Sant Tornem-hi: L’argumentari contra la independència de Catalunya és el que és (agradi o no)\nL’argumentari contra la independència de Catalunya és el que és (agradi o no)\nA l’apunt anterior exposava que el procés d’independència de Catalunya és irreversible.\nEn aquest escenari, la gent que hi és contrària actua i actuarà amb ànim d’aturar-ho o, com a mínim, de frenar-ho. És un comportament lògic i coherent amb la seva ideologia. Com a estratègia, en general els antiindependentistes donen un seguit d’arguments. En aquest apunt els reporto un per un i els comento.\n(Cal dir que alguns antiindependentistes també han recorregut a la violència. N’hi ha de diversa mena: violència verbal (articles de persones com n’Antonio Robles [vegeu l’apunt anterior]); kale borroka [vegeu altra volta l’apunt anterior]; i trets d’arma (un balí disparat a un voluntari de la consulta independentista de Barcelona (Ara, 5-10-2011)). Però aquests fets són una qüestió d’ordre públic, no formen part del debat d’idees. Per tant, cal esperar que les autoritats policials i judicials actuïn i no deixin impunes aqueixos actes violents. Si hi hagués impunitat simplement el nostre Estat de dret seria una farsa.)\nTornant als arguments, la meva impressió és que, als antiindependentistes, l’argumentació se’ls ha anat fent cada cop més prima. No tant perquè no hagin sabut desenvolupar els seus arguments, sinó perquè, a mesura que ha passat el temps, aqueixos arguments s’han anat aprimant o han anat caient pel seu propi pes.\nTal dinàmica (intentar desenvolupar arguments però trobar-se que queden superats pel pas del temps) ja ve de lluny. Recordo que, als 90 del segle XX, es parlava molt de l’autodeterminació del poble català. Era un artilugi terminologicopolític per a dir que Catalunya tenia dret a plantejar-se ser un Estat. Aleshores, els antiindependentistes deien que el poble català s’autodeterminava cada cop que votava en unes eleccions. Era una manera subterfúgica de dir que no s’havia de fer cap referèndum d’independència perquè, com que la gent ja votava cada quatre anys i podia votar partits independentistes, ja n’hi havia prou. I, és clar, si aconseguien que no es fes mai cap referèndum per la independència, és evident que així aturaven la creació de l’Estat català. Doncs bé: el simple pas del temps ha deixat aquest argument totalment obsolet. El debat sobre la independència de Catalunya ha anat creixent al marge de les conteses electorals, o més ben dit, per sobre de les conteses electorals. I és que no estem parlant d’una opció política concreta (com si fos dretes o esquerres) sinó que estem parlant d’un model d’Estat; i això supera les conteses electorals i està per sobre de si hem de fer polítiques de dretes o d’esquerres. Això, sumat al fet que hi ha partidaris de la independència en pràcticament tots els partits polítics, ha deixat l’argument esmentat (que els catalans s’autodeterminen cada vegada que voten) masegat. No ha superat la prova de la realitat.\nSigui com vulgui, crec que, a dia d’avui, a l’unionisme cada vegada li queden menys arguments; que tots són qüestionables o fins i tot, en algun cas, rebatibles; i que, a mesura que passi el temps, algun d’aquests arguments encara tindrà menys força (o directament deixarà de ser un argument vàlid). Mirem d’analitzar-los i veure el perquè d’aquest aprimament de l’argumentari unionista.\n(Una precisió terminològica prèvia. Amb el terme unionisme es designa la ideologia que propugna el manteniment de Catalunya dins l’Estat espanyol -o francès en el cas de la Catalunya Nord-. L’unionisme es pot distingir de l’espanyolisme, encara que siguin conceptes propers. En efecte, els espanyolistes són en principi unionistes; però no manquen espanyolistes, sobretot de fora de Catalunya, que arriben a proposar que Catalunya s’independitzi (“¡Que se vayan!”), farts de la murga catalanista. Aquests espanyolistes no poden considerar-se unionistes, per raons òbvies. D’altra banda, hi ha catalans que voten o militen en forces polítiques nacionalistes com CiU i, per tant, no poden considerar-se ben bé espanyolistes; però que, alhora, són partidaris que Catalunya es mantingui dins l’Estat espanyol. L’exemple més clar seria n’Antoni Duran i Lleida, dirigent d’Unió Democràtica de Catalunya (UDC). En Miquel Iceta, dirigent polític del Partit dels Socialistes de Catalunya (PSC), també pot considerar-se netament unionista; però és molt forçat atribuir-li l’etiqueta d’espanyolista -i, com ell, molts altres dirigents socialistes amb una ideologia semblant a la seva-.)\n2. LA DIVISIÓ SOCIAL\nUn primer argument unionista és que la independència pot crear divisió social o conflicte entre els habitants de Catalunya. Dit d’una manera planera, la independència de Catalunya -el nou statu quo- pot fer enfadar una part de la ciutadania de Catalunya, presumiblement la que se sent més espanyola. Tal reacció pot comportar tensions socials indesitjables. Un dels polítics unionistes que més recorre a aquesta idea és n’Antoni Duran i Lleida, de CiU.\nDoncs bé: esgrimir aquesta raó en contra de la independència de Catalunya és un acte profundament antidemocràtic. Revela que, qui l’esgrimeix, pensa més des del conservadorisme (mantindre un statu quo determinat, que s’ha demostrat inservible) que en la democràcia (participació). Dit d’una altra manera, qui l’esgrimeix en realitat exhibeix el seu dèficit democràtic.\nEn tota societat hi ha punts de vista diferents sobre molts temes. Hi ha partidaris i detractors de les centrals nuclears, del toreig, de gravar amb impostos les herències, dels diversos models d’escola (laica, pública, privada, amb més o menys autoritarisme, etc.), de les mesquites, del turisme de borratxera, de si s’ha de prohibir que els adolescents mengin bolleria industrial, de si l’Administració pública ha de retallar despeses o no, de si s’ha de subvencionar el cinema o les ONGs o la llengua o els jubilats que van de viatge, de si s’ha de pagar un cànon per comprar CDs o fer fotocòpies, de si s’ha de fer un túnel a pocs metres de la basílica de la Sagrada Família... I és normal que sigui així. Tota societat sempre té debats sobre qüestions com aquestes. I què fa una societat quan ha de prendre una decisió sobre un d’aquests temes? Votar. Pot votar en un referèndum (per exemple, l’adhesió d’un país a l’OTAN); o, en unes eleccions, pot votar el partit polític que defensa el seu posicionament. Ningú no diu que, com que són temes que creen divisió entre la població, no s’han de tractar. Al contrari: se sotmeten a votació o se sotmeten a discussió al Parlament.\nAixí -i per posar un exemple que ha implicat el mateix Duran i Lleida-, en la societat catalana s’ha instal·lat el debat sobre com ha de ser la xarxa d’escoles. Des de posicions d’esquerres s’advoca per una escola enterament pública i laica, on la religió catòlica pràcticament desaparegui; aquest model comporta que les escoles concertades i privades no rebin suport institucional. Per contra, des de posicions de dretes s’advoca per mantindre, des dels poders públics, bona part de les escoles concertades i privades. Quan els electors catalans han fet més confiança a partits d’esquerres (PSC, ERC, ICV-EUiA) que a partits de dretes (CiU, PP), des del Govern de la Generalitat s’ha retallat el suport a les escoles concertades i privades (això va provocar, cap a l’any 2004, protestes de pares de família davant la Conselleria d’Ensenyament). En canvi, quan ha passat a la inversa, el Govern de la Generalitat ha tornat a donar suport a les escoles concertades i privades (i col·lectius d’esquerres se n’han queixat públicament).\nFixem-nos en la paradoxa. Segons en Duran i Lleida, si un tema genera confrontació social no s’ha de tractar. Aleshores, en el debat sobre el model educatiu català, que crea divisió dins la societat i una certa crispació, com és que en Duran i Lleida i el seu partit han participat en el debat i han actuat? No és incongruent? Tot fa pensar que, senzillament, en Duran i Lleida no desitja que Catalunya sigui un Estat, i una manera d’evitar-ho és (deu creure ell) no parlar-ne. En fi, a la llum d’aquests exemples, a en Duran i Lleida se li poden atribuir dos epítets: antidemòcrata (no es pot parlar del que no vull que se’n parli) i hipòcrita (no facis això que és dolent però jo ho faig encara que sigui dolent si em convé). I encara hi ha qui creu que en Duran i Lleida té talla política. El que té és talla diplomàtica, però no pas talla política, que és tota una altra cosa.\nEn resum: l’argument que, quan es crea divisió social, des dels poders públics no s’ha de fer res és una fal·làcia. Perquè, si fos així, no es faria mai re de re de re. I, de fet, tots els parlaments s’haurien de tancar perquè no es podria parlar de cap tema controvertit.\nHe dit que aquest plantejament immobilista esgrimit per l’unionisme és antidemocràtic. Pot semblar una afirmació forta. Però és que sostenir que no es pot plantejar la independència de Catalunya perquè hi ha gent que es disgustaria és violar un dret civil fonamental com és la igualtat entre ciutadans.\nEn efecte, segons alguns unionistes la independència de Catalunya no s’ha de materialitzar perquè hi ha gent que no la vol i/o s’enfadaria i/o se sentiria molesta si es portés a cap. Per tant, aquest estat d’ànim (sentir-se molest o enfadat) és prou motiu per a no tirar-la envant. Dit d’una altra manera: l’estat d’ànim d’algunes persones és suficient per a no plantejar -en térmens democràtics- un tema polític.\nDoncs bé: resulta que a Catalunya hi ha gent que se sent enfadada i/o molesta pel simple fet de pertànyer a l’Estat espanyol. Les raons d’aquest estat d’ànim són diverses [vegeu l’apunt anterior, on hi destino un apartat]. La pregunta cau pel seu propi pes: si no es pot activar un nou statu quo -en aquest cas, la independència de Catalunya- perquè unes persones se sentirien enfadades i/o molestes, per què cal mantindre l’actual statu quo -la pertinença de Catalunya a l’Estat espanyol- si també fa que unes persones se sentin enfadades i/o molestes?\nRecordem que, en una democràcia occidental, tothom té els mateixos drets (i si no és així no és una democràcia, és una altra cosa). Per tant, si algú pot vetar un statu quo -la independència de Catalunya- perquè el molesta o simplement no li agrada, algú altre també pot vetar qualsevol altre statuo quo -la pertinença de Catalunya a l’Estat espanyol- pel mateix motiu. Si no és així, aleshores s’està discriminant la segona persona.\nCom hem vist, quan en una societat hi ha divisió de parers sobre un tema i aquesta societat és avançada, la qüestió es resol democràticament, és a dir, via urnes. Per tant, si a algunes persones no els agrada l’statuo quo d’una Catalunya independent, i a altres persones no els agrada l’statuo quo d’una Catalunya dependent d’Espanya, és tan simple com votar. Per a això es va inventar la democràcia: per a dirimir diferències. El que és inadmissible és que, perquè hom no vulgui una cosa que desitgen d’altres, veti el debat i la possibilitat de votar. Pensar i actuar així és una manca de respecte envers els seus conciutadans.\nEn una societat occidental com la nostra els conflictes socials -que sempre n’hi ha- es dirimeixen a les urnes (Parlament, referèndums, etc.). Optar per una altra solució que comporti silenciament i immobilisme no és acceptable per a qualsevol persona demòcrata.\nUn darrer apunt. Fixeu-vos que no he parlat de la possibilitat que no hi hagi conflictes socials, o que siguin mínims (alguna manifestació, alguna crema de contenidors i poca cosa més, com una esbravada). Ho dic perquè fins ara ningú no ha demostrat que, amb la independència de Catalunya, efectivament hi haurà conflictes socials. Només s’ha apuntat com a possibilitat, com qui treu el santcristo gros amb ànim d’amenaça (“que ve el llop!”). Però està per veure que n’hi hagi (jo crec que, si n’hi ha, seran mínims). Ara bé: el que jo plantejo és que, fins i tot en cas que hi hagi aldarulls i brega, això no és motiu per a no sotmetre al dictamen de les urnes la qüestió de la independència de Catalunya. En democràcia no és acceptable el xantatge emocional per a evitar que la societat determini el camí a seguir.\n3. ELS SENTIMENTS IDENTITARIS\nEls possibles conflictes socials a què al·ludeixen els unionistes poden tindre la seva arrel en els sentiments identitaris.\nAquest camp, esgrimit també com a argument contra la independència, s’ha de debatre des d’una altra perspectiva. En efecte, algú pot dir que els sentiments de la massa social castellanoparlant que viu a Catalunya no es pot gestionar amb una ‘resposta tècnica’ (com la que he donat en parlar de la democràcia com a via per a dirimir conflictes). Les respostes tècniques s’han d’aplicar a l’àmbit econòmic, jurídic, polític o administratiu. Però un component emotiu no es resol amb respostes tècniques.\nAra bé: aquest àmbit tampoc és el principal escull social per a la independència de Catalunya. La raó és que la gent castellanoparlant de Catalunya no es mouran monolíticament en una sola direcció (encara que alguns unionistes pretenguin fer-ho creure).\nEfectivament, el col·lectiu de castellanoparlants que viu a Catalunya no és, ni de bon tros, homogeni. En aquest col·lectiu hi ha de tot. Hi ha, és clar, persones de nivell sociocultural i econòmic alt i amb bones feines (funcionaris, responsables d’empreses, metges, etc.), benestants i formades, que tenen una opinió negativa sobre el procés d’independència. Però també hi ha persones de classe mitjana que parlen castellà habitualment -i que han après català a l’escola o al carrer- i que alhora aposten decididament per la independència de Catalunya, sense embuts. També hi ha molts castellanoparlants residents en barris populars que, d’entrada, no es plantegen la independència; però que, si les elits catalanes la duguessin a terme, l’acceptarien amb tota naturalitat, sense fer-ne escarafalls, perquè les seves prioritats són tindre feina, que l’escola on du la seva filla funcioni i que pugui ser atesa sanitàriament com cal, i saben que això, en un Estat català, estaria garantit -o en tot cas es donarien més bones condicions per a garantir-ho-. Igualment, hi ha milers d’hòmens i dones vinguts d’Andalusia als anys 60 i 70 del segle XX, avui ja grans, que veuen amb bons ulls la independència; són persones que s’estimen molt la terra natal però també s’estimen molt Catalunya, i entenen que tindre les arrels a 500 quilòmetres no té res a veure amb si es crea un Estat nou. També hi ha quillos i xonis profundament anticatalans -gairebé feixistes- al costat de quillos i xonis que no tenen inconvenient a sumar-se a la independència i l’acceptarien de grat. També hi ha funcionaris de l’Estat espanyol que han hagut de raure a Catalunya i que estan a l’espera d’una destinació més propera a ca seva, als quals el procés d’independència -encara que hi estiguin en contra o no els importi si es du a terme- no els fa ni fred ni calor perquè la seva prioritat és tornar a la seva terra a curt o mitjà termini, de manera que se’n desentenen. Hi ha castellanoparlants antisistema i alternatius que no volen cap estructura estatal -ni la catalana ni l’espanyola-. I hi ha gent menfot -en totes les comunitats lingüístiques, val a dir-, a qui tant li fa si Catalunya és independent o no però a qui també tant li fa si Espanya es manté com a Estat o es disgrega. Fins i tot hi ha gent de nivell sociocultural i econòmic baix que no segueix l’actualitat i que s’assabentarà que Catalunya és un Estat mesos després que això passi (i no els importarà en absolut, perquè la millora de la seva situació personal i social és una qüestió prioritària per a ells, més que no pas si el Regne d’Espanya es manté o es disgrega). A tot això cal afegir-hi els castellanoparlants que, simplement, dubten o no tenen una opinió formada; alguns s’aniran posicionant a mesura que s’acosti el dia de la independència, tant en un sentit com en l’altre; però d’altres continuaran dubtant. Per tant, assumir que tot aquest col·lectiu tindrà un posicionament únic i que actuarà en bloc és irreal.\nEn aquest punt cal fer notar que una part del col·lectiu castellanoparlant és partidari de la independència. Totes les enquestes mostren l’existència d’aqueix perfil; però és que no cal gratar gaire per a trobar-ne mostres. Heus-les aquí:\na) Una primera mostra, important pel seu simbolisme i carisma, és en Justo Molinero. En Molinero gestiona Ràdio Tele Taxi, una emissora de música popular espanyola (pasdobles, sevillanes, etc.) amb una gran audència entre la gent castellanoparlant de Catalunya. En públic s’ha mostrat partidari de tirar endavant, o com a mínim plantejar i defensar, la independència de Catalunya.\nb) Jo mateix he assistit a diverses trobades, xarrades i reunions organitzades per entitats proindependentistes (partits polítics, associacions, col·lectius diversos, etc.). I sempre hi ha algun castellanoparlant. A tall de mostra, quan es va presentar Solidaritat Catalana per la Independència al barri de les Comarques, a Valls, vaig acompanyar una de les candidates per Tarragona a l’acte, i vaig comprovar com més d’un terç de l’auditori era castellanoparlant. Potser alguns només veien a sentir les propostes i després van votar un altre partit; però el simple fet que anessin a l’acte -en un temps de gran desafecció política- vol dir que, com a mínim, no rebutgen la possibilitat de la independència.\nc) Altres mostres les tenim en aquest ciutadà que afirma “Espero que tengamos cojones para la independencia”; o en la gent castellanoparlant que va votar “sí” a les consultes sobre la independència del Baix Llobregat i del Vallès.\nd) També serveix com a testimoni aquest article d’en Miquel Riera, “Independència natural” (El Punt Avui, 6-10-2011). Explica que a Girona va pescar dos castellanoparlants parlant entre ells dient que la independència de Catalunya era la solució a la situació de crisi econòmica i política que vivim.\ne) L’11-9-2011 vaig anar a celebrar la Diada al santuari de Montserrat. Al parc infantil de davant l’hotel hi havia un matrimoni jove -ell amb tatuatges- amb dos infants, un d’uns 8 anys i un altre nounat, acompanyats d’un home gran. Parlaven castellà entre ells (un castellà andalusat, amb aspirades en comptes de esses en posició de final de síl·laba). L’home gran duia, a la camisa, un pin amb l’estelada, ben visible. Que l’Onze de Setembre algú dugui l’estelada a Montserrat diu molt: aquella persona ha optat per una via política determinada, i que la publicita un dia especialment sentit per a la ciutadania de Catalunya. Déu-n’hi-do, l’afermament de l’opció independentista en aquesta persona.\nf) A la llista podem afegir-hi entitats sense ànim de lucre que treballen per a millorar la societat. Moltes d’aquestes entitats tenen gent castellanoparlant treballant dins seu, i no tenen manies a defensar l’autogovern de Catalunya i fins i tot, en algun cas, a plantejar la independència com a possible sortida de l’atzucac polític, social i econòmic en què es troba. Una mostra és Identitat, una entitat de Cornellà de Llobregat. El seu manifest és un bon resum de l’estat de coses i obre la via a replantejar-se la relació amb l’Estat espanyol. El col·lectiu Els Altres Andalusos n’és una altra mostra. Tot i que en principi neix (el 2005) amb voluntat de dignificar la realitat social catalana (dient que la gent que va vindre d’Andalusia no han de ser objecte de folklorització), a mesura que ha crescut el debat sobre la independència alguns dels seus dirigents han manifestat el seu suport a aqueixa opció política (vegeu aquesta entrevista a en Lluís Cabrera, feta al Diari de Sabadell el 28-5-2010).\ng) El cas per a mi més frapant és el testimoni d’un tal Antonio. El 26-1-2004 el diari ABC va treure la notícia que en Josep-Lluís Carod-Rovira, aleshores conseller en cap de la Generalitat, s’havia reunit amb ETA vora Perpinyà. Allò va provocar un terrabastall enorme en la política catalana i espanyola. Els dies següents els mitjans en van parlar molt, i al programa El Matí de Catalunya Ràdio, aleshores conduït per n’Antoni Bassas, els oients van poder dir-hi la seva a través del telèfon i el correu electrònic. Les opinions dels oients eren diverses: més de la meitat mostrava el seu suport a en Carod-Rovira, i la resta li retreia la seva iniciativa. Va haver-hi un oient, crec que de nom Antonio, que quan li van donar pas va començar la intervenció amb aquesta frase, visiblement enfurismat: “¡Estoy harto, ya, de los españoles! ¡Que nos dejen en paz, a los catalanes!”.\nh) No puc acabar aquesta llista sense mencionar el testimoni d’en Javier (a qui no conec). En Javier ha afegit un comentari al meu apunt sobre la irreversibilitat de la independència que us aconsello que llegiu (especialment els qui us considereu els més grans patriotes catalans: llegiu-lo i toqueu de peus a terra, sisplau). Ja es veu que ha reflexionat moltíssim sobre el tema (més que jo, fins i tot!) i cal comptar amb ell -i amb la gent que pensa com ell- en aquest procés que condueix a l’Estat català.\nDavant aquests exemples la conclusió és òbvia: afirmar que els castellanoparlants de Catalunya estan tots en contra de la independència és fals. N’hi haurà que hi estaran en contra, n’hi haurà que hi estaran a favor i n’hi haurà a qui tant els farà. Per tant, si algú vol parlar en nom de tots els castellanoparlants estarà cometent un frau. Cada ciutadà, parli la llengua que parli, és l’única persona capacitada per a parlar de si mateix i per a defensar les seves idees, siguin del signe que siguin. Fer el debat d’una altra manera (“jo ja parlo per ells”) és inacceptable.\n4. LA UNIÓ EUROPEA\nUn altre argument dels unionistes -expressat, per exemple, per en Mariano Rajoy, del Partit Popular (PP)- és que, si Catalunya s’independenditza, serà expulsada de la Unió Europea.\nUna afirmació així és molt agosarada. D’entrada, no té en compte com funciona el dret internacional. I és curiós que algú amb vocació de presidir un país, en comptes de reportar els mecanismes que ha establert la comunitat internacional per als processos d’independència i discutir-ne l’aplicabilitat, prefereixi treure el santcristo gros, com quan a un infant se li diu que ve l’home del sac. Vaja: fúmer-la pel broc gros en una qüestió que requereix fina anàlisi jurídica...\nQuan un territori s’independitza d’un Estat-A, l’Estat-A desapareix. El que en queda és el nou Estat-B (el territori que s’ha independitzat) i el nou Estat-C (la resta); i pot ser que n’hi hagi més (pot haver-hi un Estat-D, un Estat-E, etc.). L’Estat-B i l’Estat-C (i els que hagin eixit) han de notificar, com a continuadors de l’antic Estat-A, quins tractats internacionals subscrits per l’Estat-A mantenen (per exemple, l’adhesió a l’OTAN o la Unió Europea). L’Estat-C pot tindre el mateix nom que l’extint Estat-A, si ho vol; o no. Però en tot cas de iure és un nou Estat, un Estat diferent. Així es funciona a la pràctica.\nSeguint això, Catalunya (l’Estat-B acabat de constituir), un cop declarada la independència, només ha de comunicar a la Unió Europea que, com a continuadora del Regne d’Espanya (l’Estat-A dissolt), manté el tractat d’adhesió a la Unió Europea. I aquí s’acaba la qüestió. Els territoris castellans, si s’articulen en un Estat (l’Estat-C també acabat de constituir), han de fer el mateix: comunicar a la Unió Europea que, com a continuadors del Regne d’Espanya (l’Estat-A dissolt), mantenen el tractat d’adhesió a la Unió Europea (o el refusen). Encara que l’Estat-C s’anomeni “Espanya” o fins i tot “Regne d’Espanya”, no queda exempt de fer aquest tràmit, atès que es considera un Estat nou diferent de l’Estat-A.\nPerò encara més. A la Unió Europea hi ha altres casos pareguts al català. Els més clars són Flandes (la zona neerlandòfona de Bèlgica) i Escòcia (al Regne Unit des de l’Acta d’Unió amb Anglaterra i Gal·les del 1707). A Bèlgica no hi hagut Govern durant molts mesos per la manca d’entesa entre les dues comunitats, la flamenca i la valona, fins al punt que molts veuen com a invitable la independència de Flandes. I, a Escòcia, el Govern -de signe nacionalista- es planteja fer un referèndum d’independència el 2013. Ambdós territoris es troben dins la Unió Europea; per tant, quan un dels dos s’independitzi establirà un antecedent sobre què cal fer per a altres casos pareguts, com el català, el basc o el cors (tinguem present, a més, que Flandes és un territori constituent de la Unió Europea). Quan Flandes o Escòcia esdevinguin Estat, doncs, s’acabarà aquesta lletania que Catalunya serà explusada de la Unió Europea.\n(Aquí hauria de reportar els mecanismes legals establerts per a constituir un Estat. Ho deixo per a un altre apunt.)\n5. LA VIABILITAT ECONÒMICA\nAlguns unionistes han deixat caure que l’Estat català no serà viable econòmicament, ni per la seva Administració pública ni per al teixit empresarial. Doncs bé: diverses veus acreditades -i no necessàriament independentistes- ja han fet notar que l’Estat català és viable econòmicament.\nN’Andreu Mas-Colell, conseller d’economia de la Generalitat, va afirmar-ho el 13-9-2011. I l’endemà en Salvador Alemany, un dels dirigents de CaixaBank, va abonar aquesta idea.\nEl que sí que és evident és que si Catalunya roman a l’Estat espanyol i no es canvia el sistema fiscal sí que serà una ruïna per a Catalunya (jo ho és ara). Per tant, els qui plantegin la qüestió econòmica com un entrebanc per a la independència, potser que es plantegin fins a quin punt no és la qüestió econòmica allò que ha permès que Catalunya esdevingui un Estat. (Vegeu, en aquest sentit, l’article d’en Germà Capdevila “La cruïlla europea”, El Punt Avui, 17-9-2011.)\n6. EL BOICOT ALS PRODUCTES CATALANS\nDes del món empresarial es tem que la independència de Catalunya pugui provocar boicot a productes catalans en terres castellanes, amb el perjudici econòmic que això comportaria. Els unionistes han atiat aquest temor. La raó és que s’han donat casos de boicot a productes catalans els anys 2005 i 2006 (sobretot al cava, perquè va ser el producte més simbòlic, però en realitat destinat a molts productes i amb una campanya informativa viral extensa) i també el 2009 als productes i serveis oferts des d’Arenys de Mar (confós per molta gent amb Arenys de Munt, la primera població que va organitzar la consulta sobiranista d’àmbit municipal, a la qual anava adreçada el boicot esperonat per EsRadio per part d’en César Vidal).\nEls economistes ja han valorat aquesta qüestió. El llibre Sense Espanya, d’en Modest Guinjoan i en Xavier Cuadras (Pòrtic, 2011), un treball acadèmic però amb un cert to divulgatiu, tracta aquesta qüestió. Segons aquesta obra, en cas que la independència de Catalunya generés bociot als productes catalans, els beneficis en altres camps, com la fi de l’espoli fiscal, implicaria una reactivació de l’economia catalana que supliria amb escreix les pèrdues provocades pel boicot. En efecte, potser CaixaBank perdria alguns clients a Madrid; però com que l’activitat econòmica a Catalunya es dispararia (a causa de la fi de l’espoli fiscal es faria molta obra pública) molts catalans avui a l’atur passarien a tindre feina i potser ingressarien la seva nònima a CaixaBank, de manera que les balances del banc esmentat es compensarien.\nSegons l’estudi d’en Guinjoan i en Cuadras, amb un boicot consistent i prolongat (falta veure si hi haurà boicot i, si n’hi ha, si serà consistent i prolongat, cosa que dubto) es poden arribar a perdre 3.000 milions d’euros i 50.000 llocs de treball. Però l’Administració pública catalana retindria cada any més de 20.000 milions d’euros (la xifra de l’espoli fiscal es calcula en uns 22.000 milions d’euros l’any) que lògicament revertirien en inversions, de manera que, amb aquesta xifra d’un any, es crearien uns 90.000 llocs de treball, més que suficients per a absorbir tots els llocs de treball que es perdessin amb el boicot (i l’any següent, lògicament, continuarien les inversions amb els més de 20.000 milions d’euros anuals).\nCal dir, d’altra banda, que l’amenaça del boicot pot semblar extrema, però en bastants casos és inaplicable. En efecte, molta gent a Espanya reconeix algunes marques com a ‘catalanes’, com CaixaBank, CatalunyaCaixa, el Banc Sabadell, Freixenet, Codorniu o Caprabo -si bé ara és dins Eroski-. Però d’altres igualment radicades a Catalunya no les perceben com a tals, com Seat o Atrápalo.com; i en les multinacionals amb plantes a Catalunya la percepció tampoc és de ‘catalanitat’, com Nestlé. En conseqüència, un boicot a empreses catalanes es reduiria a les més emblemàtiques (i més fortes, val a dir).\nA més, un boicot previsible també es pot sortejar si es disposa dels recursos pertinents. Amb motiu del boicot al cava català dels anys 2005 i 2006, l’empresa Freixenet va cercar nous mercats fora d’Espanya. El resultat va ser que, mentre va durar el boicot, a Freixenet van vendre menys a Espanya però van facturar el mateix que altres anys, perquè van vendre més a l’exterior. Aquest comportament intel·ligent de l’empresa cavista catalana contrasta amb el comportament que va tindre l’empresa cavista extremenya beneficiària del boicot català: va multiplicar per set les vendes durant dos anys... i ha acabat tancant.\nEn aquest punt encara cal fer notar una altra cosa. Amb el pas del temps, les empreses catalanes depenen menys del mercat espanyol. El 1987 Catalunya venia a Espanya el 75% de tot el que exportava. El 2005 ja era només de 54%. I cap al 2010 es calcula que és del 50% (vegeu aquesta entrevista a La Vanguardia, 5-10-2011). Però encara més: amb la fortíssima crisi econòmica que vivim, iniciada el 2008, es considera que les empreses que la superaran seran les altament qualificades que elaboren materials i productes que poden ser venuts a qualsevol lloc del món. Per tant, l’horitzó econòmic és que cada cop més cal vendre arreu, no pas exclusivament a Espanya (vegeu l’article “Una patronal del cava admet que té poc sentit vendre a Espanya”, Nació Digital, 20-9-2011).\nAquesta darrera idea contraposa la vella oligarquia patronal catalana, ancorada en el passat i pendent d’Espanya més per les prebendes i el negoci assegurat que per l’emprenedoria i la innovació, enfront de les petites i mitjanes empreses catalanes dirigides per jóvens (30-50 anys) molt més preparats, obertes a l’exterior i amb molta més capacitat d’innovació. (Vegeu el testimoni il·lustratiu de na Patrícia Gabancho amb motiu d’una visita d’en Mariano Rajoy a Catalunya, en què es va reunir amb vells empresaris.)\nEncara una darrera reflexió, no puc estar-me’n. Suposem que el boicot fos un argument de prou pes. Doncs bé: ja he dit que els anys 2005-2006 i 2009 va impulsar-se un boicot a productes catalans... sense que Catalunya hagués proclamat la independència. La pregunta és òbvia: si, estant Catalunya a Espanya, es va fer boicot als productes catalans, per què es reporta el boicot com a argument contra la independència? No hauria de ser un argument (més) a favor de la independència?\n7. ALTRES ESCULLS SIMBÒLICS\nEntre la vox populi hi ha dos esculls possibles més, de natura trivial però que, en el camp sentimental, tenen prou importància.\nHi ha gent que diu que, en pic s’assoleixi la indipendència, malauradament no podrà jugar a la Loteria de Nadal. I hi ha altres persones que es pregunten si el Futbol Club Barcelona només podrà jugar contra equips catalans. Aquest darrer interrogant, en realitat, el que amaga és la por que el Barça deixi d’enfrontar-se al Reial Madrid, el seu gran rival (culers i merengues viuen apassionadament aquests derbis). La Loteria de Nadal i la Lliga Espanyola de futbol són, per dir-ho així, els últims reductes simbòlics en què la gent pot tindre reticències per la independència.\nEl tema de la Loteria de Nadal és fàcilment resoluble per dues vies. Primer, res no impedeix que hi hagi un acord entre l’Estat català i l’altre Estat veí perquè els ciutadans de Catalunya puguin jugar a les loteries de l’Estat veí, si l’Estat veí no hi està en contra. Si no hi ha acord, sempre es pot aprofitar un viatge per negocis o plaer a Saragossa o Madrid per a comprar una butlleta. I si un no té un viatge programat sempre pot comprar la butlleta per internet a qualsevol establiment acreditat que vengui en línia. De manera de jugar a la loteria de l’Estat veí n’hi ha moltes. Segon, l’empresa pública Loteria de Catalunya pot crear un sorteig extraordinari per Nadal que reparteixi un caleram. I només cal fer-ne la propaganda adient. Al capdavall, la popularitat de la Loteria de Nadal és perquè s’ha fet una bona campanya de màrqueting durant molts anys (i no perquè reparteixi els diners entre moltes persones: quanta gent coneixeu a qui hagi tocat la grossa?).\nEl tema del Barça encara és més fàcil de resoldre. Algú ha plantejat que, com a solució, es podria crear una lliga ibèrica. Així, es podrien continuar enfrontant els equips catalans (Barça, Espanyol, etc.), espanyols (Reial Madrid, Atlètic de Madrid, Sevilla, etc.) i bascos (Bilbao, Reial Societat, etc.) juntament amb els portuguesos (Porto, Sporting de Lisboa, Benfica, etc.). Seria com una versió ampliada de la Lliga Espanyola actual. Ara: segons el meu punt de vista, és una solució un xic infantil i, encara que fos possible, tampoc no cal ni això.\nDe fet, la solució a aquest dilema vindrà sola. La Lliga Espanyola de futbol és insostenible econòmicament, com ha fet notar el setembre del 2011 un alt càrrec de la UEFA. O sigui que tard o d’hora la xaparan. El nivell de sous que es paguen és inassumible per tots els clubs d’Espanya, a excepció del Barça i del Reial Madrid. Aquests dos clubs, de fet, són els únics que, de l’any 2003 cap aquí, opten al títol de campió de lliga; la resta pràcticament no tenen opcions. I això és perquè tenen una capacitat econòmica que no té cap altre club d’Espanya. Fixem-nos, a més, que la lliga 2011-2012 comença amb una vaga de jugadors pel tema del cobrament. I alguns clubs esportius -no sols de futbol- ja han renunciat a un ascens a una divisió superior per raons econòmiques. És d’esperar, doncs, que la primera divisió de la Lliga Espanyola hagi de fer prompte un replantejament. Com a sortida, els dos clubs grans, Barça i Reial Madrid, entraran a competir en una superlliga europea. No una copa amb eliminatòries -com és ara-, sinó una lliga amb tots els ets i uts: a l’estil NBA (Estats Units), deslligada de reials federacions de futbol, sense que les estructures estatals s’hi fiquin, sense ascensos ni descensos a categories inferiors. I s’enfrontaran als grans d’Europa: el Manchester United, l’Arsenal, el Chelsea, l’Ajax d’Amsterdam, l’Inter de Milà, el Porto, el Bayern de Munic, el Borussia Dortmund, el París Saint-Germain, etc. Per tant, que no pateixin culers i merengues: Barça i Reial Madrid seguiran enfrontant-se amb assiduïtat i el Barça no tindrà per què enfrontar-se al Nàstic de Tarragona en una lliga (pot fer-ho en una copa, però).\nLa Constitució espanyola estableix a l’article 8 que “Las Fuerzas Armadas, constituidas por el Ejército de Tierra, la Armada y el Ejército del Aire, tienen como misión garantizar la soberanía e independencia de España, defender su integridad territorial y el ordenamiento constitucional”. Això ha fet pensar que, en cas que Catalunya es converteixi en un Estat, l’Exèrcit espanyol hi intervindria. Aquest temor té base no tant en la Constitució espanyola, sinó en la història: només cal recordar les ocupacions militars castellanes del 1640, 1714 i 1939. De fet, a certes generacions de catalans que van viure el franquisme (1939-1975) els fa por la intervenció de l’Exèrcit espanyol.\nSobre aquesta qüestió només diré dues coses. Abans, però, cal tindre present un detall: som al segle XXI, no pas al segle XIX. La Constitució espanyola es va redactar immediatament després del franquisme (1978), quan els defensors d’aquest règim encara tenien molt de poder i quan l’Exèrcit era un agent polític més, com ho va ser durant el segle XIX (el franquisme té part d’elements polítics propis del seu moment, els anys 30 del segle XX, com l’ingredient del feixisme; però en molts aspectes era un règim del segle XIX). A diferència de llavors, al segle XXI l’Estat espanyol forma part de l’OTAN i la Unió Europea i es finança en part amb diners provinents de la Unió Europea (sobretot Alemanya) i amb la venda de bons als mercats financers internacionals. El context internacional és un altre, incloent-hi la derivada financera.\nI ara les dues coses que he dit que diria. Primer, que, al segle XXI, plantejar una intervenció armada contra la població civil de Catalunya és un disbarat en el marc de la Unió Europea i l’OTAN. Al segle XIX un Estat podia enviar les forces armades contra la població civil sense que cap altre Estat no digués ni piu. Una intervenció militar de tipus coercitiu i violent no es podria dur a terme políticament; la Unió Europea no pot tolerar que un Estat membre se salti l’esperit fundacional de la Unió, on els drets humans hi tenen un paper preponderant. En aquest sentit, l’Estat espanyol se’n guardarà bé prou de fer un pas que el desacrediti per molts anys als ulls dels seus socis occidentals (no tan sols europeus: també els Estats Units). I és que quedar desacreditat en l’escenari internacional té repercussions negatives importants: els teus socis deixen de comptar amb tu, de manera que et despenges dels grups de decisió internacionals (Unió Europea, OCDE, G-20, etc.); i la prima de risc dels bons governamentals esdevé inassumible, de manera que es perd finançament als mercats.\nAmb el que he dit al paràgraf precedent n’hi ha prou per a veure que una intervenció militar no tindria sentit ni tan sols des de l’òptica espanyola. Però no puc estar de dir-hi una segona cosa. L’esment a l’Exèrcit pot ser un contraargument en boca d’un independentista (fa referència a la por). Però, en boca d’un unionista, l’esment a l’Exèrcit no és un argument; és una amenaça. I això no pot consentir-ho cap demòcrata, inclòs el qui és contrari a la independència de Catalunya. Si es consentís simplement voldria dir que a l’Estat espanyol no hi ha demòcrates ni democràcia, sinó una altra cosa. I això sí que és inassumible per a un país que vol estar al costat dels grans i que es finança a través dels ajuts d’Alemanya i dels mercats financers.\nEn resum, el preu a pagar per l’acció militar, fins i tot per l’amenaça -encara que després no hi hagi acció militar- és inassumible per a l’Espanya que es vol moderna. Hauria de pagar un preu tan car en el concert internacional que l’ensorraria a la categoria de molts països tercermundistes.\nEls arguments de l’unionisme tenen poca consistència en general. N’hi ha algun una mica sòlid, com el boicot a productes catalans; però plantegen un escenari que es pot superar.\nDe fet, diria que l’únic que l’independentisme no pot rebatre a l’unionisme és la qüestió dels sentiments. Si una persona se sent espanyola de cap a peus, se’n sent i ja està. I això pot fer que mostri rebuig o reticències a la independència de Catalunya. Igualment, si algú ha jugat sempre a la Loteria de Nadal i desitja fervorosament veure l’acte litúrgic dels xiquets del col·legi de San Ildefonso, doncs no s’hi pot fer més. I si un culer vol que el Barça continuï batallant pels estadis espanyols perquè li agrada tindre futbol tota la setmana, estem parlant de sentiments, no de raó. Aquests punts l’independentisme no pot rebatre’ls, perquè no són arguments, són sentiments.\nPer tant, la feina pendent que tenen els independentistes no és tan sols rebatre els arguments de l’unionisme (que ja es veu que es pot fer amb relativa facilitat), sinó seduir els qui tenen sentiments que poden frenar la constitució de l’Estat català.\nAFEGITÓ 1 (19-10-2011)\nUna altra veu del món econòmic que indica que la independència de Catalunya seria beneficiosa (no tan sols viable). Aquest cop és el director del Centre de Recerca en Economia Internacional de la Universitat Pompeu Fabra, Jordi Galí. Podeu veure-ho aquí.\nAFEGITÓ 2 (14-11-2011)\nIncreïble però cert. En Jorge Moragas, un membre important del PP (d’origen català), ha donat un argument més en contra de la independència de Catalunya. Però l’argument en qüestió no té una gran profunditat de pensament, que diguem. Ha arribat a dir (12-11-2011) que, en cas que Catalunya esdevingui un Estat, els catalans es perdrien “cosas bonitas”. I ha posat com a exemple d’aqueixes coses boniques que els catalans es perdrien les ciutats de Donòstia i Sevilla. Aquest és, de moment, el gran argument del PP en contra de la independència de Catalunya. Si el nivell d’argumentació del PP és aquest, com pensen afrontar la gestió de la pitjor crisi econòmica en 80 anys? Potser el senyor Moragas desconeix que, encara que hi hagi una frontera entre Lleida i Saragossa, la gent que viu més ençà de Lleida podrà anar igualment a Sevilla a visitar-la tantes vegades com vulgui, ni que sigui com a turista. La independència de Catalunya no comporta que Sevilla (o Lleida) canviïn de planeta, que jo sàpiga. I estic convençut que la gent de Sevilla no acceptarà que les autoritats espanyoles impedeixin els ciutadans de l’Estat català a anar-hi, ja que de ben segur els turistes catalans anirien a deixar-s’hi diners. O el Govern de Madrid obligarà els sevillans a no acceptar cap turista (llegiu-hi euro) català? Per cert: diria que actualment els ciutadans de Madrid poden anar a Lisboa, Londres, París o Milà perfectament: quan travessen la frontera estatal no entren a cap dimensió desconeguda, diria. (O és que potser en Moragas té present que molts espanyols castellanoparlants no solen sortir del “seu país” i es pensa que els catalans fem el mateix?) Segur que més d’un català partidari del manteniment de Catalunya dins Espanya que actua de bona fe i que creu que l’argumentació sòlida és la millor arma deu estar morint-se de vergonya.\nEscrit per en Xavier Rull a les 13:46\nreflexions en català 16 d’octubre de 2011 a les 21:30\nAnònim 24 de juliol de 2012 a les 17:34\nDe veritat us creieu tot això que digueu? Em crida moltíssim l'atenció tot el text, però especialment el referent a la UE. De veritat us penseu que, no ja Espanya, sinò el Regne Unit, França o Itàlia ens acolliran amb els braços oberts? Ja s'inventaran les traves, ja! Obriu els ulls d'una vegada: Catalunya, ara per ara, només podrà tenir alguna oportunitat sense la UE...


