Fira Mediterrània potencia la mirada jove a la cultura d’arrel\nLa mostra de Manresa afronta una 24a edició presencial al 100%, amb 67 espectacles i posant el focus en l’actitud «desacomplexada» dels nous creadors cap al bagatge tradicional\n13 de d’octubre del 2021. 23:25\nManresa dissipa la boira pandèmica amb una 24a edició, a partir d’aquest dijous i fins diumenge, en la qual recupera el pols després del sotrac del 2020: un programa de 67 propostes, totes presencials, de les quals 43 corresponen a estrenes. Xifres semblants a les de dos anys enrere, que realcen de nou la Fira Mediterrània com a aparador de la cultura popular i les músiques d’arrel. Aquest any, amb la vista posada en els joves creadors i en la seva renovada mirada cap als materials d’origen tradicional.\nA aquesta actitud juvenil, «cada vegada més desacomplexada i lliure, i amb menys prejudicis», es referia dies enrere el seu director artístic, Jordi Fosas, en la presentació de la Fira, quan va destacar que «avui és cada vegada més habitual que artistes absolutament contemporanis prenguin com a material creatiu l’arrel i la cultura popular». Allà se situa ‘Trencadís’, l’espectacle inaugural, aquest dijous al teatre Kursaal, a càrrec de l’Orquestra de Músiques d’Arrel de Catalunya (OMAC), amb peces compostes pel seu director, Dani López, i amb la veu convidada d’Anna Ferrer. L’obra fon el cançoner transmès per tradició oral al Pirineu, recollit per Artur Blasco, amb textos d’autors com Josep Pedrals, Enric Casasses o Juana Dolores.\nDe Guinea a la cobla\nEn aquesta Fira s’estrenaran propostes de creadors de l’escena catalana com el duo vocal Tarta Relena, que destaparà el seu nou àlbum, ‘Fiat lux’, aquest divendres al Kursaal. Aquest teatre acollirà també creadors com Mambo Project, Xavi Sarrià (ex-Obrint Pas) o Glòria Ribera. Al Teatre Conservatori, presentacions de Celeste Alías (homenatjant Chavela Vargas) i Ullsclucs, i la fusió guineanocatalana de Nakany Kanté amb So de Cobla. L’entesa formada per Elvira Prado-Fabregat, Carles Viarnès, Míriam Encinas-Laffite i Laia Fortià s’endinsarà en l’imaginari de Victor Català en un espectacle immersiu a la Capella del Rapte, i Roba Estesa exhibirà el seu ‘Roba permanent’ a la sala Stroika, que també acollirà la francoxilena Ana Tijoux. Aquesta parcel·la internacional s’anota presències com Marina Satti, cantant grecosudanesa, i el francomarroquí Walead Ben Selim. Més enllà de la música, propostes com l’espectacle de dansa de Cesc Gelabert i Israel Galván, Soliloquios, al Museu de la Tècnica.\nLa mirada juvenil a la cultura d’arrel és l’objecte del documental ‘Arrel’, dirigit per Ester Plana i Quim Rutllant, que es presenta en el marc de la Fira. Més enllà dels concerts, la mostra reserva l’habitual àrea professional, al Pati del Casino, que atraurà institucions i programadors. Àgora comercial d’una edició el pòrtic de la qual el va posar, diumenge passat, l’homenatge a Jordi Fàbregas, el carismàtic impulsor i director del Centre Artesà Tradicionàrius, mort als 69 anys el gener passat.\nClub de Música Fira Mediterrània Manresa Música


Els primers Premis El Temps de les Arts reconeixen cinc expressions artístiques d'arreu del territori La República\nEls primers Premis El Temps de les Arts reconeixen cinc expressions artístiques d’arreu del territori\nACN Barcelona.-El portal digital ‘El Temps de les Arts’ ha organitzat l’entrega dels seus primers premis homònims, en què ha reconegut diverses expressions artístiques amb la col·laboració de la Federació […]\nACN Barcelona.-El portal digital ‘El Temps de les Arts’ ha organitzat l’entrega dels seus primers premis homònims, en què ha reconegut diverses expressions artístiques amb la col·laboració de la Federació Llull. La gala, que s’ha emès aquest diumenge a la nit, ha servit per conèixer els premiats en aquesta primera edició els guardons, que s’han lliurat a sis punts diferents dels Països Catalans. Tots cinc guanyadors han rebut 3.000 euros i una obra de l’artista Perejaume.\nA la Casa de la Vall d’Andorra s’ha entregat el Premi El Temps de les Arts en la categoria de Música Clàssica al compositor Benet Casablancas per a l’òpera ‘L’enigma di Lea’. A l’Alguer, s’ha lliurat la categoria de Música Popular a Ferran Palau i el seu disc ‘Kevin’. Rosa Cerarols i Pep Espelt, del Kovent de Cal Rosal (Berguedà) han rebut el premi de Patrimoni a l’església neobizantina de la Beneficència de València.El Palau dels Reis de Mallorca, a Perpinyà, ha estat l’escenari de l’entrega del premi d’Arts Escèniques a la companyia teatral Hermanas Picohueso, mentre que a la Llotja de Barcelona, Comas-Pont Arquitectes han recollit el d’Arquitectura per al projecte ‘Elpetitmiquel, nous espais d’aprenentatge’. En canvi, l’Associació per a la Recerca Biocultural i Artística de Rodes (ARBAR) ha estat reconeguda amb el premi d’Arts Visuals al Castell de Bellver de Palma.


Agustín Santoyo converteix el vestíbul de Can Basté en un úter d’embarassada – NouBarris.Net\nAgustín Santoyo converteix el vestíbul de Can Basté en un úter d’embarassada\n27 de Març de 2019 26 de Març de 2019 Informatius art, Can Basté, El Turó de la Peira, Exposició\nL’artista mexicà recrea amb formes i colors el naixement de 36 hores de la seva filla\nEntrar aquests dies al vestíbul del centre cívic Can Basté és com endinsar-se en l’úter d’una mare a punt de parir. Agustín Santonyo ha pintat amb patrons de les cultures llatinamericanes i amb colors llampants les parets i sostres per evocar el part de la seva companya. Un part natural de 36 hores, a l’hospital, sense medicalització en el qual ell hi va ser present acompanyant-la en el procés i en les reflexions. Tot plegat ho ha plasmat amb retrats de la seva companya, en què segons l’etapa del procés, adopta el cap d’un o altre animal tòtem. “Són metàfores d’aquell moment, que estan vinculades la vida, la mort, de ser una persona i convertir-te en una altra.- afirma Agustín Santoyo- Ana em va dir que era com si li haguessin donat una pistola i li haguessin dit: ‘dispara’t i naixerà la teva filla’, i aleshores és aquesta metàfora el títol de l’exposició, Revolver místico para renacer en la maternidad”.\nUn segell personal de Santoyo és que les seves exposicions no es limiten als quadres, sinó que transforma i adapta tot l’espai. En el cas del vestíbul de Can Basté, va decidir convertir-lo en un úter matern, perquè els visitants es trobessin dins el ventre de la seva obra. Hi va treballar durant tres setmanes, en les quals va exportar a gran tamany els detalls i els patrons que es poden veure als dibuixos. “M’agrada molt treballar del més general al particular. Quan entres t’impacta molt general dels patrons en gran format i quan t’apropes a la peça és quan veus el detall, la minuciositat que té la peça.”, explica l’artista. Tothom qui visita Can Basté queda fascinat per aquesta obra que s’expandeix per sostre i parets però que serà efímera. Tan com duri l’exposició, que té data límit el 18 de maig.\nCom ja hem dit, els dibuixos d’Agustín Santoyo es basen en patrons. Llicenciat en Arts Visuals, troba sobretot inspiració als referents de la cultura popular, les artesanies i teixits tradicionals mexicans en particular i llatinoamericans en generals. Les repeticions de formes i els colors de Santoyo beuen sobretot de molts referents i icones de la cultura popular mexicana com ara el blat de moro i les formes d’alguns animals. “Es tracta d’una manera de reivindicar un art, una artesania que ha estat menystinguda durant molt de temps- assegura- La porto a un altre escenari per donar-li el valor que mereix.” També les sanefes en paper que decoren un part de l’exposició són les que els mexicans fan servir per decorar el dia de Tot Sants i han estat elaborades per un artesà a la manera tradicional.\n4 de Desembre de 2017 Andoni Lubaki, una mirada personal als conflictes bèl•lics\n29 de Juny de 2017 El còmic travessa les parets de Can Basté\n← Les obres descobreixen la part ensorrada de la façana de l’església del Mental\nEl nou Mercat de Montserrat començarà a construir-se al 2020 →


