El Bert torna a Catalunya: April 2009\nNem Hàsia Casa XXXIII: Tragèdia amb excusa vermella i corrupción en Phnompenhiami\nBueno bueno, si Cambodia és un món de contrastos bastant emocional, Phnom Penh, la seva capital, s'emporta la palma. Tot el que parlàvem de que sentíem ràbia, alegria, tristor, frustració, fàstic, esperança, tendresa, etc... en qüestió d'hores es veu multiplicat aquí, i uns dies a Phnom Penh són realment un repte per la paciència i la fredor de l'innocent viatger. Tot i que la Tiffany i en Jett ho van trobar un lloc, per lo general, bastant desagradable, jo crec que ha sigut un dels escenaris més intensos del nostre viatge, així que no m'atreveixo a qualificar-ho totalment negativament.\nJa ho veureu, però. M'ensumo que, si bé potser no serà un post amb moltíssimes fotos, si que serà llarguet. El passat i el present (i el futur!) de Cambodia, vistos millor que enlloc a la seva capital, són extraodinàriament interessants, i m'agradaria que poguéssiu entendre una mica l'extranya realitat d'aquest païs després de llegir aquest post.\nCom que quan vam viatjar de Kampong Cham fins a Phnom Penh encara estàvem més o menys al mig de les vacances de l'any nou khmer, el bitllet del bus ens va costar un parell de dòlars més car del normal. Cambodia, a tot això, no és tan barat com la seva pobresa podria fer suposar, i no és més barat que Tailàndia (fora de les zones turístiques de platja) o Malàisia. I és molt més car que Indonèsia. També... sabeu que Cambodia és el pais del món amb més dies festius oficials? Curiositat...\nAprofitant aquestes tres hores de viatge fins a Phnom Penh, i vista la inminència de la cosa, la Tiffany va aprofitar per repassar el seu català, que em sap greu dir que té una mica rovellat. Espero que amb l'ajuda de tots, tan ella com en Jett siguin capaços de tot de virgueries lingüístiques ben aviat!\nCom que els busos són força còmodes, el trajecte va passar ràpid i sense eventualitats. I al cap de poc, vam arribar a Phom Penh, que es troba en una situació privilegiada en la confluència dels rius Tonlé Sap i Mekong. Aquí una petita enganxada del Mekong des del bus, amb totes les no tan privilegiades cases construïdes precàriament a la seva riba.\nCom que a Cambodia no existeix cap tipus de transport públic, tampoc existeixen les estacions, de manera que cada companyia de bus circula bàsicament des del davant de les seves oficines a cada ciutat. I les oficines de cada companyia, ni estan una al costat de l'altre, ni moltes vegades estan situades gaire convenientment. En una pràctica que no havíem viscut des de l'Índia, tan bon punt vam baixar del bus vam ser assaltats per un generós nombre de conductors de tuk-tuk. Em va sorprendre una mica, i van deixar d'insistir (es clar) tan bon punt en vam triar un, que igualment necessitàvem. Diuen que l'àrea d'hostals barats està al voltant d'una espècie de llac fètid i que la majoria s'estan caient a trossos. Sense dubtar que això deu tenir una atmosfera que no vegis, vam encaminar-nos ràpidament lo més lluny possible, cap a una altra zona on també semblava haver-n'hi uns quants, en un entorn una mica més avorrit.\nI després de veure'n els tres o quatre de torn i fer-nos una idea de tot plegat, ens vam acabar quedant a l'Spring Guest House, un punt mig de comoditat i preu en una zona on tots els hotels tenen exactament la mateixa pinta. El nostre, per diferenciar-lo, és rosa. Ja està bé.\nVam acabar pagant 7 dòlars per una habitació amb les clàssiques característiques de dos llits semi-dobles, lavabo propi amb aigua calenta, tele petita i espai variable. En aquest cas l'espai era força petit, però el preu era el millor de tota la zona... com és això? Doncs perquè estàvem en un cinquè sense ascensor, i realment de vegades feia una mica de pal el pujar i baixar escales.\nEncara que per aquest preu, l'habitació estava fantàstica.\nEnfrontem-nos amb el primer dels problemes de la nostra estada a Phnom Penh: la calor. Fa calor. De fet, des de Bangkok ha fet molta calor, així que no hauríem d'estar extremadament sorpresos. I no ho estem, no. De fet de nou, diuen que abril és el pitjor mes, per venir a Cambodia, perquè hi fa molta calor. Ni que ho diguis. Solucionem la cosa més o menys amb els trucs més fàcils...\nEncara que això no sempre és possible, i arribem al segon dels problemes de la nostra estada a Phnom Penh: el caos circulatori. I derivadament, el caos aparcatori, ja que sembla que no n'hi ha, d'aparcaments, i tothom aparca com li rota a la vorera. No hi trobes gaire gent, caminant, a Phnom Pehn, a part dels soferts turistes, i no m'extranya: la ciutat no hi convida gens fora de zones molt concretes. I es clar, que tothom es mogui en bici, moto, cotxe o tuk-tuk no fa més que fer créixer el caos circulatori, en un d'aquests clàssics exemples de cercle viciós que desgraciadament, com anirem veient, MOLT habituals en les costums diàries del poble cambodià.\nSuperant calor i obstacles, comencem la nostra exploració de Phnom Penh. Podria haver situat els diferents llocs visitats en ordre cronològic, i així potser entendríem les coses millor, però no ho faré, contribuint així a un caos impietós. Començarem per aquest no necessàriament atractiu memorial a la independència de Cambodia. La independència dels francesos va tenir lloc l'any 1953, i a partir d'aquest moment Cambodia existeix com a pais. La imitació de torre angkoriana és cutre de collons, i n'hem vist de bastant millors (i pràcticament igual de grosses!) en botigues de souvenirs.\nSaltant de monument cutre a monument cutre toca ara veure aquest, anomenat "de l'amistat entre Vietnam i Cambodia". I és bastant irònic, perquè n'hi ha ben poca, d'amistat, entre aquests dos països. El monument va ser construit durant la ocupació vietnamesa de Cambodia, que va durar tots els anys 80, i segueix un estil marcadament comunista. Els vietnamesos van ser els únics, per cert, que es van llançar a fer fora els infams Khmer Rouge, davant la xocant apatia de la resta del món. Com que no ho van fer per motius altruistes, es clar, van decidir apropiar-se del pais durant aquests deu anys. Tot molt amical.\nA Phom Penh hi vam veure la primera ambaixada de Corea del Nord que he vist mai enlloc. Això no deu voler dir res, es clar, perquè encara que no les haguéssim vistes, segur que hem estat a molts llocs amb ambaixades de Corea del Nord. Per fer-ho tot molt més autèntic, però, hi ha un plafó davant de la porta parlant de les excel.lències d'en Kim Il Sung, pare de la pàtria i també del president actual. Pels que no ho sabeu, que segur que sou pocs, Corea del Nord és un païs absolutament auto-aïllat del món amb una dictadura i un culte de personalitat bastant fascinant. Revelaré que m'encantaria, anar a Corea del Nord i veure tot aquest tinglado amb els meus propis ulls, però la única manera de fer-ho avui en dia és amb un tour caríssim organitzat pel govern, que no resulta ni atractiu ni ètic.\nCambodia en té el seu de propi, de culte de personalitat. Aquí és una mica particular, però. La monarquia tenia un paper més aviat simbòlic durant els anys de protectorat francès. Quan aquest va acabar, però, l'any 1953, el rei Sihanouk es va erigir com a abanderat de la independència de Cambodia. Al cap de poc, tot seguint modes occidentals, el rei va abdicar (en favor del seu pare) i va començar una carrera política que el va acabar portant a la presidència. Al cap d'uns anys de domini polític absolut (i sospitós), l'home va desenvolupar un interès especial per la direcció cinematogràfica (es veu que ha dirigit unes quantes desenes de pel.lícules, algunes no gens dolentes) descuidant els seus deures polítics. Això va fer que, l'any 1970, un cop d'estat perpetrat pel pro-occidental general Lon Nol, el deposés de la cadira més alta. Va passar uns anys a l'exili, i quan els Khmer Rouge van agafar el poder l'any 1975, l'ex-rei va tornar amb pomposa cerimònia per dirigir del nou al païs. Però va durar poc, ja que els Khmer Rouge no estaven interessats en exactament la mateixa línea, així que el van empresonar al Palau Reial i, eventualment, condemnar a mort (com no). Sihanouk es va poder exiliar de nou a Beijing, i no va ser fins a finals dels 90, després de que també els vietnamesos haguéssin marxat, que va tornar a Cambodia. I ho fa fer de nou com a rei.\nTota una història completeta, la d'aquest home, alineant-se amb qui fos per mantenir la cadira. I avui en dia encara és viu, però ja no té cap rol actiu dins les altes esferes (oficials) del païs. El nou rei, de nou simbòlic, és el seu fill, que regna amb el nom de Sihamoni.\nTot aquest rollaco per dir que, després de setmanes a Tailàndia, amb la seva devoció al rei, sembla extrany veure un altre paio a les fotos monàrquiques. Inclús et venen ganes de dir-li usurpador.\nMolt de rei i molta cosa, però avui en dia Phnom Penh està una mica fet una pena. Han sigut anys difícils, i em crec (o em vull creure) que deuen estar treballant en millorar-ho lentament. No és tant un problema que algunes mansions d'èpoques colonials s'estiguin caient a trossos...\nSino que moltes de les cases on viu la gent també estan fetes un fàstic. Hi ha més pobresa a Cambodia que a cap altre dels països que he visitat fins ara. Pobresa en molts sentits. No ho sé si en números és cert, comparant-ho amb la India o amb les zones més marginalitzades de Sud-Àfrica. Segurament no és cert. Però la sensació ho és. I el que és pitjor, no fa la impressió de tenir un futur gaire esperançador per davant. La corrupció és present i latent a totes les esferes, des dels cercles polítics fins als serveis de rentar roba. N'oferirem un exemple rere l'altre al llarg d'aquest post. Una barreja de ràbia, pena i absoluta incredulitat et xoca cada vegada que veus a un ricatxón amb un super Lexus i dos guardaespatlles fent-se pas enmig dels minusvàlids demanant. I això passa tota l'estona.\nEl primer exemple, es clar, ja el vam veure a la frontera per entrar a Cambodia. Totes les màfies muntades per aconseguir arrencar un dòlar aquí o un dòlar allà. I no vagis a la policia, a buscar protecció, es clar, que lo únic que esperen és una propineta. I si el ricatxón dóna propineta, segur que en donarà més que tu.\nPerò el problema és que la gent, en comptes de denunciar aquests fets, els veuen normals i certament envejables. Tots els nens volen ser policies, de grans, ja que així guanyes una pasta oficial i dues pastes extraoficials. I als pares ja els hi sembla bé, perquè la manera d'enriquir-se en aquest païs és, absoluta i tristament, enganyant al pròxim.\nI així els hi va. Unes imatges simbòliques de Phnom Penh.\nI el ministeri de la salut aquest no sé què hi fa, per remediar-ho. És clar que no semblen tenir massa pressupost, amb aquestes oficines que es gasten. Estic segur que Salut, o Educació, no són precisament dos dels ministeris amb més pressupost. O millor dit, amb més diners invertits en la població (que pressupost, desgraciadament, és una altra cosa). Feu-vos una idea. L'entrada d'Angkor val 20$ al dia. D'aquests, un cop en deduïm els percentatges d'administració i conservació, en queden 14$ directes al ministeri de finances, que és un forat negre. Imagineu-vos ara que Angkor rep, a l'any, uns 400.000 visitants. Així que tenim uns ingressos nets d'uns 5 milions de dòlars. Imagineu-vos ara que els khmers més pobres, que són molts, viuen amb un sou aproximat d'1 dòlar al dia. Imagineu-vos ara que tots aquests khmers pobres no són en absolut més rics que ahir.\nPues bueno. Ministeri de Salut si que en tenen, però.\nLa majoria dels turistes, però, no es mouen gaire més enllà de les zones turístiques, o si més no nosaltres no els hi vam veure. La principal d'aquestes zones, on es concentren la majoria dels hotels mitjans, és davant del riu. Hotels, boutiques, cafès,... tots replets de somrients occidentals vivint les seves vacances aliens a, més o menys, tot el que els envolta. Molts francesos, per cert, encara que aquesta alienació no és en absolut propietat seva.\nEncara que el riu no és massa encantador, aquests dies. Pot ser que en el seu millor moment el passeig prometi una mica, però de moment tenim una valla que el cobreix de dalt a baix. I per cert, tenim aquest anunci de la cervesa singaporenya Tiger, amb l'eslògan "It feels better on top. Enjoy Winning". Aquesta frase, dedicada al sofert i definitivament no-guanyador poble khmer, des d'una certa posició privilegiada dels afortunats singaporenys, em sembla bastant ofensiva i, com a mínim, responsable del meu boicot a la cervesa Tiger (que per altra banda està força bona) durant la resta del nostre viatge.\nDavant de l'ambaixada d'Estats Units hi ha l'únic turonet de la ciutat (que també té tela, posar l'ambaixada allà). Dalt del turonet hi ha el Wat Phnom (que no vol dir res més que "el temple del turó", així que Phnom Penh deu voler dir algo relacionat amb un turó, encara que ningú va saber dir-m'ho). I davant del Wat Phnom, un petit parc amb sombreta, ventet i bancs sorprenentment còmodes que suposa un lloc excel.lent per veure passar la gent.\nFixeu-vos amb la dona de groc al banc de l'altre cantó i la noia de blanc a la dreta. Totes dues van en pijama. Serà que molts khmers encara no s'han vist atrapats a les xarxes de la moda o sino, però n'hi ha moltes, de nenes, noies i dones, en pijama, corrent feliçment per aquí. Símbol que no és un bolso Dolce Gabanna, el que fa la felicitat.\nI els nens petits, que corren amb el que poden, i molts d'ells ho fan en pilotes.\nAquesta foto ni vé al cuento ni res, però em va semblar una interessant cullera apissonada.\nFet un primer repàs de la morfologia de la ciutat real, anem a la zona que fa una mica de ràbia: el centre luxós i manicurat. Aquest edifici que fa força patxoca és el Museu Nacional. Hagués sigut interessant anar-hi, potser, si hagués parlat de Cambodia, de la seva història, morfologia social i demés típics de Museus Nacionals. I donada la complexa història i morfologia social de Cambodia, hagués sigut sens dubte especialment interessant. Però aquí el que hi trobem, sembla ser, és una col.lecció d'escultures de l'època angkoriana, això si, la més completa del món (només faltaria, sino). I com que no vam creure que poguéssim veure més i millors escultures angkorianes que el propi Angkor, vam decidir deixar-ho córrer.\nSi bé tot estava net i maco, aquí, sembla ser que no solen segar la gespa massa sovint.\nBueno... passem directament al complexe del Palau Reial. Sincerament tenia molt dubtes que volgués anar-hi, al palau reial. L'entrada costa 6,5 dòlars (una pasta per estàndards khmers, i aquests diners deuen anar a parar al ministeri de finances...), i promet ser una exhibició de poder llampant i semi-diví del rei de torn. Finalment, però, vaig desoïr els meus instints, i portat per la meva habitual ànsia de "veure-ho tot, anar a tot arreu", vaig acabar anant-hi. La Tiffany i en Jett van decidir esperar-me fent un cafè, ja que se'ls portava fluixa a tots dos. I per cert, és la primera atracció turística que hem vist en aquest viatge on els nens han de pagar si ténen més de 6 anys. Normalment és gratis fins a 12. I un any enrere, el preu era de 3 dòlars. Apa que no se'ls envà una mica, amb la inflació, no?\nI potser perquè ja vaig entrar amb el pensament que la cosa em decepcionaria, i que no feia falta que hi hagués anat, però el complex em va decepcionar força. En primer lloc, i no sé perquè, em sembla una còpia bastant cutre del de Bangkok. Ja anirem veient les curioses semblances. Un cop d'ull primer a la sala del tron, on no vaig poder fotografiar l'interior, ni falta que feia.\nTot el complexe està plè de diversos edificis força semblants que fan patxoca des de la distància, però que quan t'hi acostes te n'adones que són estructures de formigó adornades dels anys 50. I és que això és el que és, aquest palau, en el seu estat actual. Els primers edificis daten de mitjans del segle XIX, però tot plegat no va estar acabat fins al 1962. Per cert, el rei encara viu en una zona del complexe, així que el que és visitable és bastant poc.\nAquest extrany pavelló va ser donat a la monarquia cambodiana pel senyor Napoleó, sense massa preocupacions de si seria estèticament compatible. També, el pavelló és de ferro, i no em vull ni imaginar la calda que ha de fotre aquí dins en un dia assolellat d'aquests que abunden a Cambodia.\nSemblances amb el Grand Palace de Bangkok: la zona més interessant del palau és el temple, que en aquest cas es diu Silver Pagoda, i aviat us diré el perquè. El temple, exactament igual que a Bangkok, guarda un buddha esmeralda. I tota la zona, com a Bangkok, està encerclada per una galeria amb uns murals ensenyant tot d'històries de la vida del buddha. Només que, a Bangkok, tot és més maco, més llampant, més autèntic i més ben conservat. Així que, com a consell, si ja heu anat al de Bangkok, aquest no val massa la pena.\nAquí les galeries, amb les seves pintures que es cauen una mica a trossos.\nSempre m'havia preguntat si les petjades de Buddha, un dels clàssics objectes de devoció present en molts temples budistes, tenien alguna base històrica, o si potser eren una còpia de petjades reals o algo. Aquí vaig poder descobrir la decepcionant resposta.\nI aquí tenim la Silver Pagoda! Si us explico el perquè d'aquest nom, no us en riureu? Doncs el terra interior està tot cobert amb rajoles de plata! Centenars de rajoles (cobertes ara amb moquetes "per protecció") s'estenen per tota la superfície, creant un dels terres més durs i incòmodes que mai he caminat. Però a qui collons se li acudeix, amb perdó, cobrir el terra d'un temple amb plata? Un temple on la gent s'agenolla i s'asseu al terra? Només un rei estúpid i vanitós (característiques no gens extranyes en reis) pot tenir una idea tan absurda com aquesta, amb l'únic objectiu d'ensenyar el seu poder. Quin fàstic, home. Ho vaig trobar patètic.\nI per fora, doncs és bonic si no hi estàs acostumat, però no és més bonic que qualsevol temple a qualsevol ciutat de Tailàndia, i fins i tot m'atreviria a dir que Cambodia.\nPer cert, que mentre estava dins del temple es va posar a ploure gats i gossos (traducció de l'anglès, això) i em vaig estar una bona estona assegut allà esperant que amainés i observant el buddha esmeralda aquest. I per això us puc dir lo dur que estava.\nPer cert: els Khmer Rouge, que van destrossar o convertir en estables i graners tots els temples del païs en la seva creuada pseudo-comunista, van respectar aquest edifici (així com Angkor, gràcies a déu!) com a memorial de la glòria passada dels khmers. I per això està aquí.\nTot el complexe, amb pluja inminent.\nI quan finalment va acabar de ploure, patam! Sorpresa i benvinguts a Phnom Penh. Es veu que cada cop que plou una mica mitja ciutat s'inunda irremediablement. Us explicaré el motiu i us en riureu, a no ser que volgueu plorar. Els llacs naturals, on normalment l'aigua de la pluja es podria dipositar, s'han anat assecant per poder construir-hi, així que el drenatge natural de la ciutat està totalment destrossat. L'altre llac que queda, el que us comento més amunt dels hotels barats, està també en procés de ser requalificat i assecat, així que no vull ni saber com estarà aquest carrer després d'una hora de pluja en uns quants anys. El que estic segur és que els pajarracos que prenen les decisions no es baixen del seu Lexus amb els seus guardespatlles, en aquests moments.\nAixí els hi va, en sèrio. I el problema és que la gent del carrer ho té tan assumit, el tema de la corrupció, que lo únic que volen és ser com ells.\nEn una situació semblant però molt diferent estava el païs a mitjans dels anys 60. I durant els propers vint-i-cinc anys Cambodia viurà una de les èpoques més caòtiques de la història recent de la humanitat. Així que arriba el moment de fer una mica d'història. Personalment em sembla extremadament interessant. Si a vosaltres no us interessa la història (que us hauria d'interessar), salteu-vos la parrafada.\nImagineu-vos la situació de Cambodia entre mitjans dels seixanta i mitjans dels setanta: amb una independència recent, dominat bàsicament per tots aquells amb bons contactes amb els francesos, el rei a davant, i desenvolupant sistemes creixentment corruptes. Amb aquest nou món de possibilitats, i descontents amb com el païs malgastava la seva indpependència, una sèrie de "joves" educats a França va mostrar el seu interès en el comunisme que sorgia amb força a d'altres països asiàtics (Xina i Vietnam al capdavant) com una opció per Cambodia. Aquest grup de joves va fundar el CPK (Partit Comunista de Cambodia) sota els braços protectors del veï ric, Vietnam. Al cap de poc, Vietnam es va veure liat en una guerra entre nord i sud. El nord, fidel a ideals (teòricament) comunistes. El sud, amb el suport i la participació creiexentment activa dels Estats Units. Més o menys tots en sabem alguna cosa, d'aquesta guerra, punt clau de la guerra freda. Com que Cambodia era un païs amic de Hanoi (la capital del nord), tropes comunistes es van situar en zones frontereres amb Vietnam del Sud, a terres cambodianes. Quan els Estats Units es van enterar d'això, van llançar una desmesurada ofensiva contra pràcticament tots els pobles de l'est de Cambodia, la meitat més propera a la frontera. La devastació va ser descomunal, totes les famílies que vivien en aquesta zona es van veure afectades, i el CPK, batejat per Sihanouk com a Khmer Rouge (cambodians vermells), es va aprofitar d'aquesta situació per anar reclutant gent frustrada i desitjosa de venjança contra els americans i l'imperialisme capitalista, els vietnamites que els havien ficat en aquest merder, i el propi govern de Cambodia, més preocupat per enriquir-se que per solucionar els problemes del païs.\nI no és demagògia. Tots els historiadors us diran que els Estats Units van ser un factor clau en el creixement i la posterior arribada al poder dels Khmer Rouge, que va desembocar després en 4 anys de terror i 15 més de guerra civil. No dic amb això que aquestes massacres fóssin culpa dels Estats Units. Els líders dels Khmer Rouge, amb Pol Pot al capdavant i una sèrie més al seu costat, estaven ells sols com una regadora.\nDurant aquests anys de principis dels setanta, les guerrilles que eren els diversos grups dels Khmer Rouge van ser preparats i entrenats (amb el suport de Xina, que tampoc volia que el Vietnam dominés tota aquella zona a les seves anxes) per, un dia o altre, prendre el control del pais. Aquest dia va arribar al 17 d'abril de 1975. Tropes de Khmer Rouge, la majoria d'ells adolescents, van arribar a lliberar Phnom Penh. Amb l'excusa de que els americans anaven a bombardejar-la en breu, els khmer rouge van evacuar a tothom a la força, amb la promesa de que podrien tornar a casa en uns dies. I qui s'hi va negar, bala a l'espatlla i a una altra cosa.\nPerò els que van marxar mai van tornar a casa. Entre el comunisme radical i malentès dels khmer rouge hi havia un profund despreci i desconfiança en el concepte de ciutat. El seu objectiu era crear una gran cooperativa agrària on tothom treballés al camp, produïnt arròs suficent per la pròpia alimentació i per treure'n beneficis a través de l'exportació a d'altres països afins. Uns objectius una mica rudimentaris, però difícilment condemnables de per si.\nEls mètodes per aconseguir aquest objectiu, però, eren absolutament barbàrics i radicals. En primer lloc, desaparició de les ciutats i recol.locació de tots els seus habitants en zones de camp a cultivar. Dels 2 milions que tenia Phnom Penh, en un any van acabar amb només 40.000, la majoria treballadors del govern o dels sistemes ferroviaris.\nEls canvis no s'acaben aquí: inmediata abolició dels diners, dels mercats i de tot tipus d'intercanvi monetari. Abolició de la propietat privada en totes les seves variants. Abolició de les escoles i els hospitals (curiós per algú que s'anomena comunista). Catorze hores de treball forçat (i dur!) diari a canvi de, només, un parell de plats d'arròs. Necessitat d'obediència fins a l'últim detall, i execució inmediata en cas de que no fos així.\nFins i tot, els khmer rouge tenien un altre punt bastant poc habitual en el comunisme: éren xenòfobs de collons. Les seves polítiques incloïen la desaparició de qualsevol no-ètnic khmer de les fronteres cambodianes. Això inclou occidentals, xinesos, vietnamesos o qualsevol altra cosa. Molts van ser deportats, però molts més van ser executats, una opció més ràpida i barata.\nLa cosa va evolucionar fins a tal punt de bogeria i paranoia que les execucions van continuar amb qualsevol persona que parlés alguna llengua estrangera o que portés ulleres. Aquests dos últims punts demostraven que el que volien era una societat eminentment agrària, sense coneixements ni aspiracions a res més.\nExecucions de traïdors també eren habituals, amb centenars de propis Khmer Rouge executats per d'altres khmer rouge per qualsevol xivatasso cert o fals.\nTotal, una autèntica misèria. Dels 11 milions d'habitants que hi havia a Cambodia l'any 1975 s'estima que 2 van morir durant els quatre anys que va durar el règim dels Khmer Rouge.\nL'any 1979, Vietnam va envaïr Cambodia i es va situar al govern, enviant els Khmer Rouge de nou cap als boscos, on es van anar rearmant i lluitant més o menys continuament per recuperar el poder amb el suport de Xina i Tailàndia, tots dos sense cap interès en que Vietnam expandís el seu control a la província d'Indoxina. Amb més o menys intensitat, la guerra civil entre uns i altres va durar fins al 1998, quan tropes del nou govern van ocupar l'últim dels raconets on els capgrossos d'aquest grup s'agrupaven. Lo curiós i trist de la cosa és que tant Pol Pot com tots els altres responsables de tal terror mai van ser jutjats pels seus crims, i van morir tranquilament de vells, suposo, de totes maneres, que atacats cada nit per molts fantasmes.\nAquests anys de guerra civil, per cert, van concluir amb la plantada de mines més gran de la història, perpetrada pels vietnamesos, el govern cambodià, i els khmer rouge. La gent, la veritat, no veu més enllà del seu nas.\nHi ha moltes raons pels quals el règim dels khmer rouge no va funcionar. La més òbvia és que tal terror, es miri com es miri, tal terror ha de ser insostenible, Si voleu una raó amb arguments, però, què us sembla aquesta: les previsions del govern era que cada any es produïssin X tones d'arròs. D'aquestes, unes anirien per exportació, d'altres es guardarien en reserves, i d'altres s'utilitzarien per alimentar la població. Com que la població anava malnutrida, no tenia ni idea de com treballar camps d'arròs eficientment, i no utilitzava cap maquinària, aquests expectatives mai es van complir. Els caps locals, però, per por a represalies del govern central (i tenien els seus motius, per tenir por), enviaven tota la producció que se'ls hi demanava per exportació, sacrificant així les reserves locals i, el que és pitjor, l'alimentació diària del poble. Així el païs es va anar afeblint any a any, fins a arribar a quotes de producció baixíssimes.\nAquesta és una introducció molt bàsica a la història de Cambodia sota la influència dels Khmer Rouge. Un cop d'ull a la wikipedia sota les entrades d'Història de Cambodia, Khmer Rouge o Pol Pot segur que us dóna molta més informació si hi esteu interessats. I si hi esteu molt interessats, demaneu-me que us deixi un llibre que tinc parlant sobre el tema. Haureu d'esperar que me l'acabi, però.\nAquesta història ens serveix per passar a veure dos dels punts més interessants i colpidors de Phnom Penh. Els dos estan interrelacionats i formen escenaris bàsics per entendre el sistema de caos i terror instaurat pels Khmer Rouge. Són la presó de Tuol Sleng i els Killing Fields.\nComencem per la presó. Si algú està a Phnom Penh només un dia, o només unes hores, i només té temps d'anar a un lloc, indubtablement el lloc és aquest. L'escola de Tuol Sleng va ser convertida pels Khmer Rouge en la presó d'alta seguretat S-21, la més important (i amb més "visitants") de tot Cambodia. És un lloc altament emocional, així que al tanto.\nLa primera cosa que crida l'atenció i que fa una mica de grima és que l'edifici de l'escola és absolutament ordinari. S'assembla a moltes altres escoles, i fins i tot una mica a la meva. Així que ràpidament et pots posar en la situació amb certa proximitat.\nTuol Sleng està situat en un entorn absolutament normal. Al mig d'un carrer com un altre. Tot això, mentre aquesta presó estava en ús, era deshabitat. La gent, aquí, de mitjana, no s'hi estava més d'una setmana. No tenia massa sentit mantenir gent a la presó, si l'objectiu final era excutar-los (que ho era). Aquí només hi venien a parar els sospitosos de traició, que arribaven per ser brutalment interrogats. Vistos els mètodes, molts d'ells morien durant aquestes interrogacions (llegim tortures). Els que quedaven serien enviats als Killing Fields, que veurem després.\nAixí que no ens esperem massa delicadeses, aquí. La cosa va directament per feina.\nPaguem els 2 dòlars d'entrada i passem als patis interiors. Abans d'entrar als edificis en si, aquest antic aparell gimnàstic, que els gupardies de la presó utilitzaven com a "sala d'interrogació". Els presoners eren penjats d'uns cables i estirats de cap per avall (això diu el plafó, encara que la imatge no ho mostri així) vàries vegades, fins que perdien la consciència. Quan això passava, els sucaven el cap a un pot d'aigua pútrida que s'utilitzava per fertilitzar els camps, de manera que ràpidament recobraven la consciència i els podien continuar interrogant. Pràctiques medievals tan sols 30 anys enrere.\nCom també van fer els nazis, els Khmer Rouge van documentar molt detalladament tots els presoners que van passar per Tuol Seng, de manera que ara, per sort o per desgràcia, podem traçar les històries personals de la majoria d'ells. Habitacions i habitacions estan plenes de plafons amb aquestes fotos. Mirar-te-les, una a una, et posa la pell de gallina. No és una cosa per donar-hi un cop d'ull, és per parar-se en cada una de les cares, expressant una emoció absolutament diferent, i pensar en aquella persona en concret. La majoria mostren profunda decepció i incomprensió. Algunes mostren ràbia i odi. Les que menys, mostren tristesa. I tot i que tothom sabia que els seus dies estaven comptats, un cop eren fotografiats a l'entrada de Tuol Sleng, no n'hi ha ni un que plori.\nPersonalment, em va fer posar la pell de gallina, i em vaig tirar més d'una hora saltant de cara a cara, trobant noves històries i emocions després de cada expressió. Comentaré un detall: hi havia tres noies joves amb pinta d'angleses o nord-europees, totes elles moníssimes amb els seus pantalonets curtíssims i les seves fantàstiques figures, traient el mirall cada dos per tres per retocar-se el maquillatge i rient per sota el nas. A mi, enmig de la meva absoluta crisi emocional amb totes aquestes fotos, això em va produir un fàstic que no us podeu ni imaginar. És cert que aquest viatge m'ha provocat un creixent despreci cap al turista occidental ignorant, arrogant, irresponsable i irrespectuós, que bàsicament vé fins aquí perquè fa sol i l'alcohol és barat. Es sol correspondre, per cert, amb joves nord-europeus.\nHo sento pel parèntesi.\nTinc moltes fotos de cares personals. En destacaré només tres o quatre, per no fer-me pesat. Penseu què us suggereix aquesta expressió? Us imagineu aquesta noia just arribada a Tuol Sleng, asseguda en una cadira, amb un paio tirant-li una foto i un parell de guàrdies apuntant-la amb una pistola? A mi em suggereix una profunda decepció, més que res més, com dient... què m'esteu fent? Què li heu fet a la meva familia? Què li esteu fent al meu pais?\nI aquesta? Ja de volta de tot... segurament suggereix una certa incomprensió, una pesada incomprensió. Com dient... ho he viscut tot a aquestes alçades... qui us penseu que sou per fer això?\nSuposo que no fan falta comentaris sobre aquesta. Homes, dones, nens, nenes, de totes les edats i condicions, van ser torturades i executades sense cap tipus de pietat a Tuol Seng i a desenes d'altres punts al voltant de Cambodia. Un dels detalls que posa més els pèls de gallina és el dels números: els números indiquen el número de presoner en el seu moment a Tuol Sleng, i eren reutilitzables. Així que quan veus dues persones amb el mateix número t'assalta la dolorosa realitat de que una d'elles ja ha estat vilment executada per fer lloc al següent. És una sensació horrorosa, si em perdoneu. Fins on pot arribar l'avarícia, l'egoïsme, el, el... com li diríeu, d'això?\nN'hi havia ben pocs que reien, de fotografiats. Els únics, aquells que mostren una gorra com aquesta. I aquests són Khmer Rouge. Mireu aquest nano, en la seva tendra adolescència, amb cara de menjar-se el món i amb absoluta confiança. El que aquesta foto estigui aquí vol dir ni més ni menys que una hora o altra, segurament per la més petita de les insubordinacions, ell també va ser executat.\nPerquè aquesta és una altra, és clar, què passa amb els guardes? Eren realment tots diabòlics? Molts d'ells, segurament, es van veure en el terrible dubte de matar o morir. I molts d'ells van decidir matar, encara que siguéssin absolutament conscients de la situació absolutament abominable en que s'estaven posant... què faríeu, vosaltres? Mataríeu fredament a innocents (de totes les edats) per salvar la vostra pell?\nVam veure un vídeo on, entre d'altres persones, sortia un paio que havia sigut guarda a Tuol Sleng. Parlava del que havia passat aquí (després de que haguéssis vist totes les sales amb els teus propis ulls) amb una fredor i un cert orgull absolutament repugnant. I ningú ha sigut mai jutjat, en nom d'intentar mantenir la pau al païs. Entenc les raons, sens dubte, de no voler crear dos bàndols ansiosos de constant venjança per un llarg futur. És una decisió difícil... és una situació difícil...\nUn dels edificis estava dedicat enterament a cel.les, en els seus tres pisos. Mostrant-nos lo tremendament rudimentaris que eren els mètodes dels Khmer Rouge (que eren bastant sabatots i no tenien un duro). Quatre parets de totxos, bastant aleatòries, creaven separacions a les classes i donaven un lloc per viure els seus últims dies en asquerosa putrefacció als pobres que van patir la misèria d'anar a parar a aquest forat.\nI el fet de que no és una presó d'alta seguretat amb pinta de presó, sino que és una classe d'escola amb forats a les parets i improvitzats murs de totxos separadors, ho torna tot molt més real i cruel.\nUn altre edifici ensenya tot de classes buides. Aquestes si que us podeu imaginar que són una classe. Al mig, només un somier de ferro mig rovellat. Què deu ser doncs, això? Doncs són les sales de tortura. Un somier, un presoner, un torturador. Uns quants altres estris de ferro. Taques de sang a les parets. Sospir.\nSabeu que la Tiffany té una certa habilitat extrasensorial, i de vegades pot sentir les energies atrapades en segons quins llocs, sobretot si aquestes ténen una alta càrrega emocional. Estàvem encuriosits en què li passaria, on anys i anys de tortures i assassinats havien estat perpetrats en aquestes habitacions. Doncs bé, si que va sentir coses, però sorprenentment, estaven més relacionades, un cop més, amb incomprensió i decepció que no pas amb dolor i odi. I, per desgràcia, hi havia un alt contingut de sadisme i de disfrutar-lo.\nNo sé quants de vosaltres heu vist la peli "Das Experiment", una peli alemanya sobre un grup de persones aparentment aleatori posats a jugar rols de presoners i carcellers durant quinze dies. Va resultar que tots dos es van creure tantíssim el seu paper que es va muntar una batalla entre els dos grups que va acabar tràgicament. Una peli interessant, i un dilema interessant.\nA les parets de les sales, fotos il.lustratives, ensenyant la passió documentativa dels Khmer Rouge. I lo gràfiques i reals que són les fotos. Les mateixes rajoles. El mateix llit. Els mateixos instruments. Sang a tot arreu.\nTuol Sleng és un lloc extremadament interessant. A banda de les cel.les i les sales de tortura, hi ha una sèrie d'exposicions i videos que t'ensenya a comprendre una mica millor la magnitud de la tragèdia. Des d'històries personals de víctimes i carcellers, a cronologies històriques i gràfiques del règim dels Khmer Rouge. Una de les exposicions més interessants són les fotografies que un jove suec va fer a Cambodia durant aquells anys. No en recordo el nom, però el paio, comunista convençut, va venir en un tour organitzat pel govern ja que pensava que, sobre el paper, el comunisme implantat per Cambodia podria ser la solució. Les fotos vénen acompanyats pels pensaments llavors (totalment imparcials pel que ell volia creure) i els pensaments actuals. Li van ensenyar hospitals i escoles que funcionaven, i gent relativament feliç, i l'home va tornar plè d'esperança. Després es va demostrar que aquests tours organitzats eren tots una pantomima. Em va fer una mica de pena aquest home, ja que va venir amb les millors esperances, i mira com li van tornar.\nDeixem doncs Tuol Sleng. La nostra visita va durar pràcticament 5 hores, i personalment hi hagués estat més si no fos que els guardes pràcticament ens van fer fora, ja que ja era hora de plegar (les 5) i érem els últims que quedàvem.\nA Tuol Seng no hi mataven a ningú, a no ser que fos accidentalment (i això devien ser forces). Quan volien executar a algú, o millor dit, a un grup de presoners, m'imagino que per fer lloc als nous que venien, els amuntegaven en un camió i els enviaven a Choeung Ek, on es trobaven els Killing Fields, fets famosos amb aquest nom per la pel.lícula explicativa i per la cançó que obre el Divine Intervention d'Slayer.\nEls Killing Fields no eren res, a part d'un descampat una vintena de quilòmetres al sud de Phnom Penh. Els camions arribaven aquí, els presoners baixaven i, inmediatament, eren executats. Al principi es feia amb bales, però més tard, degut a les penúries econòmiques dels propis Khmer Rouge, es veia a cop de garrot i tall de coll. Morts o no, anaven després a una fossa comuna, i ale a pel següent.\nTrist i impersonal. Així anava la cosa. Així són les guerres. Una pena.\nAvui en dia, al lloc ocupat pels Killing Fields hi ha una mica d'explicació i, sobretot una estupa conmemorativa, que és un punt de peregrinatge bastant popular a Cambodia. Penseu que probablement totes (i quan dic totes, vull dir TOTES) les famílies khmers han perdut a algú durant els anys negres dels Khmer Rouge, així que no sorpren. El que sorpren una mica més és que els drets d'explotació d'aquest lloc han estat venuts a una empresa japonesa, que cobra dos dòlars a locals i estrangers. Aquest punt ha generat molta controvèrsia, i no m'extranya, entre els khmers.\nAquesta estupa és particularment famosa, i particularment macabre. Està plena de centenars de calaveres desenterrades de les fosses comunes adjacents, així que, de nou, t'enfronta sense pietat amb la trista realitat del que va passar aquí, i encara passa a molts llocs del món, amb més o menys intensitat.\nAl voltant de l'estupa una sèrie de forats ens mostren els llocs on es trobaven les fosses, i d'altres cartells ens ensenyen d'altres coses. Aquest, que diu que sota aquest arbre era on els executadors apallissaven als nens, impacta una mica, encara que no sé com de sensacionalista és, potser una mica.\nEn resum, els Killing Fields són importants si vols tenir una visió completa de l'impacte dels Khmer Rouge a Phnom Penh, però no són tan interessants per si sols, i tampoc ofereixen gaire informació. Més que res, són un parc agradable per on passejar-se.\nPer cert. El dia que vam anar als Killing Fields el que volíem era anar al Palau Reial. Com que som gent que no llegeix les parts importants de les guies, ens vam trobar que el lloc estava tancat d'11 a 14.30 (que ja veus tu), i eren exactament les 11.15 quan vam arribar. El típic conductor de tuk-tuk ens va oferir una visita als Killing Fields i a un tal Russian Market (que es veu que està força bé) abans de tornar aquí a les 14.30. Un cop posats d'acord amb el preu (5 dòlars per dur-nos allà, esperar-se, dur-nos després fins al mercat -que ve de pas-, esperar-se també, i finalment dur-nos de nou al palau, ell en demanava uns exageradíssims 15), ens vam encaminar cap allà. Un cop va ser hora de marxar l'home ens va dir que ens portava fins al mercat aquell i ens deixava allà. I jo que "com?". Total que el paio es va negar a res més, i si no hi estàvem d'acord i no volíem pagar, pues aquí ens quedàvem als Killing Fields. Com? L'home era un llest que parlava bon anglès (aquests són els pitjors). Finalment vam acordar que el tio ens tornés al palau reial sense passar pel puto mercat, però ja veus tu quina gràcia.\nAmb aquest petit exemple inaugurem el capítol de petites corrupcions i intentem treure-li el màxim de pasta a tothom sense cap mena d'escrúpol, tot per desenvolupar un karma horrorós i no ser capaços de sortir de la misèria en la nostra puta vida. Però com que és la manera com els rics s'han fet rics, tothom ho veu com el model a seguir.\nNo m'extranya que els pobres tios estiguin fet pols, joder.\nEls exemples són múltiples i constants, normalment només a través d'intentar cobrar-te de més per pràcticament tot.\nA sota del nostre hotel hi havia un lloc que venia aigua i demés refrescos. A tot arreu, l'aigua val 2000 riel (50 cèntims de dòlar), així que quan la noia em va dir que me'n volia cobrar 4000 (1 dòlar) li vaig dir que nanai, que pagaria un dòlar. Amb un somriure em va dir que vale. El dia següent va passar exactament el mateix. I al tercer, igual. I jo sempre amb el "escolta, que ahir em vas cobrar 2000". I la noia somrient i com dient "vale vale, m'has pillat". I així tota l'estona, com no t'hi fixis.\nLa següent va en un restaurant. En Jett i jo vam sortir a menjar algo i vam trobar un restaurant de cantonada que semblava que estaria bé. Era força tard i no hi havia gaire res obert, així que vaig acceptar els 3$ per un plat d'arròs fregit amb coses, que ens disposaríem a compartir (tot i que és força car). Quan va ser hora de pagar, el tio ens va dir que eren 5 dòlars. I jo "com? deia 3 dòlars, al menú". I ell... si, però com que l'anàveu a compartir, us l'he fet més gran! Au va! Ni gran ni hòsties.... 5 dòlars per un plat d'arròs fregit amb coses és algo que no hem pagat, ni de lluny, enlloc a Àsia, ni tan sols a les platges de Tailàndia. Al veure que em negava a pagar això, el paio va acabar satisfet amb els 3 dòlars. (que tot sigui dit, ja eren força més del que valia el plat)\nUna altra... en una espècie de forn / pastisseria al que vam anar també un parell de cops no tenia bitllets de dòlar, només tenia riels, així que quan em va dir el preu en dòlars (algo com 2,60 o així) li vaig dir si em podria dir quan seria en riels. El canvi és de 4000 riels per dòlar, i tothom ho utilitza exactament així. Tu els hi dones un dòlar, i si algo val 50 cèntims et tornaran 2000 riel. Sempre absolutament sempre. Doncs la paia em fa la conversió amb la calculadora de manera que 1 dòlar són 4100 riel. I dius tia... què fas? La diferència seria d'uns 250 riel, que són uns putos 7 cèntims, que no et poden comprar res de res ni tan sols a Cambodia. Però el vici d'intentar astillar-te el ténen molt dins seu. I no és algo personal en absolut, sino que ho fan amb tothom, locals i visitants.\nNaturalment que li vaig dient a tothom que no van enlloc, així, però em sembla a mi que no em faran ni cas. I els comprenc una mica, si vols que t'ho digui. Sobre això del canvi, per cert, un supermercat perfectament oficial tenia un cartellet que, per ells, mira que monos, 1 dòlar eren 4200 riel.\nI la penúltima! A Siem Reap, la gent que ens va fer la rentadora (normalment, quan acumulem una quantitat acceptable de roba -que no sigui roba interior, que rentem manualment-, la portem a un servei de lavanderia, que són normalment barats i eficaços) em va perdre la meva preciosa samarreta de birra Chang souvenir de Tailàndia (no era preciosa, tampoc, de fet era una mica massa grossa, però jo la volia, jó), cosa que vaig descobrir a Phnom Penh. És el primer cop que ens passa, però ens ho vam prendre com una desgraciada mala sort. Però quan vam venir a Phnom Penh, vam havar de fer una altra rentadora. Tres quilos. I quan vam anar a buscar-la, vam decidir, per inspiració divina, comprovar els quilos, per veure que estàvem a 2,7 o així. Així que vam començar a comprovar les peces (mentre els del lloc ens miraven amb cara de que gilipolles, aquests), adonant-nos finalment que faltava una samarreta de la Tiffany. Així que els hi vam comentar. Al principi es feien l'ornis, però al cap d'una estona, van entrar cap a dins, i sabent perfectament on anar a buscar-la, van aparèixer amb la samarreta en qüestió. Una mica de casualitat, oi, que passi el 100% de les vegades a Cambodia (encara que fóssin només 2), i mai en cap altre lloc?\nEl que us dic, si cola, cola.\nPerò això no és res. Diuen que en algunes discoteques una mica més pijes, els fills de les elits solen anar-hi amb els seus guardespatlles (tots ben empistolats). I diuen que pot ser un problema seriós si al paio li dóna per què li caiguis malament o, pitjor que res, que decideixi que li agradaria passar la nit amb alguna turista. Com aquesta s'hi negui, es veu, cosa que em sembla abominable, les conseqüències poden ser terribles. I llavors a qui et queixes, si has sigut apallissat pels guardespatlles de l'elit, si la policia està totalment dominada per aquesta elit. Em va semblar una informació pràcticament increïble, aquesta, però es veu que passa de veritat.\nNosaltres, però, no vam pas pensar ni anar-hi, a aquestes discoteques.\nDeixem de banda aquestes petites corrupcions, doncs, i passem a les delícies culinàries de Phnom Penh, que la veritat és que són forces. Una de senzilla que es va convertir en una de les experiències gastronòmiques estrella del nostre viatge va ser aquesta "cuina-la-teva-sopa". Et dónen un pot plè de caldo amb un fogonet i tu li vas afegint el que vulguis. És bo i divertit. El caldo, però, tenia tota la carn del món, i segurament la Tiffany va menjar més carn (accidentalment) del que ho ha fet en els últims 15 anys. Bo i divertit, de totes maneres.\nUn altre dels nostres preferits, on també hi vam anar un parell de cops, era un simpàtic i popular restaurant informal xinès que ocupava una vorera força ampla (no deixant caminar els vianants, es clar). Ben bo.\nHan sigut delícies culinàries breus i no massa espectaculars, però què voleu que us digui... estem a les últimes del nostre pressupost i no ens vam poder permetre restaurants gaire llampants.\nSi a d'altres llocs la beguda de carrer estrella són els batuts / granizats, als quals ens hem aficionat apassionadament durant aquest viatge, i esperem poder mantenir en la nostra dieta en aquest futur inmediat, aquí el que es porta és el suc de canya de bambú. Les màquines són chachis, el suc és superdolç i bo i refrescant, i només val 25 cèntims de dòlar (o 1000 riels).\nPerquè semblarà impossible, però les cadenes internacionals de menjar ràpid i demés, com McDonalds, Burger Kings, Pizzeries, 7Eleven i similars, encara no han arribat a Cambodia. N'hi ha vàries de locals que serveixen el mateix propòsit, però. La més popular de les quals és aquesta Lucky Burger. Per cert, hi ha molts llocs on tenen negocis amb la paraula Luck. Em sembla a mi que no és per aquí, per on conseguiran la prosperitat que busquen, però els hi desitjo tota la sort :-)\nA Phnom Penh també hi ha alguns mercats que prometen ser interessants. Involuntàriament descartat el mercat rus aquest al que vam acabar no anant (que rep aquest nom perquè és on els russos venien a comprar quan els russos eren els únics turistes que venien), vam tributar una petita visita al mercat central (Psar Thmei), que prometia ser un edifici Art Decó interessant plè de paradetes interessants. I què voleu que us digui.\nTambé diuen que la cúpula és una de les més grans del món. No sé si és veritat, això, potser si, però tampoc impressiona massa, ho sento.\nI les paradetes... bueno, si que n'hi havia moltes, però no venien res que no haguéssim vist ja a molts llocs. Bueno, no és del tot cert, això... en aquesta també hi venien nens amb la cara molt rodona.\nAixí que el mercat no és gaire gran cosa. Feia uns dies que us volia comentar això. Hi ha moltes paradetes, al mig del carrer, amb aquesta sèrie de números. Em va costar una mica esbrinar que devien voler dir, però finalment va resultar que són prefixos telefònics. La gent de la paradeta té telèfons de totes les companyies, i tu pots anar allà i trucar on vulguis, que ells et dirigiran al telèfon més barat. Anys enrere (molts anys... gairebé 10) treballava en una companyia que es deia Teleprix (El Supermercado de las telecomunicaciones), i el producte estrella dels que venien era un enrutador que colocaves a la roseta telefònica, i et redirigia cap a l'operador més barat per cada trucada que feies. Lo dolent és que acabaves tenint set o vuit factures diferents i t'havies de donar d'alta a totes les companyies.\nDoncs això és una mica lo mateix, però deu anys després i a la cambodiana.\nNo només de mercats i paradetes viu el phnompenhià. Per escapar de la calor, nosaltres i molts d'altres vam acabar al Centre Comercial Surya. I mira que no en sóc gens, de centres comercials, però ostres, és que feia calor! Els centres comercials, però, són una mica el mateix a tot arreu.\nI al ser un edifici força alt, tens la oportunitat de veure una vista panoràmica de l'humil skyline de Phnom Penh. Està clar que sembla que no fa falta pujar tan amunt, per tenir una vista panoràmica...\nVam passar una estona interessant remenant per les botigues. Com a Tailàndia, no sé com ho tenen amb el tema de la pirateria, però aquí la cosa és força espectacular. Per exemple, en aquesta perfectament legal estanteria veiem un Adobe Photoshop (que val molts diners, ja us ho dic), venut per uns més que accessibles 2 dòlars.\nI no, no el vam comprar.\nSembla que ja és hora d'anar deixant caure el teló sobre Phnom Penh i sobre Cambodia. Cambodia ha sigut una experiència intensa. No sempre agradable ni fàcil, però intensa i interessant. Sincerament, m'agradaria tornar-hi. I m'encantaria que prosperéssin més enllà del pou en que estan ficats. Però per fer-ho necessiten un canvi radical d'actitud, i no estic segur que la predisposició sigui la correcta. Com ells voldrien, però, molta sort!\nI ja... el dia següent ja era dia de marxada i pràcticament final del nostre viatge. De nou amb Air Asia, agafaríem un avió des de Phnom Penh fins a Kuala Lumpur, la capital de Malàisia, a la que ja hi vam venir tres mesos i mig enrere. Aquí hi passarem dues nits, i llavors volarem fins a Londres i fins a Barcelona. I això serà tot.\nQuan anàvem cap a l'aeroport amb el nostre tuk-tuk es va posar a ploure a bóts i barrals, inundant la carretera i remullant-nos una mica. En Jett, que és una mica delicat, es va protegir sota la funda de la motxil.la, mentre nosaltres, com se suposa que han de fer els adults, vam acabar xops.\nPer cert, el nostre conductor va resultar ser molt colega tota l'estona, i li vaig acabar donant propina. Perquè no us penseu que sóc un rata. Senzillament, m'agrada premiar les bones accions i persones, i m'agrada NO premiar les dolentes.\nAixò és tot doncs, ens veiem a Kuala Lumpur pels últims dies i la conclusió d'aquest extens, intens i interessant viatge!\nPosted by bert at 16:23 3 comments:\nTemes: asia, cambodia, nem hasia casa, viatges\nNem Hàsia Casa XXXIII: Tragèdia amb excusa vermell...\nNem Hàsia Casa XXXII: A la riba del Mekong\nNem Hàsia Casa XXXI: Senyores i senyors, Angkor\nNem Hàsia Casa XXX: Swasdei Chnam Khmer! (Holiday ...\nNem Hàsia Casa XXIX: Doncs Bangkok no està tan mal...\nNem Hàsia Casa XXVIII: Una tarda a Phitsanulok. Un...\nNem Hàsia Casa XXVII: Verano azul a l'Anciana Tail...\nNem Hàsia Casa XXVI: Doi Suthep i más allá\nNem Hàsia Casa XXV: Una de temples\nNem Hàsia Casa XXIV: Mai no diguis mai a Chiang Mai\nNem Hàsia Casa XXIII: Escapant-nos de la ruta del ...\nNem Hàsia Casa XXII: Adéu a la platja, adéu!