Seguim amb novetats editorials – MEMORIA DE PEIX\nSeguim amb novetats editorials\nSegon bloc de novetats de la setmana on hem presentat títols de Maeva Young, Cruïlla, Comanegra, A buen paso, Bira Biro, Barcanova, Libros del Zorro Rojo, Edicions del Pirata, Publicacions de l’Abadia de Montserrat i Jollibre…\nEm fa especial il·lusió presentar el conte del Germán Machado, llibreter del El petit Tresor de Vic i il·lustracions de Martín Romero Sortir a caminar, publicat per A buen paso.\nEns explica en un format d’àlbum il·lustrat les dificultats d’un infant a l’hora de triar les sabates per «sortir a caminar».\n«… A vegades, triar un parell de sabates pot resultar la tasca més difícil del món. Difícil com esquivar una tempesta a mar obert amb un vaixell de vela. Difícil com muntar un cavall salvatge, o com mantenir el somriure mentre gires la punta d’un peu…»\nUn llibre que fa volar la imaginació amb la força d’unes imatges que van més enllà del text, narrat amb un aire poètic, i que transporten el protagonista amb diferents calçats pel món de la imaginació…\nEls Quiquè i el ninot de neu que no es volia fondre de Laurent Rivelaygue i Oliever Tallec publicat per Birabiro, ens presenta un títol una mica diferent dels que ja coneixiem fins ara amb aquests protagonistes.\nL’Olivia, la Paula, la Pamela, en Bernat, en Raül i en Max són els Quiquè. En aquest títol, l’Olivia decideix pintar el cel de color gris i per això comença a fer fred i a nevar… Aleshores els Quiquè fan un ninot de neu… Però què passarà quan surti el sol? El ninot, no es vol fondre!\nUn conte per iniciar els infants en el format còmic, presentat el lletra de Pal, així que desxifradors del codi lector… esteu alèrta que us interessa!\n«… Al meu terrat hi viu el gat Bernat. Va per on vol. Es fa el pinxo, viu sol. Em diu «Moixanes no! per qui m’has pres? Sóc un tipus dur! No tinc por de res!» Tots els seus amics són gats de carrer. Farien respecte a un gat mesquer! Aquí al barri sempre hi fan xivarri. Jocs i enganxades a cabassades!…»\nAixí comença el conte En Bernat, el gat afamat de Cinta Arasa i il·lustracions de Carles Arbat publicat per Jollibre.\nUn conte tendre sobre l’amistat, la solidaritat i el respecte als animals, que presenta el text rimat per afavorir la lectura dels més petits amb una aventura carregada de gats amb en Bernat com a protagonista que sempre està afamat i que no espera la sorpresa que li han preparat al seu terrat.\nI finalitzem les novetats d’aquesta setmana amb dos clàssics de la literatura infantil:\nAladí i la llàntia meravellosa adaptat per Gemma Mulet i il·lustracions de Pol Cunyat de Publicacions de l’Abadia de Montserrat.\nViatges, tresors, genis que surten de les llànties i desitjos que es fan realitat… L’Aladí sap molt bé què demanar.\nEl text, adaptat a cada edat, en aquest títol s’adreça a nens i nenes de més de 5 anys i, els introdueix d’una manera amena en el món de les històries fantàstiques. Els dibuixos, amb un toc d’humor, faciliten la comprensió lectora.\nEls tres porquets és una proposta d’Edicions del Pirata amb una adaptació de Bernat Cussó i il·lustracions de Meritxell Garcia.\nEl conte narra el clàssic tan conegut dels tres porquets amb un text rimat que facilita la lectura als més menuts de la casa…\n16 16+02:00 octubre 16+02:00 2017 16 16+02:00 octubre 16+02:00 2017 · Publicado en Novetats, Ressenya · Etiquetado A buen paso, BiraBiro, Jollibre ·\n« Postgrau Llibreria…\nMarta Montañá »