Escalada estatunidenca contra la Xina (Manlio Dinucci-Réseau Voltaire, 31.05.16) – L'HORA\nEscalada estatunidenca contra la Xina (Manlio Dinucci-Réseau Voltaire, 31.05.16)\n«La revolució científica que va conduir a la desintegració de l’àtom exigeix també una revolució moral». Amb aquesta frase històrica –provinent dels ordinadors dels speech-writer de la Casa Blanca– va culminar Obama el seu viatge a l’Àsia, on ha proclamat, des d’Hiroshima, la voluntat de «traçar una via que condueixi a la destrucció dels arsenals nuclears».\nPerò la Federació de Científics Estatunidenca desmenteix aquesta voluntat, demostrant que l’administració Obama ha reduït el nombre d’ogives nuclears estatunidenques menys que les seves predecessores.\nEstats Units posseeix avui en dia 4.500 ogives nuclears estratègiques –de les quals 1.750 estan llestes per al seu llançament, més 180 ogives «tàctiques» desplegades a Europa i també llestes per al seu llançament, més unes altres 2.500 retirades però no desmantellades. Sumant els mitjans nuclears de França i Regne Unit, l’OTAN disposa de 5.015 ogives nuclears, amb 2.330 d’aquests artefactes llestos per ser utilitzats. O sigui, l’OTAN té més ogives nuclears que Rússia (4.490, amb 1.790 llestes per al llançament) i que la Xina (300 ogives nuclears, cap d’elles a punt per a ser utilitzada).\nL’administració Obama –segons documentava el New York Times en la seva edició del 21 de setembre de 2014– ha adoptat un pla de 1.000 milions de dòlars que preveu la fabricació d’uns altres 400 míssils balístics intercontinentals, 12 submarins i 100 bombarders estratègics d’atac nuclear. Amb vista a la «modernització» de les ogives nuclears, incloent les que estan emmagatzemades a Itàlia, Estats Units està expandint, en sòl estatunidenc, un complex nacional que es composa de 8 grans instal·lacions i laboratoris, el personal del qual s’eleva a més de 40 000 persones. Després d’haver reactivat la carrera armamentista en el sector nuclear, Obama acaba de proclamar a Hiroshima el seu desig d’eliminar no només les armes nuclears sinó també la guerra mateixa. Recordant que «la gent del carrer no vol més guerres», Obama ha dit que «el que hem de canviar és la nostra mentalitat mateixa sobre la guerra, per prevenir els conflictes gràcies a la diplomàcia».\nEn aquest mateix moment, a Washington, el Pentàgon acusava la Xina de desplegar sistemes de defensa al Mar de la Xina Meridional per «controlar aquest mar i limitar la nostra capacitat de desplaçar-nos a la regió Àsia-Pacífic», regió on Estats Units està augmentant la seva presència militar, basant-se en un pla que preveu també el desplegament, a les fronteres de la Xina i de Rússia, de navilis i bases Aegis similars a les que els Estats Units ja tenen a Europa, amb rampes de llançament capaces d’utilitzar tant míssils interceptors com míssils d’atac nuclear.\nMentre que unitats navals llançamíssils estatunidenques naveguen pel mar de la Xina Meridional, la US Navy prepara al Pacífic l’exercici naval més gran del món: Rimpac 2016. Filipines ja va posar a disposició dels Estats Units 5 bases militars i Austràlia es prepara per rebre bombarders estratègics estatunidencs d’atac nuclear.\nLa posició de Washington compta amb el suport total dels altres països del G7 (Canadà, França, Alemanya, Japó, Regne Unit i Itàlia) que, reunit al Japó, va exigir la «llibertat de navegació i sobrevol» al Mar de la Xina Meridional i Oriental, confirmant al mateix temps les sancions contra Rússia per l’«agressió» d’Ucraïna, mentre que la Unió Europea confirma les sancions contra Síria.\nL’estratègia contra Rússia que els Estats Units i l’OTAN apliquen a Europa està sòlidament vinculada amb la que Estats Units aplica contra la Xina i Rússia a la regió Àsia-Pacífic, amb la complicitat del Japó, que està assumint un paper militar cada vegada més important. En aquest mateix marc estratègic s’insereix la visita d’Obama a Vietnam, país al qual Estats Units aixeca l’embargament per començar a lliurar-li armament, en el que constitueix una nova maniobra contra la Xina.\nA tot això s’hi uneixen els Peace Corps, la connexió dels quals amb la CIA és prou coneguda, que ara aniran a Vietnam a ensenyar anglès, o més aviat “estatunidenc”, i la Universitat Fulbright, que obrirà una seu a Ciutat Ho Chi Minh per donar als joves vietnamites una «instrucció de classe mundial».\nDesprés d’haver perdut la guerra davant l’heroica resistència del Vietnam, Estats Units torna avui a la càrrega… amb altres armes.


L'Almeda agafa avantatge en la cursa per la 4a plaça de Copa Femenina\nTriomf de l'Almeda a La Bastida que les acosta a una fase final de Copa Femenina encarrilada per al líder Viladecans i els perseguidors St. Adrià i Lleida.\nL'UNILEVER VILADECANS BF (15-1) va sumar la 15a victòria de la temporada després de sobrepassar la JOVIAT (4-12) a l'Atrium per 81-63. Exhibició ofensiva de les blaves, mparables des del salt inicial, que van ratllar a gran nivell a una 1a meitat (48-32) marcada per l'alta efectivitat en el llançament exterior del quadre d'Enric González. Sonia Pascual, amb 16 punts en 20 minuts, va ser la més entonada d'unes viladecanenques que van patir la brillant sèrie de tirs de 3 de la jugadora manresana Queralt Ribera, màxima anotadora de la 16a jornada amb 20 punts i 6 triples convertits. El conjunt de González va arrodonir, indirectament, una setmana perfecta que es va culminar al Ricart adrianenc amb el triomf del PROMOVIATGES - CBF CERDANYOLA (7-9) contra l'SNATT'S FEMENÍ SANT ADRIÀ B (13-3). Les liles, màximes rivals actuals del líder en solitari en la lluita pel lideratge de la Copa Catalunya Femenina, van cedir per 46-57 davant un bloc cerdanyolenc que va mostrar la seva millor versió per donar l'estocada final a un magistral darrer període (8-21). 11 punts de Carla Pérez (16 en total) en aquest temps van aniquiliar qualsevol intent de reacció d'unes locals que van tenir en l'escorta verda, en Anna Iglesias (15 punts) i en Eva Almasque (10 punts) el seu maldecap permanent.\nLa derrota del conjunt de Toni Sáez la va aprofitar un EKKE CB LLEIDA (12-4) que va imposar-se amb autoritat a la difícil pista de l'ANYTIME FITNESS - CB IGUALADA A (5-11) per 51-67. Les noies dirigides per Albert Puig van sentenciar la cita al tercer quart (7-20) a còpia de triples i van aconseguir un nou guany que les posa a tret per donar caça el bàndol del Besós. Rous Tous (16 punts en 21 minuts) i Pilar Comella (14 punts) van encarregar-se de capitanejar una gran funció de les lleidatanes, que sumen tres setmanes consecutives convivint amb el triomf. Una vegada més, el BASKET ALMEDA (10-6) va completar un cap de setmana ideal per a la seva situació classificatòria amb l'apoderament del matx destacat a La Bastida i la derrota de l'OUTLETMOTO.COM - CB GRUP BARNA A (9-7) al Joana Ballart. Les cornellanenques van conquerir el feu del BÀSQUET DRAFT GRAMENET (7-9) per 48-54 en un encontre que complica les aspiracions de zona noble colomenques. A roda de les de Guillem Abelló, el planter d'Eloy Acedo intercanvia els seus papers dels últims mesos i haurà d'aguantar el ritme groc-i-negre per a poder continuar en disposició de conquerir el 4t graó del grup. Les barcelonines no van trobar la fórmula per competir a la segona meitat amb un CB VALLS LEAR (6-10) que va vèncer amb claredat per 70-52. Els 10 triples vallencs, l'alta intensitat defensiva i la capacitat d'anotació de Romina Rodríguez (17 punts) van ser responsables directes de la gran victòria blanc-i-vermella, que il·lustra a la perfecció el seu gran moment de forma.\nPer la seva banda, la UE MATARÓ (6-10) va tornar a assolir un electrònic favorable que allunya les unionistes de la part més baixa de la taula. Al Josep Mora, i en l'únic enfrontament del diumenge, la rotació groga va superar el CAMPING BIANYA ROSER A (8-8) per 51-41. L'últim temps (21-11) va liquidar una partida igualada, amb forces alternances al lluminós, que allunya les roserenques de la 4a posició. Ari Magriñá (10 punts) va liderar les de Daniel Perdiguero en una actuació coral, amb sis jugadores mataronines registrant 6 o més punts al seu compte particular. En un cas similar al de les maresmenques, el CEJ L'HOSPITALET A (5-11) va assaborir el regust guanyador tombant el WECOLORS - AB PREMIÀ (5-11) per 79-46 en una prova primordial en la lluita per la salvació. Les hospitalenques, superiors en totes les fases del xoc, van endur-se una victòria revitalitzadora i també van capgirar un average particular (62-57 a Premià de Mar) que pot jugar un paper diferencial a les jornades finals. Lucia Perera (17 punts) i Marina Portillo i Alba Acevedo amb 11 punts per cap van sobresortir a un pavelló de Les Planes amb una atmosfera de gala per ajudar les negres a escalar diversos esglaons classificatoris.\nMàximes anotadores Jornada 16