Revisió del 11:09, 7 set 2009\nRevisió del 11:07, 7 set 2009 (modifica)\n(Pàgina nova, amb el contingut: «'''Rukn al-Din Ibrahim Shah Khalji''' fou el segon sultà de Delhi de la dinastia khalji. Quan es va saber l'assassinat de Djalal al-Din [[Firuz Shah Kh...».)\nRevisió del 11:09, 7 set 2009 (modifica) (desfés)\n'''Rukn al-Din Ibrahim Shah Khalji''' fou el segon sultà de [[Delhi]] de la dinastia [[khalji]].\nQuan es va saber l'assassinat de Djalal al-Din [[Firuz Shah Khalji]] (junyjuliol de []) prop de [[Kara Manikpur]], pel seu gendre i nebot Ala al-Din [[Muhammad Shah I Khalji]], la reina mare Malika-i Djahan va proclamar al seu jove fill Ibrahim Shah degut a la necessitat urgent de tenir el tron ocupat, passant per davant del fill gran i hereu designat, Arkali Khan, que estava a [[Multan]], on era governador i que no va fer cap pas per anar a Delhi. D'altra banda Ala al-Din va restar a Kara Manikpur durant cinc mesos degut a que era l'època de pluges.\nIbrahim no era pas un nen, era jove però ja un home, però de fet fou Malika-i Djahan la que va tenir el govern a les seves mans. Com que Arkali es va declarar contra la seva mare, la noblesa estava dividida, i el tresor buit per poder aixecar un exèrcit considerable. Ala al-Din, amb les gran riqueses obtingudes al seu saqueig de [[Devagiri]], repartides adequadament entre els seus seguidors, li permetien disposar d'una base de suport important; va marxar cap a Delhi amb 56.000 cavallers i 60.000 infants; molts nobles partidaris d'Ibrahim foren subornats i el jove sultà va perdre gran part dels seus suports. Malika-i Djahan va cridar llavors a Arkali Khan a venir a Delhi per ocupar el tron, però aquest va respondre que la oportunitat ja havia passat. Ibrahim va reunir les seves forces i va presentar batalla però a la nit l'ala esquerra va desertar i es va pasar a Ala al-Din. Ibrahim va fugir cap a Multan amb el reduït tresor i alguns fidels partidaris; els nobles es van apressar a jurar fidelitat a Ala al-Din (novembredesembre de []).\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/wiki/Especial:MobileDiff/4174436»