En estat crític en caure des d'uns deu metres a la planta del grup IQOXE a Vila-seca\nEn estat greu un treballador d'IQOXE en precipitar-se des d'uns deu metres\nImatge de la planta d'IQOXE Emulsiones Poliméricas a Vila-seca.\nL'home d'uns 60 anys, que treballa per Dominion Global, ha caigut pel forat d'un muntacàrregues\nActualitzada 08/07/2020 a les 16:09\nUn treballador subcontractat pel grup Iqoxe es troba ingressat en estat «molt crític» a l’Hospital Joan XXIII de Tarragona després de patir un accident laboral a Vila-seca, a primera hora d’aquest dimecres, segons han confirmat fonts hospitalàries. L’home, d’uns 60 anys d’edat, ha caigut des d'uns deu metres pel forat d'un muntacàrregues a la planta d'IQOXE Emulsiones Poliméricas. Tal com ha explicat la companyia, es tracta d’un empleat d’una empresa subcontractada de manteniment, Dominion Global. Des d'IQOXE s'informa que l’accident s’ha produït per causes que encara es desconeixen, quan s’havia enllestit la revisió del muntacàrregues.\nUna ambulància del Sistema d'Emergències Mèdiques (SEM) i quatre dotacions de Bombers s’han traslladat al lloc de l’accident, dins del recinte de Clariant Ibérica, si bé a l'espai presta serveis IQOXE. Els Mossos d’Esquadra han obert una investigació sobre l’accident laboral, ocorregut a quarts de nou del matí. La companyia també iniciarà les «investigacions oportunes». Es posa a disposició de les autoritats locals amb els recursos necessaris per esclarir els fets i confia que el treballador es recuperi ben aviat.\nMor el treballador accidentat aquest dimecres en una empresa del grup IQOXE a Vila-seca\nEls Mossos detenen un home a Reus per escopir la gent pel carrer\nEl jardí vertical de la Tabacalera, sec del tot a l'espera de ser desmantellat\nHi ha persones que tornen a treballar i encara no han percebut l'ERTO\nVergés admet que la situació a l'octubre «serà ...\nTreball i els agents socials negocien un...\nDetingut per assetjar a la seva filla de 17...\nEls nens voldrien tenir de caps a Messi, Katy...\nEls treballadors acollits a ERTO baixen del...\nInvestiguen el secretari de Comunicació, la ...\nL'OMS subratlla que la vacuna russa haurà de ...\nDetingut un jove a Creixell per tenir una...\nEls Minyons de l'Arboç fan una sortida al ...\nRetiren i destrueixen un projectil de la...\nCom funciona l'app Radar Covid per al rastreig...\nPutin anuncia que Rússia ja té la vacuna c...\nComenta el contingut : En estat crític en caure des d'uns deu metres a la planta del grup IQOXE a Vila-seca