febrer | 2016 | El principi de...\nInstruïu-vos, perquè necessitarem tota la vostra intel·ligència.\nAgiteu-vos, perquè necessitarem tot el vostre entusiasme.\nOrganitzeu-vos, perquè necessitarem tota la vostra força.\nActualment, Podem a Catalunya i Podemos al conjunt de l’Estat es troba en un moment internament delicat, després de tenir ja uns dos anys de rodatge i haver passat la intensitat de les eleccions. Els qui estiguin més ficats en l’assumpte sabran que Podem es troba en un estat de disgregació, no cohesionat i amb diverses famílies, que potser no són famílies purament polítiques, sinó famílies amb diferents concepcions de com portar el partit.\nHi ha, en efecte, un problema en l’organització del partit. En certa manera, podríem dir que el partit es troba en un moment de constitució, o potser reconstitució constant perquè la seva pròpia naturalesa el porta per aquí. No és, evidentment, la reconstitució constant un problema (tot i que sí que genera elements problemàtics), sinó altres elements que s’han trobat i es troben en la vida del partit i que ara, precisament perquè aquest és un moment crucial, es fan més manifestos i convé abordar-los per pensar-hi.\nPartim, d’entrada, d’una premissa per tal de poder treure aquests elements, lligats entre ells: el partit és un entramat orgànic amb la funció d’agregar els diversos interessos i donar-los una direcció conjunta. I això no és possible si no hi ha unitat rigorosa en la direcció; no existeixen bons mecanismes de democràcia interna; si falta una elemental cultura política que accepti la pluralitat i que no equipari cada interès particular amb l’interès del partit. Aquest plantejament inicial em porta a analitzar els problemes següents que es poden trobar en el partit, amb les implicacions associades: faccionalisme, mentalitat absolutista, manca de cultura política i falta de quadres dirigents.\nLa democràcia és un joc de consens i dissens, per la qual cosa els corrents internes han de ser respectats. Cada corrent ve a ser una minoria en el si del partit, que mou els seus simpatitzants i aspira a estendre els seus plantejaments polítics i fins i tot a ocupar els llocs directius del partit. Ara, hi ha maneres diferents d’abordar les minories. Vegem les diferències.\nLes faccions són com grups organitzats que pretenen convertir els seus objectius en els generals del partit, cosa, que, és cert, té un component normal, però té una dimensió de poder i implica una institucionalització diferent als corrents d’opinió, que és el que jo defenso. Per tal de donar forma a la pluralitat de Podem i optimitzar-lo pel bé comú, per tant, no es tracta tant d’instituir una mena de sistema de “partits” dins del partit, sinó més aviat d’obrir-se a la crítica dels grups d’opinió. El funcionament de les faccions implica, llavors, que el referent dels seus membres és el seu grup, en tant que creuen que la seva línia hauria de ser directriu i donar forma al conjunt de l’organització; però la lògica de les tendències d’opinió és diferent: sobretot s’articulen en funció de la direcció i les directrius corrents en el partit i, en la mesura que el seu referent és el partit ja constituït, pretenen anar-lo reformulant constantment i, simplement, estendre les seves idees polítiques diferenciades de les majoritàries. El que tal conceptualització posa en primer pla de la vida del partit, doncs, és el debat de les idees.\nEn tot això no hem d’oblidar que el total és més que la suma de les parts: el conjunt de tendències poden agrupar-se i constituir el partit, però el partit en el seu conjunt té uns interessos que sobrepassen les tendències i és l’únic capaç de mobilitzar i projectar-se cap enfora.\nEl tema, però, és complicat: com s’aborda i s’institucionalitza? Hi ha qui ha parlat de repartiment de quotes de poder entre minories, però precisament això és el que no trobo del tot bé, perquè seria justament la formalització de faccions, seria una manera de fer acceptables en un sentit negatiu les disputes: “tu ja tens el teu grup i ja t’has expressat, per tant ja està bé”. Del que es tracta, en canvi, és de la llibertat de tendències d’opinió i l’ampliació de la participació. Si tothom comparteix i accepta la mateixa estructura del partit, no hauria de ser cap problema. I si determinades decisions polítiques depenen del fet que les bases del partit s’expressin referendàriament, les faccions, doncs, no juguen un paper tan important.\nLa democràcia interna és el que ha d’evitar, en termes institucionals, acompanyada de cultura política, que el faccionalisme derivi en quelcom realment nefast, en lluita interna pel poder i l’assoliment de càrrecs, la qual, si es produeix internament, podria alhora trobar-se en la lluita pels càrrecs públics. Si això passés, efectivament el partit com un tot estaria sota la influència d’una facció, cosa que el desviaria de la seva funció històrica i deixaria de ser un intel·lectual orgànic.\nLa democràcia interna, almenys el seu òptim, obliga a posar en crítica constant amb objecte de ser perfeccionats els mecanismes establerts en el seu conjunt: electius, de control i formes institucionals; i també obliga a enfortir l’autoritat dels encarregats de mantenir les pautes de democràcia interna, per tal d’impedir la incohesió. No es tracta, doncs, d’una qüestió merament ideològica o actitudinal dels militants o càrrecs, és a dir, no és cosa de dir “aquell és honest”, “aquell té ambicions i vol escalar i res més” o “aquell no és disciplinat i no sap seguir les directrius polítiques”, o coses així; és cosa procedimental, és la construcció pràctica dels principis ètics i de disposicions institucionals que efectivament garanteixin la cohesió orgànica i una pluralitat reconeguda i real. En certa forma, no ho oblidem pas perquè és cert, el disseny organitzatiu i institucional intern de Podem és un camp de proves.\nAixí, és la mateixa articulació de mecanismes interns el que pot promoure una lògica o una altra en referència al joc de les minories i la pluralitat: més assemblearisme, més control democràtic, més enfortiment de la llibertat d’expressió bàsica ajudarien a la difusió saludable dels corrents d’opinió; però menys transparència, més “professionalització” dels quadres dirigents i més clientelisme hi jugarien, en canvi, en contra. Així mateix, crec que, si bé la diferència ideològica, diguem-ho així, entre les dues maneres d’entendre grups (minoritaris) sembla bastant discrepant, el cert és que a vegades costa diferenciar una cosa de l’altra i, fins i tot, a la pràctica poden coincidir. No obstant això, insisteixo que cal buscar les diferències: no crec que fos adequat institucionalitzar fortament les fraccions del partit a la manera nord-americana.