Cremes fredes per a tots els gustos | Consumer\nCremes fredes per a tots els gustos\nAquestes preparacions són una alternativa lleugera, refrescant i nutritiva per a l'estiu\nLes cremes fredes refresquen i nodreixen. S’elaboren amb verdures, cereals, llegums, tubercles i, fins i tot, fruites i làctics. Són plats lleugers i rics en nutrients, antioxidants i fibra, que es manté gràcies a l’ús de la batedora. Aquest aparell tritura les hortalisses i conserva la seva aportació de fibra, enfront del colador xinès, que la reté. A més, el seu alt contingut en aigua converteix a les cremes en plats d’escassa aportació calòrica i ajuda a mantenir una bona hidratació.\nLa consistència de les cremes resulta molt lleugera per a l’estómac: no són tan líquides com els brous, ni tan espesses com els purés. Es poden prendre fredes o calentes i són senzilles d’elaborar. En aquests mesos de calor, és possible preparar-les en gran quantitat i conservar-les en la nevera per prendre en els dies següents. En els menjars, són una forma excel·lent d’obrir l’apetit, com a entrant o aperitiu. En els sopars, en canvi, poden substituir al primer plat.\nLes possibilitats culinàries que ofereixen aquests plats són incalculables. S’elaboren cremes de verdures, hortalisses, llegums, mariscs i, fins i tot, cremes de fruites.\nCremes d’hortalisses. Es preparen a partir de verdures fresques i hortalisses. En general, reben el nom de l’aliment que els dona caràcter i sabor. Les més habituals es componen de porro, carbassó, xampinyó, remolatxa i espàrrecs. Una crema vichyssoise o un tradicional gaspatxo amb hortalisses i oli d’oliva són unes altres de les múltiples opcions. Alguns suggeriments són: crema de carbassó amb pipes de carabassa, crema d’api, pastanaga i mongetes verdes i crema de carabassa amb nous i avellanes.\nCremes de llegums. En la seva composició intervenen un element de mullat (aigua, brou, llet o una barreja de tots), un altre de condimentació (hortalisses i verdures) i llegums secs, el midó dels quals serveix de lligam. Aquestes es couen o, si ja estan cuinades, se separen de la guarnició (costella, xoriço, etc.), es tamizan i es barregen amb l’element de mullat. Després, es rectifiquen els punts de sal i d’espessor i s’afegeix un chorrito d’oli d’oliva per suavitzar la crema. La guarnició s’agrega al moment de servir.\nQuan la crema no es vagi a consumir després de preparar-la, cal guardar-la en el frigorífic en el menor temps possible. Després es pot servir freda, temperada o calenta. És preferible cuinar-la al bany maría o en el microones, ja que al foc augmenten les possibilitats que es pegui. Aquesta és una forma lleugera d’incloure llegums en la dieta. Alguns suggeriments són: crema freda de cigrons amb tomàquet i pernil cristal·litzats, crema de mongetes vermelles i patata amb cruixent de xoriço, capuchino de llenties amb pancenta cruixent, crema fina de faves fresques amb cruixent de pernil o crema fina de pèsols a la planxa amb cloïsses.\nCremes de marisc. Amb peixos i mariscs s’elaboren exquisits plats, com la crema freda de marisc amb gambes salteadas, la crema d’escamarlans i la sopa de gambes i fideus xinesos. Per fer més apetecible la presentació, es pot servir la crema en gots petits o en copes de còctel recentment tretes del congelador i adornades amb una roda de cogombre en la vora, un palito de cebollino o una pajita.\nCremes de fruites. Algunes fruites com el meló, la síndria i la taronja s’empren com a ingredient principal de cremes fredes i es poden servir com a entrant. És el cas de la crema de meló o la sopa de meló amb pernil.\nMÉS DE 130 CREMES PER DEGUSTAR\nCONSUMER EROSKI ofereix la possibilitat de degustar més de 130 cremes i sopes amb informació precisa sobre els seus ingredients, la seva forma d’elaboració i el temps benvolgut per al seu cuinat. Totes elles van acompanyades d’una foto que pot servir de suggeriment per a la seva presentació en la taula.\nhortalisses alternativa lleugera cremes frías-ca preparaciones-ca