Dues amigues guanyen 10.000 euros a l'Euromillones durant el seu descans per menjar\nActualitzat 25/02/2020 21:25\nDues amigues i companyes de feina han guanyat 10.000 euros en l'Euromillones durant el seu descans per menjar. Les dones van convertir en rutina comprar bitllets de rasca i guanya i ara, la sort els ha somrigut.\nCarmen Deschaine, de 41 anys, i Tosha Herbert, de 43, ambdues residents a Maryland (Estats Units), treballen des de fa anys a la mateixa clínica dental i, des de fa algun temps, van decidir menjar juntes durant les seves hores de descans.\nUn dia, van decidir comprar el seu primer rasca i guanya de l'Euromillones i encara que no van guanyar, els van tornar els 20 euros que havien jugat.\nCarmen Deschaine, de 41 anys, i Tosha Herbert, de 43 subjectant el seu premi de 10.000 euros / Captura de YouTube\nConsiderant-lo un senyal de bona sort, les dones van decidir reinvertir aquests diners en un segon bitllet. Per a la seva sorpresa, estava premiat amb 100 euros.\nSense poder creure-s'ho, es van repartir 60 euros del premi entre les dues i amb els 40 euros restants van comprar dos bitllets més. Un d'ells no va tenir va premiar, però l'altre els va canviar la vida.\nEn rascar el segon bitllet, van descobrir que acaben de guanyar 10.000 euros del sorteig Max a Milion, que van dividir al 50%. Les companyes van tornar de seguida a la feina i els van explicar les bones notícias als seus companys, amb qui van celebrar el premi, segons informa Southern Maryland News.\nPer acabar el dia, van anar a un casino per jugar a la sort una mica més. Carmen i Tosha ja tenen plans per als diners: faran un creuer juntes, es compressin un cotxe nou i la resta de diners aniran als seus comptes d'estalvis.\nUna dona arruïnada guanya un milió jugant a l'Euromillones\nEl guanyador de l'Euromillones no reclama el premi milionari i ho perd tot\nEl poble més afortunat: toca tres vegades el pot més gran de l'Euromillones


