , elegit el 1884 , derrotat el 1888 i reelegit el 1892 , va ocupar dues presidències no consecutives (la 22a i la 24a, respectivament).\nL’actual president és el demòcrata Joe Biden , que va ser elegit el 7 de novembre de 2020.\n1.1 La Revolució Americana i el debat sobre les formes de govern\n1.2 La fi de la guerra d’independència del Regne Unit\n1.3 El conveni de Filadèlfia i la institució\n2.1 Criteris d’elegibilitat\n2.2 El col·legi electoral\n2.3 Inici del mandat i durada\n3 Potències i funcions\n3.1 Paper legislatiu\n3.1.2 bodyrgan impulsor de l'activitat legislativa\n3.2 Poders executius\n3.2.1 Competències administratives\n3.2.2 Nomenament de funcionaris federals\n3.2.3 Ordres executives\n3.2.4 Comandant en cap de les forces armades\n3.2.5 Cap de política exterior dels Estats Units\n3.3 Poders judicials\n3.3.1 Nomenament de jutges federals\n3.4 La cerimònia presidencial\n4 L'escut presidencial\n5 residències oficials\n5.1 Casa Blanca\n7 Dades estadístiques i curiositats\nLa revolució americana i el debat sobre les formes de govern\nGeorge Washington , primer president dels Estats Units d'Amèrica (1732-1799)\nEl 4 de juliol de 1776 , a Filadèlfia ( Pennsilvània ), en l'última sessió del Segon Congrés Continental , les 13 colònies britàniques van proclamar oficialment la seva declaració d'independència de l'Imperi Britànic . Les colònies, que s'havien convertit en veritables estats sobirans independents entre si,  van reconèixer la necessitat de coordinar-se per afrontar la reacció previsible dels britànics.  .\nVolent evitar principalment qualsevol hipòtesi monàrquica , el 15 de novembre de 1777 (després de 16 mesos de negociacions) els nous estats independents van elaborar, dins del Segon Congrés Continental, els Articles de la Confederació : amb aquest document les ex-colònies van formar una nova aliança federal, la "Confederació".  Els articles, però, excloïen la possibilitat que el Segon Congrés pogués promulgar lleis vàlides per a tots els ciutadans dels estats de la Confederació: cada Estat conservava el dret de promulgar les seves pròpies lleis en qualsevol matèria.  Un ordre polític federalista que, no obstant això, va treure el seu origen a l'experiència colonial: a mesura que el govern central britànic ( Corona i Parlament ) controlava els dominis d' ultramar, va aparèixer a les antigues colònies la intenció de crear un òrgan capaç de coordinar els estats individuals. a la Confederació.  I, malgrat l'exclusió (com ja s'ha dit) de qualsevol hipòtesi monàrquica, algunes de les prerrogatives reals van ser atribuïdes al Congrés, com la possibilitat d'emetre la declaració de guerra o rebre ambaixadors estrangers. Els Articles de la Confederació van entrar en vigor oficialment només l'1 de març de 1781, quan Maryland va ser l'últim estat que els va ratificar.\nEl final de la guerra d’independència del Regne Unit\nAmb el tractat de París de 1783 es va acabar la guerra d’independència nord-americana i Jordi III del Regne Unit va reconèixer els Estats Units d’Amèrica com un estat sobirà i independent. Un cop acabada la qüestió colonial, la Confederació encara tenia enormes problemes interns per resoldre: les fronteres occidentals eren febles i amenaçades; les respectives economies dels estats es trobaven en mal estat després de l'esforç bèl·lic; nombroses disputes comercials entre diferents estats van amenaçar immediatament amb trencar la recent nascuda Confederació; atesa la necessitat d’importar una gran quantitat de mercaderies, es van destinar grans quantitats de divises a l’estranger; les línies comercials que connectaven les antigues colònies amb la conca mediterrània estaven perpetuament amenaçades per les flotes de pirates nord-africans ; es va haver de pagar el deute amb diversos països estrangers per finançar la seva guerra d’independència per evitar taxes d’ interès molt elevades. La insatisfacció de la població era evident. \nEscena de la signatura de la Constitució dels Estats Units per Howard Chandler Christy ( oli sobre tela , 1940)\nEl 1785, arran de la resolució positiva de la Conferència de Mount Vernon (celebrada a la mateixa casa que George Washington ) amb la qual Virgínia i Maryland van arribar a un acord sobre l’ús d’aigües comunes, la mateixa Virgínia va proposar la convocatòria d’una conferència comercial entre tots els confederats. Estats per resoldre d’una vegada per totes les disputes que poguessin soscavar el futur de la Confederació. La conferència es va convocar a Annapolis , Maryland, el setembre de 1786. No obstant això, la conferència no va aconseguir el seu