El major risc per acumulació d'arbratge, segons els informes tècnics sol·licitats per l'Ajuntament de Catarroja, es troba en la boga entre la població veïna de Massanassa\nREDACCIÓ - 14/10/2019\nBarranc del Poyo en Catarroja. EPDA\nLa neteja del Barranc del Poyo no és un capritx és una necessitat immediata. Eixe és l'anàlisi dels tècnics en els diversos informes que ha sol·licitat l'Ajuntament de Catarroja per a justificar davant la Confederació Hidrogràfica del Xúquer la neteja del barranc i que es troben en la 'Safata d'Entrada' de l'entitat hidrogràfica des de novembre de 2018. Quasi un any després i davant la ràpida temporada de pluges l'alcalde, Jesús Monzó, ha tornat a insistir en aquesta "necessitat" per a la ciutadania de Catarroja.\nEl major risc per acumulació d'arbratge, segons els informes tècnics sol·licitats per l'Ajuntament de Catarroja, es troba en la boga entre la població veïna de Massanassa. Una situació que es pot observar amb claredat des de l'accés de la CV 400. Ja en 2018, els tècnics aconsellaven la immediata neteja del llit del barranc en el punt limítrof entre totes dues poblacions pel risc evident de crescuda davant grans pluges, una sol·licitud que va caure en l'oblit.\n"Estem lligats de peus i mans, però no per això deixarem de visualitzar aquesta problemàtica que ens afecta directament i posa en risc a Catarroja", ha assegurat Jesús Monzó. "Les condicions climatològiques són canviants i no ens podem exposar a una situació que provoque problemes en el municipi perquè la CHX fa cas omís a les observacions fonamentades realitzades per tècnics municipals", conclou.\nL'Ajuntament de Catarroja està disposat a invertir fons municipals en la neteja del barranc pel seu terme, com no podria ser d'una altra manera, per a salvaguardar els interessos de veïnes i veïns, però, per a no incórrer en irregularitat necessita la ineludible autorització de la CHX que fins al moment s'eximeix en el seu deure de protegir el llit posant en risc a la població de Catarroja.\n"Els contractes que tenim no ens permeten actuar en zones que no estan considerades terme municipal de Catarroja i que els municipis no tenim els mitjans per poder-ho fer", explica Monzó.\nBarranc del poyo\nEl complejo Anabel Medina ha recibido una nota de Excelente en todos los elementos susceptibles de contagio, como paredes, tiradores o bancos