No controlem la realitat - LA MIRA - Magazín\nLa vida ens situa, sovint, davant d’un mirall. Podem veure una imatge o imaginar-ne una altra. Però la realitat sempre s’imposa. Per això, la Margarita és molt transparent i sincera amb els seus pacients. (Fotografies de Jordi Borràs Abelló)\nEns despertem. Ens aixequem del llit. Anem al bany. Ens posem els pantalons. Ens cordem les sabates. Ens preparem un cafè. Cada dia, sense reflexionar-hi, seguim una rutina. Són actes repetitius. Els fem gairebé inconscientment. De fet, potser mai ens hem parat a pensar-hi. Ens sembla que ho tenim tot controlat. Fins que un dia, algunes coses desapareixen, se’ns escapen. És quan deixem de dominar el que era nostre, aquells hàbits que ens semblaven inamovibles. La Margarita Garcia ho presencia cada dia. És terapeuta ocupacional de l’Hospital de la Vall d’Hebron. Treballa perquè els seus pacients siguin autònoms, perquè puguin recuperar les seves activitats, malgrat les limitacions, malgrat les circumstàncies. “Quan una persona té un accident de trànsit i li han d’amputar un braç, ha de refer la seva vida. Ha d’aprendre a cordar-se les sabates, a cuinar, a agafar el seu fill amb una sola mà. La meva feina és que la persona torni a ser autònoma”, comenta. Ens trobem en una consulta de la zona de pediatria. Perquè tots, en qualsevol etapa de la vida, podem reaprendre rutines. Perquè quan ens semblava que ho teníem tot apamat, alguna cosa es pot descontrolar per situar-nos en un altre punt de la partida. La vida pot canviar sense advertir-nos-en.\n“Jo normalment treballo amb pacients que han patit una lesió medul·lar, una paràlisi cerebral o que tenen unes seqüeles neurològiques per un ictus, un traumatisme cranial o un tumor cerebral. Per tant, tinc molt clar que la vida és la circumstància. Hem de gaudir-la”\nPer això, l’objectiu de la Margarita és que una persona segueixi sent autònoma. “La teràpia ocupacional s’encarrega de mantenir les activitats d’una persona en la vida diària. Perquè pugui vestir-se, pentinar-se, anar a comprar o cuinar. Se centra també en la productivitat i el treball en els adults, l’estudi en els joves i el joc en els infants. Alhora, vetlla per l’oci, de vegades l’etern oblidat”, ens explica. I li ho agraeixo, perquè no tothom coneix la feina que desenvolupen els terapeutes ocupacionals. Se la veu una dona decidida i resolutiva. Molt popularment diríem que va per feina, no està de romanços.\nMostra una actitud decidida, ferma i disciplinada. La seva feina ha anat modulant el caràcter i l’actitud amb què entoma la vida.\n“Jo normalment treballo amb pacients que han patit una lesió medul·lar, una paràlisi cerebral o que tenen unes seqüeles neurològiques per un ictus, un traumatisme cranial o un tumor cerebral. Per tant, tinc molt clar que la vida és la circumstància. Hem de gaudir-la”, comenta, i deixa entreveure un somriure, només amagat per la mascareta. “Tinc un pacient que té 82 anys. Era un senyor molt autònom que després d’una caiguda ha quedat paraplègic. Ara li ensenyo com s’ha de vestir, com s’ha d’agafar els peus per posar-se els mitjons o els pantalons. Quan això ja ho sàpiga fer, aleshores caldrà que aprengui a passar del llit a la cadira de rodes. I després, de la cadira al vàter”, diu la Margarita. Queda clar que mai ho tenim tot après; de vegades, tot ha de recomençar de nou. I no és una elecció, sinó l’única via transitable. Aquella que s’adapta a la realitat per mirar endavant.\n“Som un equip format per metges, infermeres, auxiliars, fisioterapeutes, logopedes i zeladors. Parlem contínuament i sempre treballem conjuntament. Aquesta és la clau”, assegura, i el to de veu és convincent. Les paraules no són una mera cortesia. Mostra una actitud ferma que combina amb un tracte proper. Probablement la seva feina ha anat forjant i modulant el seu caràcter. “Alguns pacients pateixen un bloqueig emocional molt gran. Et diuen: «Jo anava tranquil amb la meva dona i la meva filla a comprar el pa i ara no puc moure les cames. M’han dit que no tornaré a caminar». Intento no compadir-los, el que cal és que aprofitin l’estona que jo soc amb ells perquè aprenguin noves habilitats. Per tant, els responc: «Després ja ploraràs, però ara escolta, espavila’t, has d’aprendre a vestir-te». I reaccionen molt bé. Ho faig sempre amb cura i respecte, mai en un to agressiu, però necessiten veure que poden recuperar l’autonomia, que poden avançar”, comenta, i es fa un silenci, només interromput pel clic de la càmera del fotògraf.\nParla amb molta claredat i no evita cap paraula. Defuig les lamentacions i s’aferra a les certeses per mirar sempre endavant.\n“Quan vaig començar, cada cas m’afectava. Al final, t’adones que la teva professionalitat implica allunyar-te’n una mica. Cal establir una distància per actuar amb bon criteri i ajudar la persona. A mi no em paguen per plorar”\nEls arguments de la Margarita poden ser racionals, però no sempre són fàcils d’encaixar. Assumir la vida i adaptar-se a les circumstàncies sovint és un procés diabòlic. “Quan vaig començar en aquesta feina, cada cas m’afectava. Al final, t’adones que la teva professionalitat implica allunyar-te’n una mica. Cal establir una distància per actuar amb bon criteri i ajudar la persona. A mi no em paguen per plorar. Si m’hi implico molt, em deprimiré i no podré ensenyar res”, sentencia. Les seves afirmacions són lúcides. I continua: “A la vida pots parar mitja hora per plorar, però més estona ho trobo una pèrdua de temps i em sembla poc pràctic. També és cert que abans no veia la vida així. Recordo que el primer any de carrera vaig estar en un centre de nens amb paràlisi cerebral i ho vaig passar fatal. He necessitat temps per assumir diferents coses. Però és molt gratificant veure com els pacients van progressant”. És pragmàtica i realista, però també agraïda i vitalista. Potser la vida necessita aquest equilibri.\n“Què és el més difícil de la teva feina?”, li pregunto, perquè intueixo que també té les seves debilitats. “Soc mare i, de vegades, em costen alguns treballs amb nens. Sobretot si tenen la mateixa edat que els meus. Hi ha bebès que neixen amb una patologia que afecta el seu procés de desenvolupament”, assegura. Sempre hi ha elements que ens fan trontollar. Els fills poden generar sentiments incontrolables, potser perquè l’amor cap a ells no té límits.\nDesprèn positivitat i energia. Unes sensacions que segur que agraeixen els seus pacients. Perquè quan tot s’esberla, cal trobar nous motius per somriure.\nEn canvi, la Margarita reconeix que hi ha coses que li aporten seguretat, estabilitat. “Els objectius mai són del metge, del fisioterapeuta o del terapeuta; són sempre del pacient. El nostre propòsit és poder-li donar l’alta i que estigui tan bé com sigui possible. Que es vesteixi sol, que se sàpiga fer algunes cures. I és el pacient qui ho aconsegueix, no nosaltres. Però, al mateix temps, cal saber on som per determinar on volem anar. I això ho fem tot l’equip juntament amb el pacient”, afirma. Sense una cooperació entre especialistes i pacients qualsevol esforç és improductiu. “Acabes coneixent molt les persones que acompanyes. Jo no demano mai res, però elles mateixes t’expliquen la seva vida”, reconeix. Perquè la seva feina té diferents capes i totes són importants per entendre’n el conjunt.\n“És molt important anar tirant. Si comences a capficar-te molt per algun aspecte que no pots canviar, acabes en una espiral de desesperació. No cal rumiar tant, no s’aconsegueix res així, només et fas mala sang i deixes de fer coses que et seran més útils, que et faran gaudir, que seran més productives”\nDesprés de més de dues dècades treballant com a terapeuta, fa unes reflexions transparents i profundes sobre la vida: “És molt important anar tirant. Si comences a capficar-te molt per algun aspecte que no pots canviar, acabes en una espiral de desesperació. No cal rumiar tant, no s’aconsegueix res així, només et fas mala sang i deixes de fer coses que et seran més útils, que et faran gaudir, que seran més productives”. Diu que no cal preocupar-se innecessàriament, que és més important ocupar-se. I potser té raó. Però per aconseguir-ho, de vegades, cal ensopegar, caure i tornar-se a aixecar. Diuen que la vida t’obliga a no rendir-te. Pots guanyar o perdre, però cal seguir jugant mentre dura el partit.\nLa Margarita fotografiada a la zona de pediatria de l’Hospital de la Vall d’Hebron. Diu que els nens són, per a ella, els pacients més delicats. Perquè és mare i projecta emocions. La fortalesa, de vegades, també amaga debilitats.\n“Tothom té molt clar el ‘carpe diem’. L’aquí i l’ara d’aquesta manera, perquè en qualsevol moment pot ser d’una altra. Bé, crec que aquest és un pensament que compartim tota la gent que treballem en l’àmbit sanitari. En general, la gent es pensa que té la realitat controlada, però és mentida”\n“La gent amb qui treballo és molt conscient que som afortunats per moltes coses. Per haver nascut on hem nascut, per l’entorn on hem crescut, per la família que tenim. Tothom té molt clar el carpe diem. L’aquí i l’ara d’aquesta manera, perquè en qualsevol moment pot ser d’una altra. Bé, crec que aquest és un pensament que compartim tota la gent que treballem en l’àmbit sanitari. En general, la gent es pensa que té la realitat controlada, però és mentida.” Sento un pessic, les paraules m’han ressonat internament. És evident que no controlem la realitat, però, de vegades, potser com a mecanisme d’autodefensa, d’autoprotecció, volem creure que tot depèn de nosaltres. Ja ho diuen, que la veritat fa mal. Per això, ens incomoden determinades certeses, perquè ens mostren les nostres imperfeccions.\n“Cada pacient és diferent i les etapes de negació, que sempre hi són, cadascú les assumeix al seu ritme. De vegades, el pacient entén molt bé el que li ha passat, però la família no. O a l’inrevés. Però nosaltres sempre expliquem la realitat de manera clara. Si una persona, després d’un accident, ha quedat paraplègica i no mou ni mourà les cames, ho ha de saber. No podem crear falses expectatives. Cal saber com són les coses per poder-hi posar remei. Alhora, és important perquè aquella persona vegi que hi ha vida malgrat tot, que podrà ser feliç malgrat anar amb cadira de rodes”, assegura. Perquè les circumstàncies han canviat, però n’existeixen unes de noves. I cal entomar-les.\nUn gest que mostra la seva determinació. Parla amb serenitat i vehemència de la seva feina, la que li recorda cada dia que cal gaudir del present, que cal aprofitar cada moment.\n“La vida és una successió de coses i totes s’han d’anar assumint i consolidant. En rehabilitació no es pot anar de pressa, millor assegurar cada pas. Doncs la vida és així, a poc a poc, paciència i endavant”\nLa Margarita ho sap i ho presencia diàriament. Potser per això és capaç de veure la vida amb una altra perspectiva. Aquella que intenta sobreposar-se a cada context, aquella que no s’obsessiona per banalitats. “El temps ho posa tot al seu lloc”, diu. És una frase feta que, aparentment, pot semblar tòpica, però si ella la pronuncia segur que té una raó de pes. “La vida és una successió de coses i totes s’han d’anar assumint i consolidant. En rehabilitació no es pot anar de pressa, millor assegurar cada pas. Doncs la vida és així, a poc a poc, paciència i endavant”, afegeix.\nUna frase explícita i concloent. Podria convertir-se, gairebé, en una consigna. Anem posant punt final a la conversa i en aixecar-me de la cadira prenc consciència d’aquesta acció. Potser perquè, com diu la Margarita, cal que aprenguem a valorar l’aquí i l’ara. I que entenguem que controlar la realitat no és a les nostres mans. Tot és circumstancial. Com la vida.