objectiu a causa de les sospites mútues dels delegats, alguns dels quals, no obstant això, van decidir proposar una convenció que se celebraria la primavera següent a Filadèlfia. l'objectiu de fer canvis als articles de la Confederació . La proposta va ser rebuda amb força fredor per la majoria dels estats, però la persuasió dels delegats de Virgínia, James Madison i Edmund Randolph , contra George Washington per representar la mateixa Virgínia a la reunió de Filadèlfia i la rebel·lió de Shays a Massachusetts (sedada després d’uns mesos sense El Congrés va poder intervenir) va convèncer els estats més reticents de la necessitat d’una reforma de la Confederació i acceptar la proposta.  \nLa Convenció i Institució de Filadèlfia\nEl mateix tema en detall: Convenció de Filadèlfia .\nLa reunió, que va passar a la història com la convenció de Filadèlfia , es va celebrar del 25 de maig al 17 de setembre de 1787 amb només l'absència dels delegats de Rhode Island , que es van negar a parlar. La Convenció va decidir immediatament reformar completament les institucions confederals i els delegats presents van presentar les seves propostes sobre el nou ordre constitucional. A més d'acceptar la proposta de Connecticut d'establir un parlament bicameral,  la Convenció va acollir amb satisfacció la idea de l' Estat de Nova York : establir un òrgan governamental fort i unificat amb poder de veto sobre les decisions de les Cambres i que ha de romandre en el càrrec durant tres anys.  La Convenció va aconseguir així promulgar la Constitució dels Estats Units d'Amèrica el 17 de setembre de 1787 i va ser ratificada el 21 de juny de 1787.\nEl mateix tema en detall: eleccions presidencials als Estats Units d'Amèrica .\nQuatre presidents dels Estats Units d'Amèrica (2004): d'esquerra a dreta George HW Bush , George W. Bush (llavors president), Bill Clinton i Jimmy Carter .\nL’article 2 de la Constitució recull exactament els requisits per poder exercir el càrrec de president dels Estats Units d’Amèrica:\nposseir la ciutadania nord-americana des del moment del naixement ;\ntenir com a mínim 35 anys;\nhan estat residents a sòl nord - americà durant un període d'almenys 14 anys.\nA aquests tres requisits, la Constitució i algunes esmenes especifiquen algunes causes d'inelegibilitat. En primer lloc, la XXII esmena (ratificada el 21 de març de 1947) estableix la prohibició de nomenar un expresident que ja ha ocupat el càrrec durant dos mandats; a més, cap vicepresident que hagi ocupat el càrrec presidencial durant més de dos anys, havent substituït automàticament, per qualsevol motiu, a un altre president elegit, no pot ser elegit president més d'una vegada.  \nUna altra causa d'inelegibilitat (prevista per l'article 1 de la Constitució) es refereix al cas d'un expresident condemnat amb el procediment particular de destitució al qual el Senat ha imposat la sanció accessòria de la prohibició d'ocupar càrrecs públics federals en el futur, inclosa la de president. Finalment, la 14a esmena (aprovada el 9 de juliol de 1868) prohibeix la designació presidencial d'una persona que, després d'haver jurat la Constitució, es va rebel·lar contra els Estats Units. En aquest darrer cas, però, la causa de la inelegibilitat cessa si dos terços del Senat i de la Cambra de Representants han expressat la seva opinió a favor de la seva elegibilitat.\nUn mapa dels Estats Units que il·lustra el nombre de votants importants i, per tant, de vots atribuïts a cada estat fins al 2020 en què per obtenir la majoria el candidat ha d’obtenir almenys 270 vots de 538\nEl mateix tema en detall: Electoral College dels Estats Units d'Amèrica .\nCada quatre anys, les eleccions presidencials se celebren el "dimarts següent al primer dilluns de novembre", per evitar que les eleccions tinguin lloc l'1 de novembre, un dia festiu als EUA, quan cauen un dimarts. Altres consultes també es concentren el mateix dia, referint-se a cada nivell de govern. A nivell federal, les eleccions per a la renovació de la Cambra de Representants i per a l'elecció d'un terç dels membres del Senat se celebren junt amb les del president.\nTornant a les eleccions presidencials, cada Estat expressa un nombre variable de membres del Col·legi Electoral (els "grans electors" o els "electors" per excel·lència), equivalent al nombre dels seus representants al Congrés.