\nLocke va intentar explicar el sorgiment de les societats polítiques. Ell deia que els homes primitius vivien originàriament en famílies que van arribar a un primer acord implícit de forma de govern en una monarquia paternalista, és a dir, hi havia una tendència natural (en aquelles circumstàncies) vers aquesta forma, que va acabar donant lloc a l’absolutisme. Això és així perquè la societat era simple, no era necessària una gran maquinària de govern, perquè les persones i famílies ja estaven acostumades a la direcció d’un sol home i perquè, sobretot, estaven faltades d’experiència per conèixer els inconvenients i els problemes d’una tal forma de govern, així com faltades de saber per discutir sobre altres formes de govern. Crec que la lògica de l’explicació de Locke es pot aplicar també en la formació del partit, perquè precisament es tracta d’un procés de constitució com el que va es produir en el que ell anomenava l’estat de naturalesa a on es procura arribar a un consentiment (com ara en un moment de constitució interna), i perquè un partit no deixa de ser una associació de persones, igual com la societat, que ho és, però, a gran escala. Hi ha una diferència: justament el partit ja està immers en una societat ja complexa i amb més coneixement, per això no en tothom es manifesta aquesta “tendència natural”, sinó que hi ha altres “ànimes”.\nPermeteu-me que m’expliqui millor: el que m’interessa remarcar de Locke és que també a Podem, mal organitzat com està, es troba una tendència cap a l’absolutisme. Ell deia que les primeres persones, faltades d’experiència, buscaven el vincle emocional i tenien una confiança que deriva del fet que, pel que semblava a priori perquè precisament no hi havia manera de desconfiar-ne, els interessos dels governats i dels governants a qui s’havia exaltat al govern són els mateixos. Però l’experiència pràctica va demostrar (i segueix demostrant) que no és així. I d’això aprenem dues coses: 1) que l’ús consuetudinari, diguem-ho així, d’una tal forma de govern imprimeix una mentalitat i unes formes de procedir determinades, i negatives per a la democràcia. 2) Que, precisament perquè se sap que això és així, cal, pel bé general, trobar formes de protegir-se contra els inconvenients de l’absolutisme.\nAra bé, hom haurà observat que oferir les solucions, les limitacions als abusos de poder o d’autoritat i calibrar bé les funcions de cadascú dins de l’organització és quelcom que, sovint, es troba amb dificultats, i més si actualment Podem ja té un rodatge en el qual figures individuals, electes o no, han gaudit de força autoritat. És com si s’hagués institucionalitzat de facto una mena d’absolutisme (en nuclis petits, però), amb la corresponent concepció associada del partit, que conviu, tanmateix, amb altres tendències. Així, ens trobem amb els qui creuen acríticament que és “natural” que hi hagi un líder i que se li ha de fer costat, com si se l’hagués d’ajudar (de nou, com si fos una cosa personal, i no politicoracional). I així és com passa que es mantenen persones ineptes, que no s’és capaç de pensar en el partit com un ens orgànic i que, en canvi, s’identifica el -suposat- líder amb el partit, cosa molt greu, i que explica alhora precisament que el líder pugui tractar el partit com si fos una cosa particular, com si fos fins i tot de la seva propietat i l’hagués de cuidar. No cal dir que aquesta concepció política incrementa alhora la intensitat facciosa de les minories internes.\nVegem aquesta cita tan remarcable de Locke que fa referència precisament a què suposa aquesta actitud absolutista en la relació entre governant (o mutatis mutandis dirigent) i governat (o mutatis mutandis militant), i que segur que hom és capaç d’identificar en nuclis petits on efectivament hi ha persones revestides de certa autoritat que acaben actuant com si tinguessin una prerrogativa règia:\nEsa duda [saber si el governant aplica justícia evitant les disputes entre súbdits per amor al gènere humà, o bé és el que faria qualsevol que s’aferrés al seu poder i al guany que podria aconseguir dels seus súbdits, “cuidats” com si fossin animals] se resuelve por sí misma con sólo preguntar qué clase de seguridad, qué clase de protección existe contra los atropellos y la opresión de ese monarca absoluto. El simple hecho de pedir una salvaguardia os valdrá que os digan que habéis merecido la muerte. Os dirán que están conformes en que, en las relaciones de un súbdito con otro, es preciso que existan leyes y jueces que miren por la paz y seguridad mutuas. El monarca, en cambio, debe ser absoluto, debe estar por encima de tales contingencias. Precisamente porque tiene medios de causar daños y atropellos mayores, cuando los comete no hace sino obrar en justicia. Quienes preguntan cómo han de estar protegidos contra el atropello y la agresión son calificados inmediatamente de rebeldes y facciosos. Como si los hombres, al abandonar el estado de Naturaleza y al entrar en sociedad, se hubiesen puesto de acuerdo en que todos ellos, menos uno, habían de estar sometidos a la fuerza de las leyes, y que ese uno hubiese de seguir conservando toda la libertad propia del estado de Naturaleza, aumentada con el poder y desenfrenada por la impunidad. Eso sería como para pensar que los hombres son tan insensatos que se preocupan de salvaguardarse de los daños que pueden hacer las mofetas o los zorros y les tuviese sin cuidado, más aún, que juzgasen como una salvaguardia el ser devorados por leones.\nEn tot això també es pot trobar una explicació psicoanalítica, que exposo aquí tot i que també hi tinc les meves crítiques. Resulta que es produeix una relació entre líder i massa caracteritzada per la suggestió, que implica una regressió a un estat anímic primitiu, d’aquí que s’entengui la disposició simplista a un tipus d’associació paternalista i absolutista, igual com en els temps primitius, com hem vist en Locke, es va produir amb els primers homes que vivien en l’estat de naturalesa. D’aquesta manera, doncs, l’instint d’horda és el que entra en escena, que, caracteritzat per la disminució de la capacitat intel·lectual és (vet aquí la quadratura del cercle) la base emocional que dóna legitimitat a persones i actituds absolutistes, i la falta de crítica que caracteritza aquest instint és el que porta a una relació amb el partit de tipus més personal.\nManca de cultura política:\nLa mentalitat absolutista que he volgut tractar separadament sens dubte està lligada a la cultura política, la qual sempre serà baixa i estarà, podríem dir, disseminada de forma incoherent en moments de constitució i quan una organització com Podem apareix tan bruscament i s’estén per expansió entre la ciutadania. I l’explicació és molt senzilla: hi ha un desenvolupament desigual de consciència política i diversos nivells de participació, amb heterogeneïtat de perfils.\nHi ha qui afirma que les mateixes persones, per si mateixes, reunides i amb molta consciència activista seran capaces d’autoformar-se col·lectivament, i així ser capaços d’empènyer més el carro de la revolució i donar forma i direcció a una organització política. Es tracta d’una idea, molt propera a un elemental infantilisme llibertari, que creu en una espècie de generació espontània de cultura, coneixement i capacitat crítica, alhora que, lligada a l’enaltiment de l’activisme militant màxim i del “treball, treball i treball”, no ajuda gaire a una operativa construcció de l’organització política en tant que, per contra, porta a una amalgama d’intencions individuals.\nAixí, si bé la predisposició i la posada en comú col·lectiva (en tant que conjunt d’individus) és important per compartir experiències i homogeneïtzar la consciència, no s’ha de creure mai que aquest conjunt d’individus per si mateixos i com a tal, tant aviat com arriba a l’esfera política, pot prendre les regnes o pot dirigir un partit. No oblidem, en aquest sentit, les interessants paraules d’Ortega y Gasset sobre el caràcter de les masses en la seva participació política, que ens poden aportar elements de reflexió.