S’ampliarà la superfície protegida a les zones de més qualitat del medi nocturn\n– Zones del nord del Parc d’Aigüestortes tenen una qualitat excel·lent.\n– Mesures puntuals als Parcs Naturals dels Aiguamolls de l’Empordà i als espais de Torroella de Montgrí demostren que aquests àmbits reben forta influència de les il·luminacions costaneres.\n– A l’Espai d’Interès Natural de l’Alta Garrotxa s’han trobat moltes zones de qualitat majoritàriament molt bona.\n– Al Parc Natural de la Serra de Montsant s’assoleixen majoritàriament nivells molt bons.\nLa contaminació lumínica pertorba les condicions naturals del medi nocturn, pot afectar els ecosistemes i la biodiversitat, i pot tenir conseqüències perjudicials per al medi ambient en general. A més, dificulta la visió del cel nocturn, que forma part del paisatge i medi natural i és un bé que cal preservar. Un enllumenat que respongui a criteris coherents i racionals fa possible un notable estalvi energètic i, de forma indirecta, una disminució de les emissions de gasos contaminants i de gasos d’efecte hivernacle. Per contra, un enllumenat nocturn excessiu o incorrecte representa una despesa energètica innecessària i, a més, pot causar molèsties en produir enlluernament o envair l’àmbit privat. Un bon indicador de la contaminació lumínica és la mesura de la brillantor del fons de cel, que és la resplendor atribuïble a la radiació de fonts de llum artificial, o objectes celestes i a la luminescència de les capes altes de l’atmosfera.


Robredo diu adéu i Cachín busca demà una plaça al quadre final del Barcelona Open Banc Sabadell – 68è Trofeu Conde de Godó | Reial Club de Tennis Barcelona\nRobredo diu adéu i Cachín busca demà una plaça al quadre final del Barcelona Open Banc Sabadell – 68è Trofeu Conde de Godó\nEls dos jugadors de l'RCT Barcelona-1899 que aquest dissabte, 17 d'abril, han iniciat la seva participació en la fase prèvia del Barcelona Open Banc Sabadell – 68è Trofeu Conde de Godó han corregut sort diferent.\nTommy Robredo ha obert la jornada a la Pista Rafa Nadal però no ha pogut superar a l'italià Federico Gaio, caient per 7-6 (3) i 6-4. Unes hores més tard, el tennista català ha intentat treure’s l'espina, al costat de David Marrero, en la prova de dobles però ha tingut la mateixa sort: derrota per un doble 6-3 enfront de l'australià Marcus Daniell i l'austríac Philipp Oswald. Tommy es quedarà, sens dubte, amb la ovació del públic que ha vist els seus partits.\nMillor fortuna ha tingut l'argentí Pedro Cachín, que ha aprofitat l'oportunitat que se li va donar en concedir-li la ‘wild card’ per a la prèvia, donant compte del suís Henri Laaksonen per 6-3, 5-7 i 6-4.\nCachín, número 294 del rànquing mundial, s’enfrontarà demà, diumenge 18 d'abril, al valencià Bernabé Zapata, 146 del món, per una de les places del quadre final del Barcelona Open Banc Sabadell – 68è Trofeu Conde de Godó.\nOrdre de joc del diumenge 18 d'abril:


Sou aquí: Processos selectius BARRA RECOMANEM Seguretat\nRevisió periòdica, de gas butà\nDesconfieu de les visites inesperades d'empreses instal·ladores de gas que vénen al vostre domicili per realitzar la revisió del gas butà o del gas natural, si no heu sol·licitat expressament i prèviament el seu servei o no han estat notificades per les empreses corresponents.\nLa Revisió periòdica de les instal·lacions fixes de gas butà s'ha de fer cada 5 anys.\nLa persona titular és qui ha de sol·licitar a una empresa instal·ladora de gas de confiança la revisió reglamentària. Si no coneixeu cap empresa instal·ladora de gas, sol·liciteu informació als gremis d'instal·ladors (Ferca).\nHeu de tenir cura de la realització de la Revisió periòdica per part d'un instal·lador autoritzat, demaneu-li un pressupost detallat i complet abans de la realització del servei. Les empreses han de tenir a disposició dels clients, redactada almenys en català, la tarifa de preus dels materials, de la mà d'obra, dels transports i/o desplaçaments i de qualsevol altre servei ofert.\nCompareu preus. El preu al públic de Repsol Butà és: revisió 20 euros, substitució del tub caducat, 8 euros.\nEl tub flexible s'ha de canviar quan caduca i el regulador quan s'ha fet malbé; aquests dos elements estan exclosos de la revisió.\nUna estufa de butà o una cuina mòbil amb una sola bombona connectada per un tub flexible no necessiten passar la revisió periòdica. Ara bé, la persona titular o usuària ha de tenir en bon estat d'ús l'aparell i la petita instal·lació associada (regulador acoblat a l'envàs i tub flexible). És molt important que comproveu la caducitat del tub flexible que connecta l'aparell i que el reemplaceu abans que caduqui. Els reguladors acoblats a l'envàs no tenen caducitat.\nQuan l'instal·lador autoritzat hagi realitzat la revisió, enganxarà un adhesiu que n'acrediti la data i serveixi de recordatori per a la propera, i també lliurarà un Certificat de Revisió al propietari, guardeu-lo!\nLa revisió periòdica s'ha de pagar en efectiu


JxCAT intenta ara desdibuixar l’acord del pressupost del...\nJxCAT intenta ara desdibuixar l’acord del pressupost del Parlament amb PP i Cs\nDebat a la Junta de Portaveus on els junters reclamen presentar esmenes davant l'oposició dels lletrats\nper Quico Sallés Parlament/Barcelona. 17 de gener de 2020 12:26\nContinua el desori a la majoria indepentista de la cambra. Nou episodi en l’enèssima topada entre JxCAT i ERC arran de l’acord dels junters amb PP i Cs per aprovar el pressupost del Parlament. Un pacte que va aixecar les crítiques més enllà d’ERC i al món sobiranista. Davant la polseguera aixecada, ara JxCAT intenta rectificar el tret. Segons ha pogut saber El Món, el grup parlamentari ha demanat als lletrats del Parlament poder “presentar esmenes” i en tot cas, endarrerir que es portin a ple els comptes perquè “hi hagi més temps més negociar”\nTot va començar dimarts, quan els membres de JxCAT a la Mesa, el vicepresident primer i econòmic Josep Costa, i Eusebi Campdepadrós, van acordar amb Cs i PP aprovar el pressupost. ERC, sorpresa per l’acord, el PSC i la CUP es van abstenir i els Comuns que no ho veien clar van optar per votar-hi en contra. Segons fonts parlamentàries, el pacte incloïa dos eventuals més per a Carrizosa.\nAquest acord va aixecar una nova polèmica en el món independentista que ara JxCAT intenta rebaixar. Segons ha pogut saber aquest diari, JxCAT ha preguntat als serveis jurídics de la cambra per registrar esmenes a la proposta de pressupost de la Mesa. “Entenem que és una proposta tècnica i volem saber quin seria el procediment administratiu”, expliquen des de JxCAT.\nPerò els lletrats han deixat ben clar que no val a passar bou per bèstia grossa. Els serveis jurídics de la cambra avisen que es poden presentar esmenes a propostes de resolució i a mocions però no als comptes de la Mesa del Parlament que han d’arribar negociats al plenari. Una situació que encara ha enrabessat més les coses pels junters que ara reclamen demorar l’arribada dels pressupostos al ple, previst per la setmana vinent.\n“Volem més temps per negociar o bé obrir un tràmit d’esmenes”, argüeixen des del grup parlamentari. Una maniobra per intentar apagar el nou incendi generat per un pacte amb el ferro del 155. Ara JxCAT procura donar la volta a la situació i acusa a ERC de pactar amb Cs portar al ple immediatament els pressupost. ERC se’n fa creus i recorda que JxCAT ha pactat d’esquena a no només a ERC sinó del president de la cambra Roger Torrent.


Fires Vilafranca del Penedès | Associació de trasplantats Hepàtics de Catalunya\nNewsletter Fires Vilafranca del Penedès\nLa nostra xerrada de Donació i trasplantaments properament al Penedès\nDins les Fires de Maig de Vilafranca del Penedès, que enguany es faran del dia 13 al 15, el dissabte dia 14 a les 12 h. a l’Espai Demo l’ath.cat farà la xerrada on posem èmfasi als valors de la donació i expliquem les donacions d’òrgans, teixits, sang i medul·la òssia.\nLa xerrada, d’aproximadament una hora de duració, conté vídeos que reforcen la importància de fer-se donant. En ella sentirem el testimoni de persones trasplantades i receptores de sang i el que ha significat a la seva vida.\nVine a escoltar-nos, a resoldre els teus dubtes i a compartir una estona amb nosaltres. No cal inscripció prèvia i és gratuïta.


La oca azul | Faros HSJBCN\nTítol: La oca azul\nEscrit i il·lustrat: Lilia\nGènere: Álbum il·lustrat\nEdició: Lata de Sal Editorial\nGènere: animals, família, alzhéimer, vellesa, adopció.\nLa oca azul és una història que parla de la força d’un amor singular i únic: el vincle que uneix una mamà oca i un bebè cocodril. L’oca adopta el petit cocodril perquè ha perdut la mare. Es fa càrrec del petit, l’alimenta, el banya, el protegeix i l’ensenya a valdre’s per si mateix. El cocodril creix i es va fent enorme.\nPassa el temps i la mamà oca envelleix i comença a perdre la memòria. Aleshores, és el cocodril qui es fa càrrec de la seva mare oca, la cuida, l’alimenta, la banya, vigila que no es perdi i li dedica paraules dolces amb tendresa i paciència.\nAquesta conte és un recurs excel·lent per fer arribar als infants un bri de la complexitat emocional que viuen les famílies que cuiden un familiar que té Alzheimer. La oca azul parla de la vellesa i la demència senil amb naturalitat i afecte, i trasllada el missatge de la importància de l’amor en qualsevol família, especialment, quan s’ha de fer front a situacions generadores de preocupació i estrès.\nEls infants podran compartir amb els adults la lectura d’aquesta història que els ajudarà a prendre consciència del cicle de la vida humana: el naixement, la infantesa, el pas a l’edat adulta, l’envelliment i la decadència. I de com el fet de tenir cura els uns dels altres és el que ens fa humans i dota de sentit la vida.\nL’autora és la Lilia Lee, il·lustradora i escriptora de llibres per a nens. Va néixer a Buenos Aires i, actualment, viu a Corea del Sud.