\nEl sistema electoral per a l’elecció dels grans electors queda a la legislació estatal. No obstant això, des dels primers períodes de la història dels Estats Units, hi havia una tendència a que els electors fossin elegits directament pels ciutadans. Alguns estats van preferir originalment que els votants fossin seleccionats pels membres dels legisladors. Carolina del Sud va mantenir aquest sistema fins a la Guerra Civil , moment en què tots els altres estats havien passat a l'elecció directa.\nA les paperetes només apareixen els noms del candidat a la presidència i el de la vicepresidència dels diversos partits (els bitllets ), però el vot assignat a un bitllet va formalment a diversos candidats al Col·legi Electoral escollits pel festa que dóna suport al propi Ticket . En la immensa majoria dels estats, el bitllet que guanya el major nombre de preferències té assignats tots els vots electorals de l’estat. Maine i Nebraska adopten un sistema diferent, assignant dos vots al bitllet que guanya a nivell estatal i un als guanyadors dels diferents districtes electorals del Congrés. En qualsevol cas, els grans electors es reuneixen a les capitals dels seus respectius estats el primer dilluns després del segon dimecres de desembre per votar. Es forma una "llista de tots aquells que han tingut vots i el nombre de vots recollits per cadascun": aquesta és la fórmula adoptada per l'art. II, secció 3 de la Constitució, però ja és clar que és una formalitat, ja que els electors donaran preferència als candidats a la presidència i vicepresidència recolzats pel seu partit. El resultat de la votació s’envia al president del Senat, que és el vicepresident en funcions.\nEn presència de la Cambra i el Senat, el vicepresident, en la seva condició de president del Senat, obre les llistes i es comptabilitzen els vots. Els resultats dels estats es llegeixen en veu alta en presència dels congressistes en una sessió conjunta. Els membres del Congrés poden impugnar el recompte de vots de qualsevol estat sempre que la contestació estigui recolzada per almenys un membre de les dues cambres. De fet, això passa molt poques vegades.\nEn el cas que cap candidat rebés la majoria dels vots expressats pel Col·legi Electoral, el president seria elegit per la Cambra de Representants d'entre els tres candidats més votats, mentre que el vicepresident seria elegit pel Senat. En aquest cas, la Cambra adopta un sistema de votació particular, en el qual cada delegació estatal tria un candidat entre si i només té dret a un vot. És un sistema que penalitza (o millor dit, penalitzaria, ja que aquesta possibilitat és força remota) al personal general. El Senat, en el qual cada estat té una delegació idèntica, vota amb normalitat.\nInici del mandat i durada\nEl mateix tema en detall: Inauguració del president dels Estats Units d'Amèrica .\nTal com estableix la vintena esmena, l'inici del mandat presidencial comença a les 12:00 del 20 de gener després de les eleccions i a partir d'aquest moment comencen a presentar-se els mandats de president i vicepresident. Abans d'assumir els poders oficialment, després de la cerimònia d'investidura del president dels Estats Units d'Amèrica, el nou elegit ha de prestar un jurament les paraules del qual precisament estan indicades per l'art. 2 de la carta constitucional:\n"Juro solemnement (o afirmo) que exerciré fidelment el càrrec de president dels Estats Units i que preservaré, protegiré i defensaré la Constitució dels Estats Units en la mesura de les meves possibilitats".\nLa durada dels càrrecs presidencials i vicepresidencials és de quatre anys, amb la possibilitat de ser reelegits només per un altre mandat; no obstant això, aquest darrer límit es va introduir oficialment (abans només era una tradició consolidada) només el 1951, amb l'aprovació de la XXII esmena.\nGeorge Washington, el primer president de la història dels Estats Units, va introduir l’ús del límit de dos termes encara que no estigui previst constitucionalment. Els seus successors van seguir aquesta regla no escrita, però ja al tombant dels segles XIX i XX, els partidaris d' Ulysses Grant i Theodore Roosevelt els van empènyer a optar a un tercer mandat presidencial, tot i que els seus intents van fracassar. El 1940, Franklin Delano Roosevelt , tot i que inicialment es va negar oficialment a presentar-se a un tercer mandat, va acceptar de bon grat que el seu partit el "triés" com a candidat i, després de la campanya electoral, va aconseguir ser el primer president dels Estats Units. ser elegit per un tercer mandat. Després que els Estats Units entressin a la Segona Guerra Mundial el 1941, els votants dels Estats Units van tornar a triar Roosevelt com a president per a un altre mandat el 1944. Roosevelt va morir el 12 d'abril de 1945, a només 82 dies del quart mandat presidencial.