\nCertament, aquestes formes elementals de compartir experiències i expressar-se no són una forma de cultura política extrapolable a l’organització com a tal, ni són el mateix ni substitueixen la cabdal funció pedagògica que, com deia Gramsci, el partit ha d’exercir. Creure el contrari és idealisme, ingenuïtat o, fins i tot, infantilisme. Queden lluny, així, d’una forma de centralització de l’experiència, de les demandes, de les preocupacions i de la seva ponderació crítica tan necessària per a un moviment operatiu i efectiu de masses, a gran escala i amb una funció històrica crucial i determinada. La cohesió de les masses i la funció pedagògica és quelcom que només poden fer quallar els intel·lectuals orgànics. Qualsevol participació immediata i directa serà incoherent, desvinculada de tota direcció política unitària i estarà mancada de realisme.\nPodem té una doble estructura, la de partit estrictament, podríem dir, i la base militant reunida en els anomenats Cercles. Una bona organització ha de permetre la seva unitat funcional tenint en compte que, precisament a les bases, la tendència idealista serà més gran. Això no obstant, són les sinergies que el mateix moviment genera, l’aprenentatge pràctic i teòric i l’impacte de percussió que exerceix sobre el conjunt de la militància el nucli dirigent, el que confereix una cultura política, hem de suposar una bona cultura política si les bases del moviment són sòlides. Alhora, de les bases militants haurien de sortir aquells intel·lectuals, en termes gramscians, que alimentin els quadres dirigents pròpiament dits (que també són intel·lectuals), però no exclusivament. Vet aquí com l’intel·lectual, enquadrat en un marc institucional ben efectiu i fortament ancorat en la democràcia interna, hauria d’aglutinar i centralitzar totes les experiències de lluita i encaminar aquell activisme militant en favor del projecte col·lectiu i segons els objectius programàtics, sense l’exaltació individualista tan incohesiva. El seu èxit és el que assegura que el partit com a tal funcioni alhora com a intel·lectual orgànic dins del conjunt social.\nFalta de quadres dirigents:\nEls quadres dirigents, que vindrien a representar l’avantguarda revolucionària, són el nucli de l’organització i supleixen, en certa forma, la falta de cultura política o, si més no, les diferències en la cultura política. Com acabem de veure, en ells es troba la centralització i concentració d’experiència diverses, ells s’encarreguen de mantenir elevats els nivells de consciència política i d’activitat, així com de mantenir la continuïtat i la unitat programàtiques (sense perdre el vincle amb la seva evolució històrica), amb la qual cosa l’organització d’avantguarda (i el partit de manera més global) pot entrar en la disputa per l’hegemonia; altrament, estaria desarmada.\nLa participació creativa, constructiva i crítica naixerà en el cercles, està clar, i en certa manera seran els cercles un “camp de formació pràctica”. El militant lluitador, activista, organitzador de la lluita al carrer es pot diferenciar de l’aparell burocràtic, però alhora ha de ser la base del nivell dirigent superior, per dir-ho d’alguna manera: han de ser part dels qui conformin els quadres dirigents a un nivell diferent al de la lluita concreta, particular i sectorialitzada. La seva experiència és el que ajudarà a posar en pràctica la centralització i a donar direcció concreta al moviment polític.\nPer fer tot això, una cosa molt important ha de caracteritzar els quadres dirigents, i de manera més general hauria de caracteritzar els intel·lectuals: la capacitat d’anàlisi, sense la qual no hi pot haver el degut realisme per poder entrar en el joc dialèctic de l’hegemonia. Recordem, en aquest punt, que per a Maquiavel el realisme no és aquella espècie de cinisme exemplificat en “és que les coses són així i no s’hi pot fer res” que tant bé ha sabut estendre el liberalisme conservador, sinó que és una propietat de la política com a acció creadora per, reconeixent les forces en joc, canviar la societat. Com hem vist, seria com a mínim utòpic creure que aquesta tasca la poden fer les masses com un tot. I aquesta és la diferència qualitativa crucial i fonamental que distingeix els “nivells” de cultura política.\nEls mateixos procediments i mecanismes han d’estar dissenyats de tal manera que menin cap a l’adhesió funcional a les línies polítiques i programàtiques del partit (en referència, estic parlant, als càrrecs orgànics, i no pas al lliure pensament dels seus membres) i, en cas de mostres de deslleialtat, facilitin a posteriori una solució a la incohesió que se’n derivaria. Tanmateix, controlar la lleialtat que es pressuposa a un càrrec orgànic segueix sent quelcom de pantanós, diferent a les qüestions purament i tècnicament procedimentals, que, aquí sí, caldria seguir amb la màxima escrupolositat.\nEn dir que no és l’espontaneïtat el que dirigeix un partit, sinó la coordinació i centralització d’experiències col·lectives, estic posant molt d’èmfasi en els quadres dirigents. Això no ha de portar a entendre erròniament que estic defensant la seva màxima autoritat ni molt menys que calgui una jerarquització pròpia de vells partits doctrinaris. Simplement estic dient que cal trobar la manera de fer efectiva la seva funció orgànica, i que tal funció ha de ser reconeguda per tots dins de l’organització i que no podrà ser mai ben eficient sense crítica i autocrítica.\nActualment, en aquest moment de (re)constitució del partit, això que acabo d’exposar és delicat. D’alguna manera és necessària una irradiació penetrant que marqui l’estructura per construir aquest partit de masses que pretén ser Podem i, de manera més extemporània, calen quadres dirigents (i intel·lectuals de manera més general) que marquin l’estructura, però no pas de manera definitiva i fixa, sinó iniciar-ne la constitució, fins ara molt feble i etèria. Ara bé, les mateixes característiques orgàniques i polítiques de Podem inclinen vers una constant constitució del partit, és a dir, mai no tindrà del tot una sola forma completament acabada. L’important, per tant, és trobar un punt de partida per assentar sòlides bases de la democràcia interna sobre la qual s’ha de basar la constant constitució, formulació i reformulació de Podem, així com sòlids mecanismes que en cada moment de l’interminable procés de discussió interna assegurin la cohesió unitària i orgànica del partit.\nD’altra banda, també cal afegir una cosa: tot està travessat per tensions i res no és “pur”. Més amunt deia que la “professionalització” dels quadres dirigents pot ser perillosa, i així és. El quid de la qüestió és que precisament l’estat constituent del partit permeti, en condicions de democràcia interna, trobar formes i maneres d’arreglar els problemes que puguin sorgir, com podria ser, lligat a la “professionalització”, l’autonomització burocràtica.\nPodem té una gran complexitat interna i amb molta pluralitat, la qual per si mateixa ja és senyal de l’estat constituent del partit i hauria de portar a una bona gestió democràtica. El partit està a mig formar i té molta diversitat, per bé i per mal. La seva situació interna recorda a grosso modo allò que es podria trobar de manera més general a les societats modernes en el moment de constitució dels partits polítics, o, podríem dir, en el moment de creació de la societat civil a partir de les agrupacions lliures de persones que estableixen el pacte social.\nÉs per això que he cregut tan important fer aquest escrit, per fer una aportació al debat en la construcció del partit. He pretès fer notar uns problemes existents en el si de l’organització i unes tendències que podrien oferir solució, sense, però, que això salvi la tensió dialèctica sempre inherent. He fet notar que actualment s’aprecia que hom actua seguint el curs de la inèrcia, que a vegades conceptualment Podem esdevé un “fetitxe de l’intel·lecte” -diria Gramsci- i que la mínima jerarquia existent dins de l’organització no es respecta; i, per això, he afirmat que em sembla clar que l’important és establir, obertament i de forma plural, les sòlides bases que han d’evitar precisament els mals que es derivarien de la naturalesa intrínseca del partit, notablement, al meu parer, l’estretor de mires facciosa, l’autonomització burocràtica de l’organització i el deslligam orgànic entre bases i quadres dirigents.