Paola Ruffo di Calàbria - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nPaola Ruffo di Calàbria (Forte dei Marmi, 11 de setembre de 1937) és una aristòcrata italiana, Princesa Ruffo di Calàbria, títol pertanyent a l'alta aristocràcia de l'antic reialme de les Dues Sicílies. Esdevingué reina dels belgues l'any 1993.\n11 setembre 1937 (83 anys)\nReina consort de Bèlgica\n9 d'agost de 1993 – present\nFulco, Príncep Ruffo di Calabria\nDonna Maria Cristina Ruffo di Calabria (en) , Prince Don Fabrizio, 7th Duke of Guardia Lombarda (en) i Don Antonello Ruffo di Calabria (en)\n(1997) Gran Creu de l'Orde Noruec de Sant Olaf\n(1995) Orde de l'Elefant\n(1994) Reial orde dels Serafins\n9 agost 1993 – 21 juliol 2013\n← Fabiola de Mora y Aragón – Matilde de Bèlgica →\nNascuda l'11 de setembre de 1937 a Forte dei Marmi sent filla del príncep Fulco Ruffo di Calàbria, sisè duc de Guardi Lombarda, i de la comtessa Lluisa Gazelli di Rossana e di Sebastiano. Pertanyent a una de la grans família de l'aristocràcia del sud d'Itàlia, la seva família tenia ancestres tant a Bèlgica com a Itàlia.\nConsiderada una de les grans belleses de l'Europa dels anys 50 i 60, es casà a Brussel·les l'any 1959 amb el príncep i després rei Albert II de Bèlgica, fill del rei Leopold III de Bèlgica i de la princesa Àstrid de Suècia. La parella ha tingut tres fills:\nSAR el rei dels belgues Felip de Bèlgica, nat el 1960 a Brussel·les. Es casà el 1999 amb l'aristòcrata belga Matilde d'Udekem d'Acoz.\nSAR la princesa Àstrid de Bèlgica, nada el 1962 a Brussel·les. Es casà amb el 1988 a Brussel·les amb l'arxiduc Llorenç d'Àustria-Este, duc de Mòdena.\nSAR el príncep Llorenç de Bèlgica, nat el 1963 a Brussel·les. Es casà el 2003 amb Claire Coombs.\nAl llarg del seu matrimoni amb Albert de Bèlgica han estat múltiples les ocasions en què s'ha rumorejat un possible divorci de la parella. Les infidelitats del marit, ha tingut una filla d'una relació extramatrimonial, i el cansament de Paola d'una vida "avorrida" a la cort de Brussel·les eren el rerefons de les disputes maritals. Malgrat tot, la intervenció de vegades del mateix rei Balduí I de Bèlgica o del Sant Pare evitaren el fracàs matrimonial de la parella.\nLa reina parla l'italià, el francès, l'anglès i l'alemany. Malgrat tot, té serioses dificultats per expressar-se en neerlandès, la llengua del 60% de la població belga, la qual cosa li ha valgut importants crítiques de part de la població flamenca de Bèlgica.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Paola Ruffo di Calàbria\n↑ Although The Belgian Monarchy website attributes the title of "Princess" to Queen Paola prior to marriage, Burke's Peerage 1973, The Descendants of Louis XIII 1999, Genealogisches Handbuch des Adels 2001, La Descendance de Marie-Thérèse de Habsburg 1996, and Le Petit Gotha 2002 among others, accord only the noble prefix of Donna to her and her sisters, reserving the title Principessa for the wife of the head of the family\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Paola_Ruffo_di_Calàbria&oldid=26480974»\nDarrera modificació: 26 feb 2021 a les 16:27\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 26 feb 2021 a les 16:27.


Lliurats els Premis de treballs de recerca de secundària de la UdL\nEnguany s'han repartit entre catorze alumnes d'una dotzena de centres de secundària de la demarcació de Lleida.\nEls guardonats de la novena edició dels premis / FOTO: UdL\nLa Sala d'Actes de l'Escola Tècnica Superior d'Enginyeria Agrària (ETSEA) de la UdL va acollir divendres l'acte de lliurament de la 9a edició dels Premis a treballs de recerca d’estudiantat de Batxillerat i Cicles Formatius de Grau Superior, que enguany s'han repartit entre catorze alumnes d'una dotzena de centres de secundària de la demarcació de Lleida.\nEl rector de la UdL, Roberto Fernández, la vicerectora d'Estudiantat, Postgrau i Formació Contínua, Neus Vila, el director dels Serveis Territorials del Departament d'Ensenyament a Lleida, Miquel Àngel Cullerés, i la directora de l'ETSEA, M. Rosa Teira; han fet l'entrega dels guardons, que consisteixen en un ajut equivalent a l'import de la matrícula de primer curs per l'alumnat que s'hagi matriculat a la UdL. Els guanyadors, els tutors dels treballs i els centres on pertanyen han rebut, a més, un premi de 200 euros.\nEn aquesta novena edició, han estat premiats tres estudiants dels instituts Guindàvols i un dels centres següents: Ronda, Samuel Gili i Gaya, Manuel de Montsuar, Torre Vicens, els col·legis Lestonnac l'Ensenyança, Anunciata, Claver, i els instituts d'Almenar, Canigó, d'Almacelles, Terres de Ponent, de Mollerussa, i Ribera del Sió, d'Agramunt. En total, es van presentar als premis un total de 107 treballs van participar 39 centres: 21 de Lleida capital, 14 més de la resta de la demarcació, un de Girona i un altre de Tarragona.


Els productes amb DOP es beneficien de la recuperació del consum privat - Empordà\nEls productes amb DOP es beneficien de la recuperació del consum privat\nLes vendes amb identificació geogràfica s'han mantingut durant la crisi i en els alguns casos han incrementat la facturació\nACN 02.01.2016 | 10:21\nPomes amb segell propi. ACN\nLa crisi i els dos períodes de recessió que ha viscut l´economia catalana aquest últims 8 anys no ha afectat als productes de les onze denominacions d´origen protegida que hi ha a Catalunya, segons ha assegurat a l´ACN Antoni Torrent, president de la federació de DOP-IGP. Torrent fins i tot assegura que durant aquest període, especialment entre el 2008 i el 2013, quan l´economia no creixia, les vendes de productes DOP s´han mantingut i en alguns casos s´han incrementat. Ara, en ple procés de recuperació de l´economia i del consum, Torrent preveu que les vendes d´aquests productes de proximitat i de qualitat augmentin de forma rellevant gràcies a l´aposta per la qualitat que fan els consumidors.\nLa cadena de distribució Caprabo, que ha apostat per aquests productes amb DOP i pels d´Identificació Geogràfica Protegida (IGP), assegura que el 2014 les vendes d´aquests productes en els seus supermercats van augmentar un 21% i que en els onze primer mesos d´aquest any les vendes s´han incrementat un 15%.\nDes de fa tres anys, aquesta cadena de supermercats ha desplegat un programa de productes de proximitat en base a un acord amb la federació de DOP-IGP de Catalunya. A partir d´aquest acord, el consumidor pot trobar en les prestatgeries d´aquest supermercat les més de 100 referències de productes de 25 productors que formen part d´una de les onze DOP que hi ha a Catalunya.\nTambé s´incorporen a l´acord tres de les sis IGP que hi ha a Catalunya. Fernando Tercero, cap de la divisió de proximitat de Caprabo explica a l´ACN que només tenen els productes de tres IGP perquè són les que disposen d´una capacitat de producció suficient per atendre les necessitats de distribució de la cadena de supermercats. Això explica, per exemple, que el pollastre i el capó de ´´pota blava´´ del Prat no es comercialitza en el supermercat perquè la criança d´aquests productes és molt limitada en quantitat, explica Tercero.\nTercero reconeix que des que va començar la crisi, després de l´estiu del 2008, el factor preu s´ha imposat en el perfil del comportament del consumidor. Tot i això, afegeix Tercero, entre els compradors hi ha una forta polarització de comportament entre els que només busquen el preu i els que opten per la qualitat i el coneixement de la marca.\nEl representant de Caprabo assegura que en el cas dels productes de proximitat preval el comportament del consumidor ´´sensibilitzat´´ en les referències de proximitat i això ha fet que durant aquests anys ´´econòmicament complicats´´ no s´hagi registrat una davallada de les vendes en aquests productes.\nEntre els clients d´aquesta cadena, i això es pot extrapolar al comportament general del consumidor, s´observa que un cop s´ha tastat un producte de proximitat i de qualitat que té un preu nominal més elevat que altres marques, el client manté una ´´fidelització´´ cap aquest producte que es perllonga al llarg del temps.\nTorrent coincideix amb Tercero en relació amb aquesta ´´fidelització´´ cap els productes de proximitat i de qualitat reconeguda. Aquesta ´´fidelització´´ dels consumidors és la que ha permès que tot i la cruesa de la crisi que s´ha viscut aquests últims anys les vendes de productes de DOP s´han mantingut i en el alguns casos inclús s´han incrementat.\nAixò suposa un comportament diferenciat entre les marques blanques o marques pròpies dels supermercats i aquests productes de DOP o IGP. Mentre que en el període de crisi la marca blanca s´ha imposat en els tiquets de venda de les grans superfícies i cadenes de supermercats, passant en el cas de Caprabo del 13% que pesaven el 2007 al 18% el 2015, les més de 100 referències de 25 productors que comercialitzen les onzes zones de DOP han mantingut la facturació i en els alguns casos les han incrementat, subratlla Antoni Torrent.\nEntre els productes recentment incorporats a les prestatgeries de Caprabo hi ha la poma de Girona identificada com una de les sis IGP que hi ha reconegudes a Catalunya. En pocs mesos, aquest producte gironí s´ha imposat i ara ja suposa el 80% de les pomes que comercialitzen tots els supermercats de Caprabo, informa Tercero.\nEn relació amb el 2016, tant Torrent com Tercero coincideixen a preveure que les vendes d´aquestes referència identificades amb la DOP i la IGP aniran a l´alça. Si durant la crisi les vendes s´han mantingut cal esperar un repunt ´´important´´ de les vendes durant els pròxims mesos si es consolida la sortida de la crisi i es segueix recuperant el consum de les famílies, rebla Torrent.


Coll de Nargó inaugura el Mirador del Cretaci — RàdioSeu 107.2 FM: notícies de La Seu d'Urgell, l'Alt Urgell i el Pirineu\nSou a: Inici / Notícies / Coll de Nargó inaugura el Mirador del Cretaci\nColl de Nargó ha inaugurat aquest dijous el Mirador del Cretaci, situat a la partida de Pinyes, a la vall de riu de Sallent. Aquest és el primer espai de finals de l’era secundària que s’ha museïtzat a Catalunya i a l’Estat Espanyol. El pròxim mes de setembre serà lloc de trobada de científics de diferents universitats de l’estat espanyol. L’entrada és lliure i gratuïta i més endavant s’hi organitzaran visites guiades.\nEl Mirador és un espai situat en plena natura on es poden observar una gran varietat de nius i ous de dinosaure, una zona amb grans petjades i restes vegetals fòssils, així com palmeres i manglars. L’espai s’ha adequat per tal que el visitant pugui interpretar aquestes restes fòssils a través d’un itinerari, mitjançant una sèrie de plafons informatius que expliquen l’entorn geològic; com eren els dinosaures que niaven la zona; els tipus de nius i ous que s’hi ha localitzat; les grans icnites o petjades que van deixar; a més de la pròpia vegetació de l’època.\nA l’acte oficial d’inauguració hi ha assistit un bon nombre de persones que han treballat desinteressadament en el projecte de recuperació paleontològica a la zona, a més de polítics locals i comarcals, com l’alcalde de Coll de Nargó, Benet Fité; el president del Consell Comarcal, Jesús Fierro; i el director dels Serveis Territorials de Cultura i Mitjans de Comunicació de la Generalitat a Lleida, Ferran Rella.\nEl Mirador del Cretaci neix d’una proposta de l’Associació Amics dels Dinosaures de l’Alt Urgell (ADAU), que és assumida pel Consorci Alt Urgell XXI, ens a través del qual el projecte passa a formar part de “Terra de Dinosaures”, iniciativa de cooperació interterritorial del Programa Leader Plus que agrupa l’Alt Urgell, el Berguedà, el Pallars-Ribagorça i el Montsec.\nL’actuació ha comportat una inversió de 22.000 euros, sense incloure l’estudi científic del jaciment, realitzat per la Universitat de Barcelona; els treballs topogràfics previs, assumits pel Consell Comarcal; i la senyalització, que ha estat finançada pel departament de Cultura i Mitjans de Comunicació de la Generalitat. El nou equipament cultural serà gestionat pel Consorci Paleontologia i Entorn, del qual formen part l’Ajuntament de Coll de Nargó, el Consell Comarcal i ADAU.\nUbicació del Mirador\nEl Mirador del Cretaci està situat a la partida de Pinyes, a uns 8 quilòmetres a l’oest de la vila de Coll de Nargó. S’hi accedeix per la carretera que va a Sallent, una via que també ha estat arranjada ara de poc dins del Pla de Camins Rurals del Consell Comarcal. En el seu moment, l’obra ja va incloure l’habilitació d’una zona d’aparcament per als vehicles dels visitants del mirador.\nSegons ha indicat el director del Consorci Paleontologia i Entorn i president de l’Associació d’Amics dels Dinosaures de l’Alt Urgell, Josep Peralba, la proposta té com a objectiu “donar a conèixer el gran potencial de la zona en l’àmbit de la paleontologia, i situar Coll de Nargó com a punt de referència local i nacional”. Peralba també ha afegit que iniciatives d’aquest tipus permetran “diversificar i obrir expectatives al municipi”.\nEls dinosaures a Coll de Nargó\nLa importància del jaciment paleontològic de dinosaures de Coll de Nargó rau tant en l’alta concentració i distribució de postes d’ous de dinosaure, com en les abundants restes de vegetació fossilitzada i les icnites que s’hi troben. Amb els darrers treballs es computen més de sis-centes restes d’ous. Els nius es reparteixen en més de 200 metres de sèrie estratigràfica, i se’n pot deduir que es tracta d’un hàbitat preferent per a la nidificació, un indret ideal durant un llarg període de temps (probablement milers d’anys). Tot això aporta una informació cabdal per entendre els hàbits i entorns reproductius dels darrers grans dinosaures que van habitar la Terra a finals del període Cretaci, fa 65 milions d’anys, en un moment molt pròxim a la gran extinció que van patir a l’anomenat límit K-T (Cretaci – Terciari).\nEl municipi de Coll de Nargó va inaugurar l’agost de 2005 el Centre d’Interpretació Límit K-T, on es mostren algunes troballes de dinosaure i s’explica com era el món a finals del Cretaci, com eren els grans dinosaures que hi habitaven i les causes del cataclisme que els va extingir.\nL’alcalde de Coll de Nargó, Benito Fité, ha explicat que des de l’Ajuntament es vol construir ara un nou espai museístic, “que permeti avançar en la consolidació del municipi com a punt de trobada dels entesos en dinosaures”. El projecte cerca el finançament del nou programa Leader, impulsat per la Unió Europea.