\nEl 1951 es va aprovar, per tant, la 22a esmena, amb la consegüent adopció del límit de dos termes. Harry Truman , el president en aquell moment en el càrrec, va quedar exempt d'aquest límit i, de fet, va decidir presentar-se al que seria el seu tercer mandat, però més tard va retirar la seva candidatura el 1952.\nLa Constitució dels Estats Units estableix que el president està investit amb poder executiu a nivell federal (art. II, secció 1) i que està encapçalat per les forces armades federals i les milícies dels estats individuals, quan se li crida a servir la Federació. Per al compliment de les seves altes prerrogatives en termes de seguretat i política exterior, rep un informe del diari d’ intel·ligència , anomenat President's Daily Brief .\nSempre art. II, dedicat al poder executiu, enumera altres poders exclusius del president, com els de convocar una o ambdues Cambres del Congrés, rebre ministres i ambaixadors, recomanar al Congrés les mesures que consideri necessàries i oportunes, nomenar assessors, atorgar indults i suspendre les sancions per delictes penats federalment.\nLa pràctica i les interpretacions del Tribunal Suprem han acabat validant al llarg dels segles una sèrie de poders implícits, poders implícits de l'Executiu federal  , que s'ha convertit en un òrgan cada vegada més dinàmic i actiu amb un poder creixent de decisió, impuls i estímul a A més del bàsic, vetllar perquè les lleis s’executin fidelment , previstes a la secció III ( art. 2 ), estenent-les al poder legislatiu.\nL'exercici d'altres poders presidencials es coordina amb l'activitat del Congrés. És el cas de la promulgació de lleis aprovades per les dues cambres, que inclou la possibilitat d’exercir el dret de veto (art. I, apartat 7). En molts tipus d’actes, la col·laboració amb el poder legislatiu es concreta en l’anomenat “ consell i consentiment ” del Senat . Així, el president pot nomenar diversos alts càrrecs (inclosos els secretaris departamentals, que corresponen aproximadament als ministres d’un govern parlamentari), ambaixadors i jutges federals, però aquests nomenaments han de ser examinats i aprovats pel Senat (per majoria simple). Les dues terceres parts dels vots emesos pels senadors estan obligats a aprovar els tractats signats pel president. Tanmateix, el president pot signar els actes de política exterior i retirar-los del vot del Senat qualificant-los com a Acords executius (per exemple, els acords de Yalta i Potsdam durant la Segona Guerra Mundial), només en el cas que es compleixi una llei. no és necessari per a la implementació concreta de l’acord internacional.\nLa primera pàgina del manuscrit original de la Constitució dels Estats Units d'Amèrica signada el 17 de setembre de 1787, el manuscrit del qual es conserva als Arxius Nacionals de Washington DC\nSi la Constitució no atorga al president el poder d'iniciativa legislativa, el poder executiu ha adquirit el poder d'adoptar actes amb força legal, en virtut d'una delegació del Congrés o en situacions de crisi. Algunes lleis afirmen una delegació sense límit de temps, donant al president el poder d’iniciativa legislativa en qüestions específiques: per exemple, amb la Llei de pressupostos i comptabilitat (Pub.L. 67-13, 42 Stat. 20, 1921), el president està autoritzat a presentar anualment una proposta de pressupost federal.\nAnualment, el president presenta el discurs sobre l' estat de la unió al Congrés, un programa legislatiu, que s'executa durant l'any mitjançant els projectes de llei elaborats per l'administració i que després els presenten formalment els parlamentaris que donen suport al president.\nEl president té poders d’emergència addicionals. Pot declarar l'estat d'emergència en virtut de la Llei nacional d'emergència (50 USC 1601-1651) de 1976, després de la qual el Congrés té dret a votar sobre una concessió legal de poder que delegui actes de poder legislatiu al president sense límit de temps: el la limitació es refereix a un termini de finalització o a un tema específic. El Congrés també té el dret de negar l’activació de la delegació, però des del 1979 fins avui no ha passat mai.\nEl president és el cap d’Estat, el símbol de la unitat de la nació. Garanteix la continuïtat i la permanència de l’Estat. El president promet "preservar, protegir i defensar la Constitució".\nEl president és el símbol de la unitat nacional i la seva veu és única: tant cap a dins (la importància del president en ocasió de tragèdies nacionals) com cap a fora (és a l’estranger el portaveu de posicions compartides per tot el poble americà).