\nD’altra banda, s’haurà observat que he estat parlant d’organització, no sense, però, fer referència també a la seva funció política. Això és així perquè no es poden abordar separadament les coses més estrictament organitzatives i la projecció que l’organització com a moviment polític ha de tenir en la societat. És tan important per la funció històrica que Podem ha de desenvolupar els mecanismes d’elecció interna, per exemple, com recollir les demandes socials i donar-los forma de polítiques públiques. Ara bé, és cert que són dos nivells -diguem-ho així- diferents, amb les seves implicacions, i un pot “arrossegar” l’altre a perseguir els objectius establerts, segons el que s’hagi analitzat de la realitat. En definitiva, com molt bé han sabut sempre els dirigents i teòrics dels partits d’avantguarda, la qüestió organitzacional no és merament organitzacional, sinó política. Vet aquí la importància de trobar els camins, que he pretès plantejar en aquest escrit, per arreglar les problemàtiques organitzacionals existents o emergents pel bé dels objectius polítics que Podem representa.\nEtiquetes: actualitat, democràcia, Podemos, poder, revolució, utopia


Notícies :: Simfònica :: Eixamplant la base amb Parra i Beethoven | Divulgació i actualitat musical de música clàssica i òpera\nAquest darrer cap de setmana, L’Auditori ha acollit la cinquena simfonia, l’obertura “Coriolà” i l’Ària « Ah, pèrfid! », de Beethoven, i “Wanderwelle” d’Hèctor Parra, un viatge poètic pels darrers dies del geni de Bonn. Tot, dirigit pel mestre titular de l’OBC, Kazushi Ono.\nEl concert de divendres a L’Auditori presentava un atractiu fonamental: l’estrena de Wanderwelle del compositor barceloní resident a París, Hèctor Parra, que homenatjava la figura de Beethoven, present en tot el concert. Qui em coneix prou, sabrà que aquest era el motiu de la meva visita a L’Auditori, ja que tinc tendència a defugir els grans concerts d’obres summament mediàtiques. Però, a la segona part del concert, quan l’Orquestra OBC interpretà el primer moviment de la Cinquena Simfonia, un considerable sector del públic va començar a aplaudir. La meva primera reacció va ser reticent, però, quan, a més, s’hi van sumar estossecs com si arribés la fi del món, vaig pensar que l’estratègia de L’Auditori havia estat molt bona: gràcies a l’atractiu de la simfonia de les simfonies, molta part del públic desacostumada (que no mal educada) va poder conèixer la feina de Parra, compositor fonamental per entendre la música d’avui i demà. Per tant, va ser un treball d’eixamplar la base, expressió tan de moda avui dia, ja que el que va succeir és un exercici eficaç de desenvolupament d’audiències. Desconec les xifres d’ocupació, però us ben assegurem que la Sala Pau Casals estava plena a vessar. La qüestió és, quants d’aquests neòfits tornaran a escoltar un concert de Beethoven? I, algun sentirà curiositat per escoltar les properes passes de Parra quan aquest torni a Barcelona? No és balder recordar que al juny, la Staatsoper de Nuremberg acull la seva obra culminant, Les bienveillantes, òpera de la qual en podeu llegir alguns articles signats per una servidora.\nEl programa que presentava l’OBC, amb Kazushi Ono al capdavant, presentava una notable coherència, amb obres programàtiques. Era un viatge ambivalent entre la tragèdia de l’ésser que viu en un món injust i hostil i l’heroisme utòpic amb idees revolucionàries, amb un punt central: la misèria de la malaltia i la consciència de la finitud de l’ésser.\nL’obertura Coriolà, op. 62 (1807) va començar amb certes imprecisions en l’afinació, però Ono va bastir l’orquestra d’unes dinàmiques expressives i ben dirigides. El so era expansiu i el discurs va discórrer fluït en una obra que tracta de la tragèdia que narra Collin, un camí cap a la mort. La situació es veu descrita per la tonalitat de Do menor i una manca línia melòdica definida, fet que ens indica que el personatge al qual s’assimila Beethoven presenta una psicologia obscura i oscil.lant, com se’ns transmet musicalment, amb una sinistra introducció que tot seguit es torna lluminosa. Però l’obra està plena d’oposicions, que són les dues opcions que se li presenten al personatge i que sovint es van entrellaçant en un discurs eloqüent en què l’harmonia sempre està en tensió, premonició del suïcidi final, un sacrifici heroic.\n“Ah, pèrfid”, Escena i ària per a soprano i orquestra, op. 65 (1795-1796), interpretada per la soprano Michaela Kaune, revela novament la voluntat narrativa de Beethoven, tot i l’escassa producció per a veu, a excepció de Fidelio i alguns lieder. És una obra d’un classicisme refinat i amb influències mozartianes que tracta de l’amor, la mort i el dolor. Una obra summament elegant amb un treball amb els vents meravellós, alhora que les cordes emeten uns expressius pizzicatti que espongen la composició. La veu de Michaela Kaune, que canta un text de Schiller, presenta una projecció clara, sense imperfeccions, tot i que el timbre és un pèl estrident.\nA la segona part va arribar la Cinquena Simfonia en Do menor, op. 67 (1897-1808), que comença amb aquell famós motiu de quatre notes que es va desplegant i disseminant pels quatre moviments, esdevenint un prodigi de composició on tot encaixa, harmonia, melodia, dinàmiques, tractament de les veus i intensitats. La interpretació de l’OBC va ser francament satisfactòria, amb un admirable ús dels reguladors, precisió en l’atac i pulcritud en l’afinació, que Ono va agafar amb tempo adequat que, tanmateix, va fer patir una mica l’OBC en alguns passatges, però l’esforç de tots va valer la pena, ja que va sonar tot a tempo i amb gran qualitat. L’orquestra, considerablement nodrida d’estudiants de l’ESMUC que feren un paper excepcional, cantava expressivament, al mateix temps que proclamava les progressistes idees polítiques de Beethoven, que es veurien truncades amb el gir conservador i dictatorial de Napoleó i el retorn a l’Absolutisme.\nTot, ben bé, en el meu cas, un pretext per escoltar l’estrena d’una nova obra d’Hèctor Parra, co-encàrrec de L’Auditori i la Philharmònica de Colònia. És una obra amb un tema i XXXIII variacions inspirades amb les Variacions Diabelli. El text és de Händl Klaus, habitual llibretista del compositor català, que també va escriure el llibret per a Les bienveillantes, estrenada aquesta primavera passada a Gant i Anvers i que tindrem la sort de tornar a escoltar a Nuremberg al juny -i, si el senyor Matabosch ens ho permet, al Teatro Real de Madrid.\nKlaus ens regala un text depurat, de poesia de primer nivell, que diu només el que és estrictament necessari i on els silencis són plens de significat. És una escriptura fresca, actual, gens amanerada i sense artifici: les quotidianes paraules componen unes frases enigmàtiques i essencialistes que requereixen diverses lectures per acabar de copsar la seva grandesa. Per això hauria estat bo que llibret en idioma original, l’alemany, i la traducció catalana que es va projectar poguessin estar-hi reflectits, a banda del text de Schiller, malgrat que és cert que aquest és molt més fàcil de trobar-lo avui dia.