Avui, l'Entrevista: Xavier Redón\nDirector de BonsaiZen i de l'Escola de Bonsai d' A.B. Benicarló.\nMoltes vegades tenim tendència a donar més reconeixement als mestres i professionals de fora que als que tenim a casa nostra, i un d'aquests exemples més clars el tenim amb Xavier Redón. Al seu currículum podem trobar que, a més de Director de l'Escola de Bonsai d'Associació Bonsai Benicarló, és membre de la Nippon Bonsai Sakka Kyookai Europe, de l'Associació Espanyola de Bonsai i de l'Associació Bonsaista del Montsià. Ha participat diverses vegades al Premi Olea i a la Ginkgo Bonsai Award; ha fet cursos i tallers a Espanya, França i Portugal i a més d'articulista a diverses publicacions (Bonsai Autóctono, entre elles), ha realitzat programes de televisió a Canal 9 i a Televisió d'Andorra. Extraordinari bagatge el d'aquest deixeble del mestre Chiharu Imai del qual podrem veure que en pensa al peu d'aquestes ratlles.\nXavier Redón: Per mi és un art, una forma de viure, la meva forma de viure i expressar-me.\nX.R.: Si, jo baix la meva experiència, veig que si, al menys a Espanya i Europa.\nX.R.: Jo el considero un art i crec que així ho haurien de veure tots els aficionats, ara cadascú s’endinsa en aquest art amb unes connotacions, que poden ser d’espai, d’actituds, econòmiques, de temps, etc, i això portarà a que per alguns siga elitista.\nX.R.: Ara farà uns 20 anys, al principi va ser com un escapament de la monotonia i el desig de desconnectar de la feina, després em va portar a aprendre a diversos llocs de Catalunya, Itàlia i Japó i des de l’any 2006 s’ha convertit en la meva feina en Bonsaizen.\nX.R.: L’espill al que mirar-se encara són els Mestres japonesos, sóc deixeble del mestre Chiharu Imai i també el mestre Ooba o Susumo Südo. Encara que a Europa hi han de grans Mestres, principalment a Itàlia.\nX.R.: Sens dubte, les seves obres tenen una subtilesa diferent a la resta del món, tenen una naturalitat que la resta dels artistes d’arreu del món encara no hem sabut arribar.\nX.R.: El bonsai japonès, és la subtilesa, la naturalitat i l’essència, per descomptat ens porten moltes generacions al davant. L’Americà crec que esta perdent el nord i s’han estancat, crec per pensar que es un hobby i no un art, i a Europa crec que som el futur del bonsai al món, estem en constant evolució i millora d’aquest art.\nX.R.: Estem per damunt de la resta de l’estat, a Catalunya hi ha un nivell molt alt, a la Comunitat Valenciana està el germen de l’afició però a voltes es queda en un simple hobby, falten escoles, a Mallorca hi ha molt bon nivell i molta qualitat en quant a lo que s’anomena bonsai mediterrani, i a l’Occitània estan redescobrint el bonsai fet art, en tots els territoris tenim grans artistes al nivell dels més destacats d’Europa.\nX.R.: No m’agraden els concursos, encara que hi participo, sempre m’exigeixo molt quant vaig a exposar, sigui el lloc que sigui. Crec que hi han exposicions, on no s'hi concursa, que tenen més nivell que alguns concursos.\nX.R.: És molt difícil, crec que s'hi haurien de buscar set conceptes fonamentals que busquen els japonesos, però el que passa que als concursos no jutgen o puntuen verdaders Mestres professionals, però no un tot sol, sinó com a mínim tres per a que hi hagués un consens.\nX.R.: Si, hi han favoritismes i amiguismes, però són coses que porta la mateixa competició.\nX.R.: La formació, que mai s’acaba, l'estar atent a les necessitats dels nostres bonsais, observar-los, escoltar-los, i la qualitat en la terra, l’aigua i l’adob.\nX.R.: Yamadori, ja que tenen unes connotacions, textures, naturalitat, per exemple que no tenen els bonsais trets de viver, ojo!, encara que d’aquestos podem fer grans bonsais..\nX.R.: La natura de l’arbre i l’artista a d’ajudar a mostrar-ho i de vegades guanya el desig de l’artista que no té per què ser roïn.\nX.R.: Ortodòxia, per seguir la praxis del camí fet pels japonesos en centenars d’anys, però en bonsai dos i dos no sempre fan quatre i els artistes hem de fugir a la heterodòxia quant tenim molt apressa i experimentada la ortodòxia.\nX.R.: Sí, per descomptat.\nX.R.: Que busquin el recolzament d’un bon professional i que fugin d’aquells que ho saben tot i que ho fan tot en un tres i no res, els diria que treballen en constància, exigència, entusiasme i grans dosis d’humilitat.\nXavier Redón amb el Mestre Kobayashi


Arriba el «Topbàsquet» amb més de 600 jugadors de tot l'Estat | NacióSabadell\nArriba el «Topbàsquet» amb més de 600 jugadors de tot l'Estat\nEs disputarà als pavellons del Nord, Sud i Balsach i a l’Escola Pia\nper Redacció , 7 de desembre de 2018 a les 10:00 |\nLa desena edició del Torneig Internacional Topbàsquet Ciutat de Sabadell portarà a la ciutat una de les competicions més reconegudes del bàsquet del nostre país, concretament en les categories Mini i Infantil. La competició, organitzada pel Club Esportiu Escola Pia, s'organitza a partir d'aquest divendres i al llarg del cap de setmana.\nMés de 600 jugadors de 50 equips. En categoria masculina les competicions són de 16 equips. El sistema de competició és de fase de grups, segona fase i fase final. En categoria femenina hi prenen part 10 equips en infantil i 8 en mini. La competició consta de fase de grups, encreuaments i fase final. El dia de les finals hi haurà també un partit de bàsquet inclusiu, amb la col·laboració del club Global Basket.\nEl torneig es disputarà als pavellons municipals del Nord, Sud i Balsach i a l’Escola Pia. Les finals es jugaran diumenge al Pavelló del Nord. A més, per cada euro de la inscripció es destinarà a La Marató de TV3.\nEsports, Torneig Internacional Topbàsquet, infantil, mini, bàsquet


C CA 2 Imatges 5 Col·laboradors 226 Visites Bústia de suggeriments\n1. ZOOL [Capra hircus] Animal mamífer remugant. Sol viure en ramats petits composats per un mascle (boc , cabró ) i per cinc o sis femelles. Sol estar armat de dues banyes girades cap enrere, encara que també hi ha la cabra sulla, que no les presenta. El cos és cobert de pèl roig o negre, però també sol tenir-hi clapes blanques. Té les cames robustes i la coa molt curta. S’enfila a llocs difícils i aprofita pastures pobres, que els altres animals rebutgen. L’afecció a menjar quasi tota classe d’herbes, vegetals i arbres (i fins i tot roba i paper), provoca més d’un maldecap als pagesos, ja que solen provocar danys a cultius i arbres fruiters, si hi poden arribar. Per evitar que les cabres vagin als horts, solen anar travades o es mantenen dins tancats. Solen pasturar vora ramats d’ovelles, per tal d’aprofitar, així, tota l’herba dels terços.\nLa cabra rep diverses denominacions segons el seu color, la forma de les banyes i les condicions lleteres: la cabra clapada és aquella que presenta taques blanques damunt el pelatge roig o negre; la cabra pintada, bigarrada o serenjada, la que té el pelatge de diferents colors; la cabra paloma, la que és totalment blanca; la cabra bolterenya, la que és clapada de blanc, gris i negre; la cabra caragolada, la que té el pèl caragolat; la cabra faixada, la que té una faixa de diferent color a mitjan cos; la cabra vinçada, la que té vinces de diferents colors; la cabra banyuda, la que presenta banyes, esp si són grosses; la cabra sulla, la que no presenta banyes; el cabraboc o la cabraboc és l’animal que presenta el comportament confús del mascle i la femella, o aquell en què, després del sacrifici, es troben òrgans del sexe contrari; la cabra primerenca és la que fa el cabrit prest; la cabra tardana, la que el fa més tard; la cabra mamellada, la que té dos mamellons al coll; la cabra lletera, la que duu llet a les dues mamelles; la cabra baciua, la cabra jove que no ha criat mai; la cabra bessonera, la que fa dos o més cabrits en cada part; la segalla, la que encara no ha anat de boc; etc.\nLes cabres domèstiques de les Pitiüses no corresponen a races determinades i ben definides; deriven, segurament, de la cabra ibèrica i formen subraces provinents de la raça murciana o d’altres línies del llevant peninsular. As Vedrà es troben cabres semisalvatges, els propietaris de les quals les solen agafar una volta a l’any. Aquesta cabra ha estat introduïda a l’illot recentment, després d’un temps de no haver-n’hi hagut. Les cabres viuen en estat de llibertat i cada any s’organitzen caceres dels bocs. As Vedrà les cabres mengen arbustos que creixen de forma silvestre i beuen en cocons d’aigua de pluja; en temps de sequera, els amos hi porten aigua dolça. Així mateix es troben cabres en les mateixes condicions al cap de Barbaria , a Formentera. El comportament d’aquestes cabres mig salvatges és ben diferent del que presenten les domèstiques: solen ser esquives i desconfiades, encara que hom s’hi pot acostar fins ben a prop, com al cap de Barbaria. Solen menjar plantes silvestres i fulles d’arbre. [AMB/APM/MRM]\n2. ZOOL Cranca femella. [JCE]\n3. CULT POP Rodada de cabres. El dia de Sant Joan o el dia de Sant Pere era costum a molts de pobles de les Pitiüses recollir una bona manada de cabres, les quals eren engalanades amb unes esquelles grosses decorades amb motius vegetals, i portar el ramat a l’església precedit d’una esquadra de sonadors per rebre la benedicció, acabada la qual les cabres eren munyides i es repartia llet a qui en volia. [MTT]\n4. JOC A ses cabretes fugen. Nom de diversos jocs infantils eivissencs de persecució. S’hi pot jugar de dues maneres: 1) Els jugadors fan un rotlo i es posen d’acord per imitar tots la mateixa acció. El que para està enmig, i ha d’endevinar allò que estan representant els altres jugadors. En el moment que ho endevina, tots comencen a córrer —és quan les cabretes fugen— i el que és agafat para. 2) Es fa una ratlla en terra. Tots els jugadors es posen a un costat de la marca, tret del que para, que es posa al davant d’ells i separat unes vint-i-cinc passes. Un del grup va davant del que para i comença a representar una acció en mímica: si aquest endevina allò que li volen dir, l’altre estreny a córrer i ha d’arribar a la ratlla abans que sigui tocat. Si ho aconsegueix, s’ha salvat i és un altre el que ha de fer la representació. Si és tocat, passen a parar tots dos, i així successivament. El joc acaba quan només queda un jugador per agafar. En el pròxim joc pararà el primer que hagi estat agafat. [NRB]\nAntoni Manonelles Bolle [AMB], Antoni Pedro Marí [APM], Neus Riera Balanzat [NRB], Miquel Roldán Monferrer [MRM], Marià Torres Torres [MTT]