\nEl primer poder que la Constitució confia al president és el veto . Segons la clàusula de presentació , es requereix que qualsevol projecte de llei (llei) aprovat pel Congrés sigui presentat al president abans que pugui tenir "força de llei". Per tant, el president en un termini de deu dies (sense comptar els diumenges) té tres opcions:\nSigna la llei. Amb la signatura, la norma adquireix el valor de la llei, vàlida per a tots els ciutadans.\nS'oposa al veto i retorna el projecte de llei a la branca del Congrés que va presentar la llei, expressant les seves raons per les quals no va afegir la seva signatura. Per tant, el projecte de llei no adquireix valor reglamentari i torna al Congrés que, si vol aprovar la norma de totes maneres ( anul·lar el veto ), ha de votar el mateix projecte de llei amb una majoria qualificada de dos terços dels seus membres.\nNo realitza cap acte, és a dir, no signa però ni tan sols s’oposa al seu veto. La inèrcia del president té dues conseqüències alternatives:\nSi es convoca el Congrés, el projecte de llei esdevé la norma en tots els aspectes.\nSi la tasca del Congrés " s'ajorna ", cosa que impossibilita la devolució del projecte de llei, no es converteix en una norma federal: una situació definida com a veto de butxaca .\nEl 1996, el Congrés va intentar augmentar el poder de veto del president amb la Llei de veto de la partida , una disposició que permetia al president vetar fins i tot només algunes parts del projecte de llei (especialment per no aprovar determinades partides de despesa incloses en els textos legislatius). No obstant això, el 1998 el Tribunal Suprem , amb el v. Clinton v. La ciutat de Nova York va declarar la norma inconstitucional. \nBarack Obama signa una llei aprovada pel Congrés a l' Oficina Oval de la Casa Blanca .\nCos impulsor de l'activitat legislativa\nL’article 1 de la Constitució conté l’anomenada clàusula d’elegibilitat : el president no pot exercir simultàniament el càrrec presidencial i ser membre del Congrés .  La conseqüència d'aquesta prohibició és, per descomptat, que el president no pot presentar directament propostes per a cap llei federal. No obstant això, no hi ha dubte que el president té la possibilitat d’influir i promoure l’aprovació de noves normes de manera indirecta, especialment en el cas que en una o ambdues branques del Congrés hi hagi una majoria del seu propi partit.\nDe fet, sovint passa que el propi president o un membre del seu executiu elabora un projecte de llei i després demana a alguns senadors o representants que promoguin aquest mateix projecte de llei perquè el Congrés el consideri. Però també en altres ocasions, el president fa sentir el seu pes polític en el procés legislatiu: només cal pensar en els seus discursos al Congrés com en el cas del " discurs sobre l'Estat de la Unió ", on sovint empeny a presentar propostes legislatives que, sempre en el cas en què el seu partit té la majoria a les dues assemblees legislatives, no lluiten per trobar el camí cap a l'aprovació. De fet, al costat del missatge s’adjunta una llista de projectes de llei, que finalment seran presentats al Congrés per parlamentaris individuals que donin suport al president.\nEn els darrers anys, s'han fet diverses crítiques a aquesta profunda incisivitat presidencial en el procés legislatiu en detriment del Congrés, que es veuria privat de les seves prerrogatives legislatives. A més, el president, com a cim del poder executiu, està al capdavant d’una vasta sèrie d’ agències governamentals que al seu torn tenen la possibilitat d’emetre directives, que només són parcialment controlables pel Congrés. El republicà Eric Cantor va declarar explícitament que el president seria capaç de "virtualment" nomenar "un exèrcit de tsars, cadascun dels quals no pot ser controlat pel Congrés i, tot i així, capaç de dur a terme polítiques pertinents en nom de la Casa Blanca ".  Altres crítiques es van dirigir als presidents que han fet un ús extensiu de les anomenades declaracions de signatura , és a dir, aquelles declaracions afegides a la signatura presidencial d’un projecte de llei aprovat pel Congrés en què el president s’expressa indicant la forma en què es farà la norma aplicable o almenys interpretada per la seva administració.  Una pratica che è stata largamente utilizzata da George W. Bush e che ha continuato ad utilizzare anche Barack Obama , nonostante fosse stata giudicata incostituzionale dalla American Bar Association , una delle più importanti associazioni di avvocati degli Stati Uniti e che fissa gli standard di insegnamento delle facoltà di legge statunitensi.