ACTIVITATS FITNESS TEMPORADA 2017-18\nIniciem temporada de fitness amb noves propostes i horaris. També hem canviat el sistema de tiquets, tot per a que sigui més àgil per als nostres socis!\nComençarem el proper dimarts, 12 de setembre de 2017!\nHem fet canvis per a que sigui més atractiu l’ús de les classes dirigides. El sistema de contractar les classes mensualment ha quedat obsolet i us presentem un sistema de tiquets. Com fins ara fèiem amb les classes de Cycling virtual o Cycling dirigit.\nPer cada activitat dirigida, l’usuari haurà de presentar un tiquet que prèviament haurà comprat a *la recepció del Club* de la següent manera:\n- 1 tiquet per 5 €\n- 5 tiquets per 20 €\n- 10 tiquets per 35 €\n- 15 tiquets per 45 €\nEls NO socis tenen un recàrrec del 25% en aquests preus.\nAmb aquests canvis volem fomentar un major ús de les activitats dirigides, no patirem pels mesos que tinguin festius o vigílies, els nostres socis/es que treballen en sistema de torns, ja no tenen excusa per vindre les setmanes que lliuren per les tardes.\nAmb el nou sistema, es poden fer les activitats que es vulguin sense tenir que apuntar-se a una de específica. Per un tiquet pots fer les diferents activitats de la graella sense problema i al gust de l’usuari.\nEsperem que aquests canvis ens ajudin a millorar les classes dirigides i els socis i sòcies del Club gaudeixin del nostre Gimnàs.\nEns veiem el dia 12 a les classes!