\nWanderwelle (literalment, ona viatjant) està escrita per gran orquestra i baríton, en aquest cas, l’alemany Ekkehard Abele, que va fer una interpretació memorable que requerí molt d’estudi i resiliència (25 minuts despullat davant l’orquestra). Només li reclamem un pèl més de volum, però les inflexions de la partitura van estar interpretades amb talent i tècnica. Però ja sabem el secret: és -com és habitual- expert en música antiga i contemporània i va cantar Wilde, del mateix Parra i Klaus, una de les primeres grans òperes del compositor, amb un format més modest que la monumental Les bienveillantes, però no pas menys brutal. Tanmateix, aleshores, el llenguatge de Parra era molt més descarnat, incisiu i violent. En la seva darrera òpera ha fet un esforç sobrehumà per ser el més humà possible i tractar la brutalitat des de la poètica i una extrema elegància, tot i que no fa pas concessions. L’escriptura de Parra és densa i intensa, i necessita immersió. Però el compositor ho posa molt fàcil, ja que la seva capacitat comunicativa és extraordinària i la lògica de la composició és impecable. L’originalitat de Parra rau en, precisament, la seva capacitat de revisitar els grans, com és el cas de Beethoven en aquesta Wanderwelle, que tracta els darrers dies del mestre de Bonn i la seva relació amb el seu nebot Klaus, amb el tema constant de la malaltia (Krankheit), el dolor (Schmerz) i la ferida (Wunde), que es van entrellaçant amb elements musicals. Una vivència autèntica i vívida del que és la decrepitud en un ambient que ens sorprèn per la seva quotidianitat.\nParra és un creador intens, però mai és excessiu, sempre podem trobar l’element líric en les seves obres, que ens du a un plaer infinit, juntament amb el joc de dissonàncies enmig de tríades gens acomplexades que remeten a una innere Notwendigkeit de trobar algú a l’altra banda, l’oient, però també retrobar-se amb la gran tradició, de la qual n’és absolutament deutor. La seva obra també presenta reminiscències del seu pas per l’IRCAM, però, val a dir, cada cop menys, i mai arriba a ser estrident. La partitura que ens va presentar aquest cap de setmana presenta una varietat tímbrica extraordinària, arribant a crear atmosferes de colors que van entre la calidesa i la fredor, amb un ús de les seccions orquestrals intel.ligentíssim. Les tècniques expandides hi són plenament presents, però Parra no es mou en els extrems. Cada cop es torna més conciliador, sense renunciar ni un xic a l’autenticitat i la radicalitat. I, al final, una sentència molt beethoveniana: “kein mensch als ich selbst!” (cap home com jo), on tot conclou i fins i tot la veu del baríton queda sola ressonant a la sala.\nL’impuls de Parra d’escriure per a veu li ve, tal i com ell mateix ha confessat sovint, en gran part, per la seva experiència amb Conxita Garcia al Cor Jove de l’Orfeó Català i la seva obra és una gran reflexió sobre com escriure per l’instrument més humà i delicat. Després d’haver viscut l’horror del nazisme, s’ha tornat un narrador que explica molt bé el dolor sense fer mal, però en cap cas és complaent. Esperem que les persones que van venir atretes per la cinquena sentin, després d’escoltar Parra, la curiositat d’endinsar-se en el món de la nova creació. Una metzina que, quan la proves, ja no en pots defugir, però que requereix una expulsió d’estigmes i etiquetes que malauradament encara hem d’escoltar. Només si tots estimem els creadors actuals les institucions es prendran més seriosament el suport a la contemporaneïtat.\nMés, sobre...: obc , hèctor parra , kazushi ono , beethoven


PRIMER PUNT A DOMICILI | uesants.cat\nPRIMER PUNT A DOMICILI\nEls de Tito Lossio empaten al camp del Tecnofutbol després de tenir molt a prop la victòria en la primera part\nEn el primer derbi barceloní de la temporada, el Sants només va poder-se emportar un punt després de perdonar en una primera meitat en què va tenir fins a cinc bones oportunitats per fer algun gol. Amb Navarro i Fran connectant a les mil meravelles, els de Lossio es quedarien a mil·límetres del gol davant un Tecnofutbol que només generaria problemes durant els vint primers minuts de la segona meitat i que, per fi, aconseguiria puntuar després de quatre jornades. Els locals, però, ja van demostrar la temporada passada només dues derrotes- que al seu camp són difícils de superar.\nNavarro es queda a tocar del gol\nEn el segon desplaçament de la temporada, el Sants buscava treures lespineta de lEscala i tornar-se cap a casa amb la victòria. Amb la novetat de Sergio Arbulu en lonze inicial ja del tot recuperat-, Picolo tornava a ocupar la posició de central i Alberto es quedaria a la banqueta. Tito Lossio apostava per Carlos Blanco a la porteria, per Espi a linterior esquerre i per la parella atacant formada per Felip i Sergio Navarro.\nLequip tindria una de les oportunitats més clares del partit o la més clara, de fet- en la primera arribada. Fran enviava una passada llarga des de la zona defensiva i Navarro, guanyaria lesquena als defenses i es plantaria sol davant Iñaki. Provava de superar el porter per dalt però l1 del Tecnofutbol endevinava la intenció del pitxitxi santsenc i saltava per refusar amb les mans la pilota. Poc després, en una pilota servida des de la banda per Cristian, Espi la pentinaria i Navarro la recolliria dins làrea per fer un xut que refusaria de nou Iñaki.\nEn una acció similar a la primera que havia tingut el Sants, Fran tornava a connectar amb el Sergio gràcies a una passada en llarg i el punta, entre tres defenses, carregaria la cama i enviaria la pilota cap a la porteria dun Iñaki que, per tercera vegada, desviaria lintent del 9.\nI encara en tindria alguna més lequip de Tito Lossio. De fet, després dun xut des de la frontal de Cristian, la pilota li cauria a Fran i la centrada-xut del capità lempentaria Navarro al fons de la xarxa però la jugada seria invalidada pel col·legiat per fora de joc. Abans del descans, a la sortida dun córner, laltre Navarro, lAdrián Picolo, remataria la centrada dAleix i un defensa rival refusaria amb el cos sobre la línia.\nEl descans arribaria per un Sants que havia arribat amb molt de perill a la porteria local però sense encert per avançar-se tot i els mil-i-un intents. No havien matat el partit i havien deixat amb vida a un Tecnofutbol que, en canvi, shavia limitat a defensar-se i a jugar la pilota per zones de no perill sense donar cap notícia en atac. La sensació era que els de Lossio no havien pogut sentenciar per mala sort però que a la represa arribaria el premi i la victòria verd-i-blanca vista la superioritat i la major capacitat ofensiva del Sants.\nEl Tecnofutbol sorprèn amb 20 molt bons i Aleix envia una pilota al pal\nDesprés de veure els primers vint minuts de la segona part, si algú li diu a la que escriu aquesta crònica que el Tecnofutbol ha canviat els onze jugadors i nha posat onze de diferents, sho creu. I és que els de Ricardo Mendoza mostrarien una cara completament diferent. Com si es tractés del Doctor Jekyll i Mister Hyde, lequip que a la primera meitat ni shavia acostat gairebé a la frontal santsenca, ara obria el joc a les bandes amb encert, penjava centrades a làrea amb perill i movia la pilota al llarg del gran terreny de joc amb confiança. Aquest sí que semblava el Tecnofutbol que es fa fort a casa i que saprofita de les immenses dimensions dun camp que coneix com el palmell de la seva mà. Els jugadors del Sants semblaven mirar-sho desconcertats, sense explicar-se del tot què havia canviat perquè ara fossin ells els que controlessin el partit. Però tot i les continues curses per lesquerra, el Tecnofutbol no acabaria de generar situacions reals de veritable perill i passats vint minuts el vendaval local començaria a diluir-se. A més, el Sants mouria la banqueta i després dentrar Guillem i Sumarroca al 58, al 80 ho farien també Jordi Freixenet i Marc Franco i a poc a poc el Sants tornaria a marcar el ritme tot i que amb menys claredat que a la primera meitat. Entre límpetu inicial dels locals, el desconcert del Sants i la calma final, hi hauria temps per alguna ocasió més. Una altra de molt clara pels de Lossio en una falta des de la frontal que Aleix estavellaria al pal, o en un xut de Peke que marxaria al costat del pal esquerre. A més, Sumarroca i Navarro no sacabarien dentendre després duna bona recuperació de lextrem del cava, i en una altra combinació entre els dos, el 9 faria un control llarg i en el moment de xutar es trobaria amb el porter a sobre. I a res del final, com en una repetició del malson de lEscala, el Tecnofutbol tindria la seva amb una centrada des de lesquerre que, afortunada i inexplicablement Mario remataria fora.