DansAra Sarral tanca el curs amb el festival “Greta” | EFMR.cat\nInici Notícies Cultura DansAra Sarral tanca el curs amb el festival “Greta”\nAquest dissabte 8 de juny a les 19.30h, la sala recreativa municipal de Sarral acollia el 8è Festival de Dansa de DansAra, Espai Municipal de Dansa de Sarral. Més de 200 persones es donaven cita per gaudir de l’espectacle “Greta”, dirigit per Mei Casabona i inspirat en la figura de Greta Thunberg, una jove activista que s’ha convertit, amb 16 anys, en tot un símbol de la lluita contra l’escalfament global, inspirant a milers de joves a exigir mesures urgents contra la destrucció del planeta.\nLa seva història s’anava desgranant en una mostra que combinava dansa i tecnologia. Al principi, podíem veure als ballarins transportats a través de les projeccions i dels seus moviments a mars i espais naturals plens de brutícia. Seguidament, les coreografies ens traslladaven a desastres naturals tals com terratrèmols o inundacions però ja s’albirava una part optimista, la de les energies renovables. Finalment, selves, sabanes, deserts, meravelles glacials i bells animals donaven el missatge que cal lluitar per preservar aquests espais i espècies, tal com ho està fent la jove Greta Thunberg. Les coreografies de dansa contemporània de la mostra han estat realitzades per Mei Casabona, directora del centre; i les de hip-hop per Silvia Robert.\nEl festival finalitzava amb Casabona anunciant una gran notícia a tots els assistents, i és que enguany, els alumnes rebrien un regal especial per part de DansAra i l’Ajuntament de Sarral. Aquest regal té forma d’arbre, arbust o planta, i és que el proper dimecres 12 de juny a les 17 h, els alumnes de DansAra es donaran cita a la Plaça del Mercat de Sarral per dur a terme una plantada col·lectiva, on cada alumne podrà plantar el seu propi arbre i així fer una petita gran contribució al nostre planeta.\nGALERIA D’IMATGES DE MARTA ARJONA I MAITE BLASCO\nArticle anteriorInfoesport del cap de setmana del 8 de juny del 2019\nArticle següentL’Agrupament Escolta l’Estornell de l’Espluga presenta les noves reformes del local durant la festa de final de curs


← CONCURS JOID’ART SPRING\nPosted on 04/04/2013 by Joid'art\nManifestacions artístiques que transmeten sentiments i emocions. Obres d’autor que, com les creacions Joid’art, estan carregades de significat i subtilesa. Helen Frankenthaler, referent de tota una generació a mitjans del segle XX, va ser capaç de captar infinitat de sensacions a través de les seves pintures abstractes.\nLes seves creacions inspirades en l’obra d’artistes com Pollock reflecteixen de manera única el plaer i l’experiència de comunicar mitjançant les arts plàstiques. La seva forma d’interpretar els colors i d’evocar sensacions a través de les combinacions cromàtiques és un referent per l’equip de disseny de Joid’art.\nUna gran figura de l’art contemporani a la qual us volem acostar amb les imatges de les seves obres que ens agraden especialment per la força que transmeten:\nThis entry was posted in STYLE (CA) and tagged Art contemporani, Grans Pintores, Helen Frankenthaler, Obres d'Autor, Pintura Abstracta. Bookmark the permalink.