Saba Night 3h – Saba Aparcaments\nSaba Night per al teu oci nocturn per només 6 € (3 h) o 9 € (5 h)\nGaudeix d'una vetllada especial i d'un bon descompte en el teu aparcament quan surtis de nit. Un sopar romàntic, una bona pel·lícula, una nit de teatre, un concert, anar a ballar, una copa amb els amics… Si surts de nit, amb Saba Night ho tindràs més fàcil per aparcar el vehicle amb la màxima comoditat i rapidesa.\nAquest producte només està disponible si ho adquireixes a l'inici de la teva estada i és vàlid en horari nocturn, per a períodes de 3 o 5 hores en les franges de 20 h a 3 h i de 20 h a 5 h.\nSi superes el límit d'hores o l'horari nocturn, es cobrarà la tarifa habitual d'aparcament.\nMàxima comoditat en el teu temps lliure


03 juny 2020 17:12\ndBalears | 15 juliol 2009\nEl que durant les quatre darreres temporades ha estat un dels principals referents en atac de l'Atlètic Balears, Lucas Pou, abandona el club de la via de cintura per vestir el pròxim curs la camiseta del Constància. El club blanc-i-blau va oferir al davanter l'oportunitat de continuar-hi, però amb una oferta de renovació molt baixa. Finalment i després dues setmanes de negociació, el jugador rebutjà la proposta.\nEl nou jugador del Constància està il·lusionat davant el nou projecte, però no pot amagar la decepció que li ha suposat que l'Atlètic no hagi fet un petit esforç per retenir-lo. Lucas, després de parlar amb diversos companys que han viscut una situació semblant a la seva, s'assabentà que el club presidit per Fernando Crespí sí havia cedit en alguns casos a negociar l'oferta inicial, un fet que no va tenir lloc en el seu cas. Així, Lucas ha vist en aquesta actitud una invitació a abandonar el club. Pel davanter, el pitjor de tot és acomiadar-se de l'afició blanc-i-blava, a la qual està molt agraït pel suport rebut durant els darrers quatre anys.\nEl davanter vol ara tornar amb gols la confiança que el Constància ha dipositat en ell. Lucas no va voler apostar per una xifra de gols, però sí ens digué que farà tot allò que estigui en les seves mans -en aquest cas, els seus peus- per dur l'equip entrenat per Nico López tan amunt com sigui possible en la classificació per lluitar amb els equips capdavanters.\nEl periodista català Pere Escobar creuarà avui el port de Maó nedant per celebrar l'ascens a Segona B del conjunt menorquí. Seguidor i soci d'honor de l'Sporting Maonès, va prometre en una tertúlia del programa El Club de TV3 que faria la travessia si l'equip pujava de categoria i avui ho durà a terme a les 13.00 h. Partirà de l'Illa Pinto i arribarà al pantalà del restaurant La Minerva del port de Maó.\nL'equip de la via de cintura presenta avui -19.00 h a l'Estadi Balear- la campanya d'abonats amb la presència d'alguns dels seus darrers fitxatges, com ara Llistó, Linares, Azcona i els nigerians Bio, Peter i Rafael.


És fascinant com les coses passen al mateix moment i tenen efectes contrastants segons qui les viu. En el selecte club de cardenals (són 121 al món només), uns s’estrenen, com Joan Josep Omella, amb la dolça il·lusió dels començaments. I altres, com el cardinal George Pell, inicien inexorablement un descens tortuós cap als inferns. Perquè encara que el cardinal Pell, acusat per la policia australiana d’abusos sexuals a menors, pugui emparar-se en la presumpció d’innocència, i sigui efectivament innocent, la taca ja és massa gran. L’ombra d’un error amaga tota la bondat de segles. La reputació es juga en aquests termes.\nEls porprats, amb aquest vermell que simbolitza vessar la sang per fidelitat si cal, formen el cercle més proper que ajuda el Papa en el govern de l’Església. És vital que siguin variats i de mentalitats diferents. Fem números. Dels 121 cardenals, que ja no són prínceps de l’Església (el papa Francesc detesta aquest títol), 49 han estat creats pel Papa argentí. La majoria encara es concentren a Europa, però Francesc ja ha tallat amb aquesta tradició i s’entreté amb el mapamundi: Laos, El Salvador, Suècia, Mali. No és la política de Benet XVI. Qui havia de dir a aquests senyors (conversos, bisbes auxiliars, arquebisbes de seus perdudes pel món) que acabarien al centre mundial del catolicisme com a assessors del Papa! Els Estats Units i Itàlia encara tenen un bon nombre de cardenals, i per tant són un pes com a electors en un futur conclave a tenir molt en compte. No només perquè són molts, sinó perquè se senten desbancats. I la seva reacció de “descartats” pot ser interessant en el moment d’escollir un nou cap per a l’Església Catòlica.\nI a la travessa papal també hi tenim Espanya, que encara que ens sembli important, no té la força d’Itàlia, el Brasil, Polònia, les Filipines o els Estats Units, en mentalitat catòlica. No soc en el cap privilegiat del Papa, però sospito que ha pesat molt més que sap quin peu calça Omella, ja que és pastat de la seva corda i fa olor d’ovella, que no pas que sigui de Barcelona, una seu tradicionalment destinada a tenir cardenal. Sigui com sigui, ara comptem amb un tàndem cardenalici, Omella en actiu i Martínez Sistach deixant pas però conservant el seu paper, perquè cardenal se n’és per sempre i quan el Papa crida, cap a Roma s’ha dit. Omella és papable, i aquesta dada revesteix especial interès, perquè vivim aires pasquals i sabem que els capricis de l’Esperit Sant poden ser molt graciosos. Res feia pensar que havia arribat el moment d’un papat llatinoamericà i jesuïta, i aquí tenim el flamant Bergoglio, regnant des de l’austeritat i la col·legialitat.\nConfesso que no m’ha calgut veure Omella revestit de cardenal per imaginar-lo Papa. Ja fa temps que li veig la fesomia papal. Però sóc periodista, no profeta. Mentre dimecres passat el “tot Barcelona catòlica” es feia fotos amb el nou cardenal a l’Aula Pau VI, jo anava seguint el trajecte d’un altre cardenal, l’impertorbable Bertone, que va esperar pacientment fent cua per saludar el nou cardenal Omella en l’anomenat “saluto di calore”, el moment en què tothom pot anar i dir “hola” a les noves incorporacions. Bertone semblava haver sortit un moment de la pel·lícula The Young Pope. Em venia tot el record dels anys en què com a jove periodista el seguia. Amb Bertone de secretari d’Estat tot era una altra cosa, a la qual sospito que molts no volem tornar. Omella el va acollir amb una abraçada. Omella abraça tothom. I està content, perquè sap que no és un florero. El Papa no està creant cardenals perquè toca, ni segueix cap patró ni protocol. Està configurant l’Església que vol, com Joan Pau II ho va fer amb tots aquells bisbes que a molts no els van semblar el paradigma de l’excel·lència ni eren sempre la bondat personificada. És així. Tenir poder vol dir sobretot poder triar. El món està molt ferit. El Papa, en el consistori de creació de cardenals, va ser escarit però directe: va parlar de refugiats, d’esperança, de creu. Aposta pels exclosos i urgeix a millorar les condicions de vida dels més vulnerables. L’Església no és eterna, però tant de bo duri ni que sigui un instant llarg aquesta nova tònica evangèlica. Per a molts és bo i necessari, però per a les entranyes de l’Església, imprescindible.\nDes-de 900 quilòmetres\nSenyora Díez, enhorabona pel seu escrit. Un anàlisi curt i molt precís. Segueix sent notòria en vostè la seva passió per la teologia... i pels seus referents terrenals. Gràcies per aquests esplèndids minuts.


València apaga les seues llums en ‘La Hora del Planeta’\nLa gran superfície mantindrà apagades les seues llums aquesta nit de 20.30 a 21:30h per a reivindicar un major compromís amb el medi ambient\nHui València apagarà els seus llums de 20.30 a 21:30h. Grans edificis i superfícies com la Ciutat de Les Arts i Les Ciències, l’Ajuntament de València o Nuevo Centro es sumen a la iniciativa “L’Hora del Planeta” en defensa del medi ambient i per a construir un futur sostenible.\n“L’Hora del Planeta” està promoguda per WWF (World Wildlife Fund) i pretén conscienciar a la societat sobre el canvi climàtic, com un gest sobre la importància de l’estalvi i l’eficiència en l’ús de l’energia.\nI és que el canvi climàtic és una realitat irrefutable i a la qual cal prestar tota l’atenció possible. Els últims anys han sigut els més calorosos de la història, sent 2016 el més càlid des de 1880.\nAixò es nota sobretot en regions com l’Àrtic, on el procés de desglaç porta dècades accelerant-se a velocitats endiablades. Però els seus efectes ja es noten també ací, amb cada vegada més temporals i períodes de sequera. Per això sembla total que un gran nombre d’entitats se sumen a aquest gest i ens facen reflexionar sobre el que nosaltres podem fer per a reduir aquests efectes.\nL’energia solar redueix els seus costos amb rendibilitats empresarials pròximes al 400%


Protesta Barça, protesta, no callis mai\nQue el Barça hagi guanyat sis de les últimes vuit Lligues no té res a veure amb el que passa avui i molt menys amb la síndrome Ovrebo o la fama de victimisme que sempre s'ha col·locat no només al club blaugrana, sinó també al poble català. Probablement no existeix cap conspiració, ni mans negres, però les coincidències condueixen a les sospites. Segurament tot es fa malament al club, però que es demani presó només per als del Barça, com per a alguns governants catalans, fa pudor.\nLa crítica del passat\nAlguns comentaris contra el Barça tenen el fonament en la nostàlgica frase del poeta Jorge Manrique cèlebre per allò que qualsevol temps passat era millor.\nNomés els bons resultats han aconseguit frenar mínimament la invasió d'opinions que en aquest equip, i en aquest club, res no serà millor que en l'època de Pep Guardiola.\nJa ho va dir el difunt Tito Vilanova, el dia que va ser presentat com a successor del tècnic més premiat del club blaugrana: "Sé que perdré qualsevol comparació amb en Pep". I sí senyor, les va perdre totes. Però no només ell. També Tata Martino. I també les està perdent Luis Enrique. I les perdrà qui vingui. Segons aquests crítics, defensors del passat, ningú no superarà el seu messies, entre altres coses perquè ni volen ni ho desitgen.\nAquest equip de Luis Enrique ha estat criticat per no jugar exactament com jugava el de Pep, per introduir variants com el contraatac, per intentar guanyar d'una altra forma. Però quan l'equip juga com va jugar davant del Vila-real, duent la iniciativa, tenint la possessió de la pilota, creant oportunitats, estavellant pilotes als pals, provocant penals no xiulats, i només és capaç d'empatar, llavors és criticat perquè no ha vençut. Pel resultat. Llavors, ves per on, els defensors de la nostàlgia es converteixen en resultadistes, són més pragmàtics que ningú.\nLa crítica arbitral\nI el bo del cas és que si un jugador protesta públicament, reclama justícia dins del camp perquè considera que els àrbitres s'han equivocat en algunes decisions realment importants, aquests mateixos nostàlgics ho atribueixen tot al victimisme, i és llavors quan Gerard Piqué, líder portaveu del vestidor, és condemnat.\nLlavors s'obliden de les comparacions i dels records de les lògiques protestes d'en Pep als col·legiats en diversos partits. Si es compara, ho comparem tot. Però un no s'ha d'oblidar ni de les declaracions de Sergio Ramos que no van tenir cap incidència en el Col·legi d'Àrbitres, com sí, en canvi, que les de Piqué ara resulten que són punibles. Ni tampoc de l'atac de Javier Tebas als jugadors després del partit de València. Fins i tot el "dream team" tenia un "ploraner" a les seves files que va arribar a trepitjar un àrbitre. I fins i tot Luis Enrique, avui entrenador del Barça, també va ser un ploraner. Segur que si hi ha un nom d'un àrbitre que no s'oblida és el del Mundial dels Estats Units que no va xiular un penal quan Tassotti li va trencar el nas.\nLa festa de la FIFA\nPerò tot es fa malament en aquest Barça per als nostàlgics. Que els jugadors no viatgessin a Zuric per a una festa de gala organitzada per la FIFA ha estat gairebé que un delicte. I miri. El Barça no deu res a la FIFA. Tot al contrari. Si la Masia ha patit un retard a la seva producció és per culpa d'una sanció que aquest organisme, demostradament corrupte, va aplicar al club. I a qui, a més, va multar amb una copiosa quantitat de diners i també amb la prohibició de contractar jugadors durant dos anys. I, per si fos poc, va impedir que Luis Suárez jugués des del principi amb la samarreta blaugrana per culpa d'una sanció amb la seva selecció.\nI si tenim en compte que l'equip ve de dos resultats adversos i afronta una eliminatòria important dos dies després de la festa de Zuric, la no-presència d'aquests jugadors del Barça en aquesta festa mereixen aplaudiments i no pas crítiques.\nPer quedar bé amb els organismes federatius probablement havíem de deixar de xiular l'himne espanyol i el de la Champions, i ficar-nos les estelades del Camp Nou allà on s'acaba l'esquena.\nFutbol Destrossen l'estàtua de Messi a Buenos Aires El Nacional\nBon article, ben argumentat i el meu suport a Piqué. Probablement estigui fent campanya per presentar-se a la presidència del Barça, la qual cosa ens reconforta a molts culers. La actual directiva no fa absolutament res per millorar la imatge del Barça, casos com Messina, Neymar, estelades etc etc , i per suposat plantar cara als poders de la Liga. Quan el Barça jugarà a la Premier ? O potser a qualsevol altra ?\nEsplèndid article. No es pot dir més clar. Amb un president acollonit (estelades, cas Neymar, cas Messi,..), un entrenador que viu de les rendes d'altres (tots els seus fixatges han fet llufa), una Junta Directiva farcida d'unionistes i un capità que és símbol i senyera d'Espanya (fa un gol cada cinc temporades) que no gosa dir una paraula contra l'abús messetari, incapaç de dir bon dia en català, què dimonis esperem els culés?. Podríem també afegir-hi la canallesca.\nAa per ara, l´unica cosa que falla al Barça, no és la manca d´estil que hi segueix sent i per molts anys, no és la manca de resultats que n´hi segueixen havent i per molts anys, no és la manca de bons jugadors i d´una pedrera considerable que hi és i per molts anys ... allò que falla com una escopeta de canyes, és la junta Núñez 4.0, és la única peça del tauler blaugrana que fa aigües per tot arreu. Han estat capaços de fer culpable de frau al BARÇA. Socis, penseu-hi i reaccio\nEl resultat lògic és que el jugadors s'aniran marxant, actualment la situació del Barça és una presa de pèl, sortim a escàndol cada partit, per no parlar dels sortejos. Jo si fos Messi intentaria anar-me'n al City, anar a una lliga que respecta totes les figures, no únicament les del Madrid i gaudir del fútbol. Si comencen a anar-se'n els jugadors ja veurem que diuen el Barto, el ministre aquell socialista i tota la resta.\nEns queixarem tot el que calgui, esclar que amb aquesta directiva de fireta sempre anirem lastrats, i xiularem els himnes imposats i treurem les banderes democràtiques que ens plaguin, senyor Escorcia. Faltaria més! Visca el Barça i Visca Catalunya LLiure //*//


BARCELOFÍLIA : 12/06/2014\nSCENIC BARCELONA. Paral·lel 62 (2000-2002)\nAl solar que va acollir durant gairebé cent anys el Teatro Español primer, i després la històrica discoteca Studio 54 (rebatejada Chic en els seus últims anys), va emergir amb el canvi de segle un nou local orientat al sopar-espectacle que fou inaugurat el maig de 2000 amb el nom d'Scenic Barcelona. L'edifici havia estat remodelat i de l'aspecte exterior de l'antic Español només es conservava el tros de façana amb la silueta del rellotge de la cantonada amb Abat Safont.\nScenic Barcelona era, d'alguna manera, una proposta d'oci en la linia del popular Scala Barcelona del passeig de Sant Joan. Va presentar-se en societat amb un espectacle anomenat That's Jazz, dirigit per Coco Comín, que era un repàs històric sobre l'evolució del jazz a través dels temps.\nAviat es va palesar que el nou negoci no cuallava com s'havia previst. Al cap d'un temps va començar a planejar sobre la ciutat la possibilitat que es convertís en un macroprostíbul. Aquesta alarma va obligar l'ajuntament a intervenir i va acordar la clausura del local un any després.\nEl consistori municipal va acabar adquirint el local. Després de convocar-se un concurs públic va passar a ser explotat per la Societat General d'Autors i Editors (SGAE), que hi va posar en marxa el teatre Artèria Paral·lel, antecessor de l'actual Barts.\nEtiquetes de comentaris: Anys 2000's, Paral.lel, Sales de Festa


Canal 9, la primera televisió valenciana, inicia les emissions\n9 d’octubre de 1988\nBarcelona. Divendres, 9 d'octubre de 2020. 00:00\nTal dia com avui de l’any 1988, fa 32 anys, el Canal 9 —el primer canal de televisió valencià— iniciava les emissions. Canal 9 era una televisió pública que depenia de l’ens públic Ràdio Televisió Valenciana. Aquella primera emissió, difosa íntegrament en valencià, representava la culminació d’una vella reivindicació de la societat valenciana, que reclamava la creació d’un mitjà audiovisual públic en valencià, que contribuís a la normalització lingüística i cultural del País Valencià. Per aquest motiu aquella primera emissió es va fer coincidir amb el 750 aniversari de l’entrada a la ciutat del comte-rei Jaume I (1238), creador del regne de València.\nDurant els primers anys d’existència va aconseguir uns excel·lents índexs d’audiència (per damunt del 20%) que la portarien a competir pel lideratge amb la cadena pública i les cadenes privades espanyoles. Però a partir de l’any 2000, amb els successius governs del Partit Popular a la Generalitat, iniciaria una caiguda en picat que no s’aturaria fins al seu tancament (2013). El Partit Popular valencià va convertir Canal 9 en un instrument difusor de la seva ideologia: va arraconar la llengua valenciana, amb el propòsit de situar-la, de nou, en el paper de dialecte rústic i illetrat que li havia conferit el poder espanyol des de l’ocupació borbònica de 1707.\nTambé la va convertir en un instrument dels seus interessos de partit: els càrrecs directius els va reservar a persones de la seva línia ideològica que en moltes ocasions no tenien cap mena de capacitat professional per exercir aquelles funcions. Això provocaria una caiguda brutal de la qualitat dels continguts, que quedaria palesa en els índexs d’audiència: es va passar d’un 20,6 % el 1997 (inici del govern Zaplana) a un 4,1% el 2013 (any del tancament). Va ser precisament durant el govern del popular Alberto Fabra que es va produir el tancament de Canal 9, amb l’espuri argument que, en un escenari d’endeutament, els índexs d’audiència no justificaven la seva existència.\n8 d’octubre de 1940 El règim franquista sol·licita l'extradició dels fills de l'exili republicà Marc Pons


El campió s'acomiada com els campions\nSébastien Loeb deixa el Mundial Guanyant per vuitè cop a Catalunya\nMARTÍ MOLINA 12/11/2012 00:00\n260x366 El copilot Daniel Elena (a l'esquerra) i Sébastien Loeb celebren el triomf amb la resta de l'equip. / JOSEP LAGO / AFP El copilot Daniel Elena (a l'esquerra) i Sébastien Loeb celebren el triomf amb la resta de l'equip. / JOSEP LAGO / AFP\nAvui comença oficialment la cursa per substituir Sébastien Loeb al capdavant del Mundial de ral·lis. El millor pilot de tots els temps es va acomiadar del certamen a Catalunya, precisament on va disputar el seu primer ral·li puntuable per al Campionat del Món. Això sí, es va acomiadar com els grans: guanyant. Loeb va certificar ahir la vuitena victòria consecutiva en la prova que organitza el RACC, i va demostrar per enèsima vegada per què ha guanyat nou títols de manera consecutiva.\nEl pilot francès de Citroën només va passar angúnies el primer dia de la prova, quan van haver de conduir sobre asfalt i terra. "Pilotar sobre dues superfícies va ser molt difícil, sobretot per les condicions meteorològiques, i vam tenir sort de no sortir de la pista perquè hi havia revolts molt lliscants". Divendres era segon, però dissabte ja es va posar primer. Ahir tan sols va haver de mantenir el lideratge contra un Latvala combatiu, que va esgotar les últimes opcions però sense èxit. "Hem tingut problemes amb els pneumàtics, ja que l'asfalt estava humit", deia Loeb al final.\nI és que Latvala es va quedar a tan sols set segons de la victòria, tot i que la diferència és un xic enganyosa perquè el francès va poder dosificar l'avantatge. Al matí, Loeb partia amb 27 segons de marge. Tot un món en aquest esport, i més si el rival és el millor de tots els temps.\n"Tenia l'objectiu de guanyar sobre asfalt aquest any, però no ha pogut ser. A l'última etapa he corregut tant com he pogut. Si hagués arriscat més, hauria sortit de la carretera", comentava Latvala, que la temporada vinent pilotarà un Volkswagen -marca que torna al Mundial.\nEl pilot dels rècords\nAmb l'adéu de Loeb, el Mundial de ral·lis queda orfe de l'home que ha batut tots els registres. Ahir va sumar la 76a victòria al campionat absolut. Mentre que el segon pilot en nombre de triomfs en un ral·li és Marcus Grönholm, amb tan sols 30. Unes estadístiques que cal sumar als 114 podis en 163 proves. Ni més ni menys que el 70%.\nTot i això, Loeb no abandonarà definitivament la competició, ja que participarà en alguns ral·lis esporàdics la temporada vinent. "Només en seran uns quants. Perquè si comencés a dir que sí a totes les propostes, acabaria fent la temporada sencera, i no es tracta d'això", assegurava després del podi de Salou.


La temporada passada l'AE Cornellà només va competir en tornejos de fubol base.\nL’AE Cornellà torna a la Lliga de futbol amb l’objectiu de jugar al marge dels resultats\nLa institució s’ha renovat integralment, amb una nova junta directiva, un nou cos tècnic i futbolistes de procedències diverses.\nL’Agrupació Esportiva Cornellà del Terri ha aconseguit formar un primer equip de futbol després d’un any d’inactivitat. Durant la temporada passada, els cornellencs van renunciar a competir a la lliga perquè no reunien les condicions per fer-ho correctament.\nCom a conseqüència d’aquest any fora de competicions, l’AE Cornellà haurà de partir de nou de la categoria mínima: 4a Catalana. Segons ha declarat el nou president, Joan Ayats, aquesta temporada volen deixar de banda els resultats. Ayats ha afirmat que guanyar o perdre els hi és indiferent, ja que volen centrar-se en consolidar-se com a conjunt.\nEl club ha empès un procés de renovació intern, i fruit d’això n’ha sorgit una nova junta directiva. Pel que fa a l’equip futbolístic, s’ha contractat un nou cos tècnic que ha reunit jugadors de procedències diverses. Tal com ha afirmat el nou tresorer de l’entitat, Albert Puig, l’objectiu del club és oferir futbol a la comarca. Puig creu que és important d’aprofitar les instal·lacions al màxim, sobretot després de la remodelació de l’estadi empesa per l’Ajuntament de Cornellà.\nL'equip s'estrenarà en la Copa Pla de l’Estany\nLes instal·lacions de l’Agrupació Esportiva Cornellà rebrà la Copa Pla de l’Estany. El torneig pot ser un bon indicador per veure l’estat de forma del nou conjunt cornellenc. Serà en el partit d’inauguració davant de l’Atlètic Banyoles el divendres 25 d’agost a les 8 del vespre.\nTAGS: Cornellà, Terri, torna, competició, 4a, Catalana


La plantilla tricolor viatja demà amb el problema afegit de la baixa de Musli per al primer partit\nXavier Espot, Sílvia Riva i Justo Ruiz visiten el MoraBanc abans de marxar a València\nEl cap de Govern parla amb els jugadors, durant la sessió d'entrenament d'aquesta tarda.\nBabatunde Olumuyiwa Tunde\nEl nou reforç interior del MoraBanc, Babatunde Olumuyiwa.\nActualitzada 10/06/2020 a les 18:06\nEl cap de Govern, Xavier Espot, la ministra de Cultura i Esports, Sílvia Riva, i el secretari d'Estat d'Esports, Justo Ruiz, han estat aquesta tarda l'entrenament del MoraBanc Andorra per donar ànims a la plantilla abans d'emprendre demà a les 15 h el viatge cap a València, on es concentraran durant una setmana abans d'iniciar la fase final de l'ACB el dijous 18, contra el València a les 15.30 h.\nReforç interior i més problemes\nEn el torneig, els tricolors no ho tindran gens fàcil, ja que a banda de la baixa per tota la fase de Moussa Diagne, també tindran la baixa de Dejan Musli, l'altre pivot de l'equip, que no estarà al primer duel contra el València, però intentaran que jugui més endavant. A més, Tyson Pérez té algunes molèsties, però en principi arribarà en condicions.\nDavant d'aquesta situació, el club ha decidit reforçar-se amb un interior. Es tracta de Babatunde Olumuyiwa (2,05 m), jugador de 28 anys nascut a Sierra Leona. Tunde, com se'ls coneix, té una àmplia experiència al bàsquet espanyol, on darrerament ha estat jugant a LEB Or. Aquesta temporada ha jugat al B the Travel Band de Palma de Mallorca acreditant 4,2 punts i 6,5 rebots per partit, per un 9,5 de valoració. L'anterior campanya va ser una peça important en l'ascens a la Lliga Endesa del Betis. "És un jugador amb molt bon físic, bon rebotejador i amb molta energia", ha afirmat el director general del MoraBanc, Francesc Solana, que ha afegit que "pensem que ens pot ajudar força en aquest torneig final".\nÀnims a València, ànims MoraBanc! Fent país, com sempre!\n#3 Aneu a pencar!!\nDeixeu fer i aneu a govern a pencar que nomes foteu el paripe!!Ja ens agardaria que el vostre rendiment fos similar al MORABAnc...\nAnims al jugador i a l equip vista la situació actual de l equip si podem rascar una victoria jo crec que ja podem estar ben satisfets\nEntenc q la cosa esta dificil per fitxarara pero no entenc aquest fitxatge. A penes te nivell ACB i de ben segur que si en futures temporades es vol seguir aspirant a playoffs amb jugadors aixi no farem res, a mes amb 28 anys ja no te gaira projecció.Entenc doncs que l hem portat per suplir al diagne durant la fase final unicament, pero vist el nivell d equips al qu ens enfrentem, de ben poca ajuda ens sera...


Més enllà de Hollywood: València acull una mostra que allibera de clixés als indígenes americans - Cultur Plaza\nVALÈNCIA. A les pel·lícules espanyoles tot eren bous i flamenc, de les americanes s'imitava un model de família heteropatriarcal i de les franceses quedava enregistrat l'amor (o els croissants). Estereotips de qualsevol tipus han copat des de sempre els televisors, el cine, els llibres o, en definitiva, les nostres històries. Unes narracions identitàries que no han comptat amb la versió dels qui les representen i que majoritàriament "han sigut marcades des de la indústria de Hollywood". Així ho considera- i a la vegada ho denuncia- la mostra Beyond Hollywood: Identidades Indígenas Norte-Americanas, que ocupa des d'ahir una de les sales del Museu Valencià d'Etnologia.\n"Entre tots els estereotips un dels més consolidats que hi ha és el dels indígenes nord-americans. Aquests no han sigut capaços d'evitar que la seua imatge s'hi haja difós a través dels referents dels mitjans de comunicació. Per això, en aquesta mostra tot el que vegem ha sigut consultat amb persones natives", hi ha assenyalat Joan Seguí, comissari de la mostra i conservador d'Etnologia. En ella es pot veure, aleshores, des de peces de roba, fins a utensilis i objectes de tribus, especialment la dels Anishinaabe - de la regió dels Grandes Lagos-, o inclòs un gabinet emprat per Toro Sentado. Tots presentats per tal de narrar la història "tan diversa" que hi ha al voltant dels natius i representar les diverses identitats que figuren. "L'exposició vol aprofundir en qui són aquests natius que ara viuen entre els EUA i Canadà, però no volem donar una resposta definitiva. La finalitat és abordar el concepte d'estereotip a través d'aquestes cultures i les seues representacions. Les pròpies i les que fan els altres d'ells", manifesten els seus organitzadors.\nAquesta volta sí, volen ser ells els primers a comptar la història. I ho podran fer especialment amb l'últim tram de la mostra, l'anomenada visita 'contemporània', on a través de les diferents obres d'art i una espècie de Monopoly per ampliar més els coneixements dels visitants, es descriuran tradicions encara vives a la seua societat, al mateix temps que els canvis que aquests han viscut amb el temps. En efecte, Beyond Hollywood està composada per 70 peces i s'articula seguint quatre idees temàtiques: orígens, diversitat, confrontacions i respostes, jugant a oposar els punts de vista narratius i occidentals.\nEl recorregut expositiu comença amb l'obra de l'artista canadenc de la tribu dels Cree, Knet Monkman. Es tracta d'una peça que va desafiar la imatge dels pobles natius que es va plasmar en l'obra del conegut pintor del segle XIX George Catlin. Així mateix, la relíquia més destacada de la mostra- pels seus organitzadors- és la pintura que el pintor Kicking Bear va fer de la batalla de Little Big Horn, com a comanda dels nord-americans que volien tindre representades les seues batalles. L'obra presenta una visió antagònica de la batalla que es va desenvolupar, l'any 1876, entre el Sèptim de Cavalleria de l'exèrcit dels EUA i membres de les nacions lakota, xeiene i arapho. Un enfrontament que va causar, entre altres, la mort del general George Cuter, i que en el seu temps es va representar per molts diaris i llibres com "una massacre duta a terme pels indis salvatges". Per la seua part, els natius la recorden com un acte defensiu per a protegir les seues famílies, la seua llibertat i les seues terres contra les "pressions" occidentals.\nBeyond Hollywood ha estat possible pel treball que diverses institucions valencianes, franceses i nord-americanes han fet juntament amb associacions de natius americans, entre les que s'encontren el Museum of Indian Arts & Culture, la Galerie Flak de París, el Cranbrook Institute of Science. Gordon L. Grosscup Museum of Anthropology (Wayne State University) i el Museu de Prehistòria de València. Tots junts han configurat aquesta mostra que estarà exposada fins al 2 de desembre pels comissaris Joan Seguí i Tamara L. Bray, professora de la Wayne State University (Detroit, Michigan). Igualment, l'esdeveniment inclou com a activitats paral·leles la projecció de cinc pel·lícules, dos documentals, una lectura de poemes de natius americans i tres conferències.\nPer la seua banda, l'artista valenciana Patricia Iranzo està desenvolupant un projecte anomenat Mannahatta Portraits, "un tipus de reparació transgeneracional d'una comunitat, com també una recerca antropològica mitjançant l'art", segons expressa la mateixa autora. "El meu treball està construït a partir dels retrats dels descendents dels nadius i les natives nord-americans que jo m'he trobat, i que em permeten compartir la seua experiència", afig.


3n CONCURS DE CARTELL FESTA MAJOR D’ALFORJA 2017 – alforja.cat\nbaclofène vente libre meilleur prix cialis pharmacie spectre d activité des antibiotiques avis achat viagra acheter viagra espagne vente libre cialis 20mg ordonnance londre acheter en pharmacie espagne viagra prix indicatif viagra 100 mg non generique achat cialis payment paypal ou commander cialis forum viagra prix pharmacieligne viagra en pharmacie en belgique sans ordonnance achat en ligne viagra cialis commander viagra maroc antibiotique fievre\n3n CONCURS DE CARTELL FESTA…\nPodran concursar totes les persones que ho desitgin, podent presentar cadascuna un màxim d’1 original, que haurà de ser inèdit i que no hagi estat premiat amb anterioritat en cap altre concurs.\nL’ obra presentada no haurà de suposar, en tot o en part, còpia o plagi d’escenes fotogràfiques, cartells o dibuixos ja publicats en qualsevol de les seves formes.\nEl tema del cartell estarà basat fonamentalment en qualsevol dels diversos aspectes representatius de la Festa Major d’Alforja.\nMida i presentació\nEls originals podran ser confeccionats amb tècnica lliure, en la seva tècnica d’expressió, de manera que la seva reproducció pugui realitzar-se, sense cap dificultat, en quatricromia (no s’admetrà l’ús de tintes especials).\nLes dimensions dels cartells seran 30 x 42 cm, en posició vertical si bé la presentació d’aquests cartells haurà de fer-se sobre suport de cartró ploma, sense motllures, ni marges de cap tipus i preparats per ser exposats.\nAixí mateix s’haurà d’adjuntar un arxiu informàtic USB amb el cartell en format TIFF, JPG o EPS en RGB, a grandària 30 x 42 cm i 300 ppp, i si ho desitgen un breu comentari sobre la proposta.\nS’ha d’enviar de manera que en l’exterior no apareixi cap dada personal de l’autor.\nEl text obligatori, que podrà compondre lliurement el cartell, serà:\nFESTA MAJOR DE SANT MIQUEL Alforja 28-29-30 Setembre i 01 d’Octubre 2017.\nEnviaments de les obres\nEl cartell ha de remetre’s a la següent adreça:\nRecepció d’obres: fins a les 14’00 hores del 6 de setembre de 2016.\nEl Jurat estarà compost per un representant de la Comissió de Festes d’Alforja que exercirà com a secretari, amb veu i sense vot, un representant de l’Excm. Ajuntament d’Alforja i dues persones de reconegut prestigi artístic.\nEl resultat del concurs es farà públic el dia 9 de Setembre a les 20’00 h, a la Sala de Cultura. Es farà una exposició pública de tots els treballs presentats. El resultat també es farà públic a la web: www.alforja.cat i a la pàgina de Facebook: www.facebook.com/alforjastark\nS’estableix un 1r premi dotat amb 200€.\nTambé s’atorgarà un obsequi del 2n al 4t finalista.\nEl veredicte del jurat es farà públic el diumenge 11 de setembre a les 19:00 h a la sala rodona del Parc Amic d’Alforja.\nEl premi estarà subjecte al que es disposa en la legislació vigent en matèria de retenció de l’IRPF.\nÚs del cartell\nUnicament el cartell guanyador quedarà en propietat. La Comissió de Festes d’Alforja podrà fer ús del cartell premiat com consideri oportú per a temes relacionats amb la citada Festa, mitjançant la seva reproducció total o parcial, respectant sempre l’autoria moral i intel·lectual. La Junta Central es compromet a citar el nom de l’autor del cartell en totes i cadascuna de les reproduccions que realitzi.\nLes despeses d’enviament i devolució de les obres seran per compte dels concursants. Per a la devolució del cartell, deuran posar-se en contacte amb la Comissió de Festes d’Alforja. Seran retornats a partir de la finalització de l’exposició de les obres seleccionades.\nComissió de festes d’Alforja\nCategory: Concurs 16 de maig de 2017\nPreviousPrevious post:Ordenança Fiscal reguladora de la taxa del cementiri municipalNextNext post:Ajudes PAM 2016 de la Diputació de Tarragona