\nTot i lempat i les oportunitats perdudes per matar el partit, el tècnic, Tito Lossio, marxaria satisfet: Tot el que sigui puntuar fora de casa és bo i més a la primera volta. A més, hem generat molt. Avui no han entrat però un altre dia segur que sí, així és el futbol. Si no haguéssim tingut cap ocasió i no haguéssim passat del mig camp em preocuparia però no ha estat així. Ara, lobjectiu serà fer bo lempat amb una victòria a casa el cap de setmana vinent.\nLa propera jornada el Sants -amb 7 punts després de sumar dues victòries, un empat i una derrota- rebrà a lEnergia a un vell conegut, el Molletense. Lequip de Toni Filgaira suma sis punts i aquesta jornada va guanyar 1-0 a La Jonquera. El partit es jugarà a les 12 del matí i el podreu seguir per Sants3ràdio (103.2fm).\nLes puntuacions després del 0-0 entre Tecnofutbol i Sants les va donar la Montse Duran:\n3 punts: Adrià Espinosa\n1 punt: Cristian Fabregat\nTecnofutbol: Iñaki; Malkhaz, Franco Sanchirico, Lucas Martínez, Sebas Galles; Arthur, Matías, Castellanos; Arnau (Fabia Sintes, 73), Felipe (Jorge Garro, 34), Evans (Mario Villaescusa, 70).\nUE Sants: Carlos Blanco; Sergio Arbulu (Jordi Freixenet, 80), Fran, Sergio Castillo (Albert Sumarroca, 58), Adrián Navarro Picolo, Cristian Fabregat; Aleix Lage, David Gala (Guillem Hernández, 58), Adrià Espinosa; Felip Sáez (Samu, 46 Marc Franco, 80-) i Sergio Navarro.\nTargetes: Felipe (2), Sebas (18), Evans (26) i Arthur (79) del Tecnofutbol. Cristian Fabregat (7), Guillem Hernández (63), Samu (67), Adrián Navarro (70) i Sergio Navarro (75) del Sants.\nFotos Alfredo de la Iglesia


El per què del Bloc | Fem música a l'Ausias March\nM’agradaria donar un per què d’aquest Bloc de Música que hem encetat aquest curs 2008-2009 a l’escola.\nEn principi ha nascut de la voluntat d’entrar, conèixer i experimentar en aquest tan recent camp de les noves tecnologies que ha envait el nostre món de l’educació. Es tracta d’una molt bona eina educativa que obre un gran ventall de possibilitats en el procés d’aprenentatge dels nostres alumnes.\nEl Bloc de Música de l’Ausias March vol ser una finestra oberta on poder mostrar tot allò que fem el dia a dia a classe de música, en les sortides i festes on la música és la principal protagonista. Però el seu paper no és només el de mostrar sinó el de fer participar, el de permetre interactuar, el de guiar l’aprenentatge oferint enllaços, videos i materials diversos. Els alumnes han participat algun cop en l’elaboració d’algun d’aquests materials, com en el cas del nens de 6è que han elaborat un powerpoint sobre GRANS COMPOSITORS. També han participant enviant els seus comentaris als articles.\nEl Bloc s’ha estructurat en articles. Segons la temàtica d’aquests articles se’ls classifica en diferents categories: cançó, audició, lectoescriptura, ritme, dansa, compositors, festes, sortides, història de la música…… Si volem trobar tots els articles referents als nens d’infantil només caldrà clicar sobre la categoria Infantil i apareixeran tots ordenats per dates. Igual hem de fer si volem saber què han fet els Cicle Inicial, Mitjà o Superior ( clicar sobre la categoria que porti el nom del cicle ). A la pàgina d’inici no es poden veure tots els articles, per això es van arxivant dins les categories i per data de publicació.\nCada article dóna opció a fer-hi un comentari, només clicant sobre la paraula comentari. Els nens hi poden accedir amb tota facilitat i expressar la seva opinió al mateix temps que conèixer la dels seus companys.\nL’atra part interessant del Bloc es troba al marge dret ( el de color verd ). Hi apareixen enllaços i diferents pàgines web per consultar. N’hi ha de cançó, de flauta, d’instruments estranys, de compositors, jocs i moltes activitats per aprendre jugant. No ho dubteu i aneu clicant-les totes. Arrisqueu-vos !!\nDe moment aquest Bloc de música està en fase de creixement. Entre tots, nens, pares i mestra podem fer una bona feina. Per això em cal els vostres comentaris i suggeriments. Us hi animeu ?\nPer a no tenir problemes a l’hora de visualitzar les fotos o videos cal tenir instal.lat un codificador que permeti veure les diferents aplicacions així com els plugins dels navegadors d’internet. Aquest us pot ajudar:\n2 thoughts on “El per què del Bloc”\nAlba Enrique 16 maig 2012 at 21:20\nMARIA 12 abril 2013 at 08:13


L’educació emocional comença per un mateix. Aprendre sobre les pròpies emocions, treballar les històries pendents o, senzillament, conèixer-se millor, és la principal eina per acompanyar emocionalment els nostres fills i filles o educands. I és en la trobada directa i autèntica amb l’altre, en un espai de cura, que podem aflorar tal com som. Per això, presentem un taller que és alhora formatiu, vivencial, un grup de suport mutu, un acompanyament emocional… i molt més. Una experiència transformadora per iniciar o continuar un treball de creixement personal i professional, per tal d’aprofundir en el propi desenvolupament, la vivència de les emocions, les relacions, etc.\nEducació, emocions i autoestima\nLa gestió de les emocions i la connexió amb les necessitats pròpies\nRelacions familiars de l'adult i relacions d'educació\nEl lloc de l'adult i els recursos per acompanyar la vivència de les emocions dels infants\nDivendres 22 de març, de 17 a 20h\nDissabte 23 de març, de 10 a 14h i de 16h a 20h\nEl dinar de dissabte es pot portar de casa i escalfar a la cuina de Matís o es pot sortir a dinar fora i retornar a la tarda.\n150 €/ parella\nMínim 8 persones / màxim 16 persones\nAdreçat a pares, mares i persones educadores\nTaller conduit per Miquel Àngel Alabart i Eva Martínez Pardo\nEl Miquel Àngel Alabart és mestre, psicopedagog i editor. Format en Teràpia Gestalt i en Teràpia Familiar Sistèmica. És autor del llibre El bebéfeliz. Guia de la crianza natural (Ned Ed.) i co-autor de Emocions i família. El viatge comença a casa (Ed. Graó). Actualment, a més de la seva tasca a l’Associació Arae, és professor associat a la Universitat de Vic, i director de la revista Viure en família.\nL'Eva Martínez Pardo és mestra, formadora i terapeuta. Formada en Teràpia Gestalt i Pedagogia Sistèmica. És especialista en Educació emocional i en el treball pedagògic amb contes i narracions, amb experiència en diversos àmbits: famílies, universitat, docents, etc. És autora de Sota la pell del llop. Acompanyar les emocions amb els contes tradicionals (Ed. Graó) i co-autora de Emocions i família. El viatge comença a\ncasa (Ed. Graó). Col·labora habitualment en publicacions de temàtica educativa.


PP, UDC i Junts pel Sí bloquegen la superació dels blocs electorals a BTV - Mèdia.cat - Observatori Crític dels Mitjans\nPP, UDC i Junts pel Sí bloquegen la superació dels blocs electorals a BTV\n«Ha estat una llàstima, ens ha anat per molt poc» explica a Mèdia.cat una font del Comitè Professional de BTV. Fa referència al pla de cobertura de la propera campanya electoral catalana prescindint dels blocs electorals que marca la llei.\nAquest pla de seguiment «basat en criteris professionals i de respecte al pluralisme polític i social, així com a la igualtat, proporcionalitat i neutralitat informativa, tal com estableix l’article 66.1 de la Llei orgànica del règim electoral general (LOREG)» -segons explicava el Comitè Professional en un comunicat- havia estat consensuat per la plantilla, el director de la televisió, Sergi Vicente, i la redacció d’informatius. També van rebre el suport d’altres institucions externes, com el Síndic de Greuges o el Col·legi de Periodistes.\nEl Consell http://www.media.cat/2015/09/09/mes-enlla-dels-titulars/d’Administració –òrgan municipal independent responsable final de BTV- havia donat el vist-i-plau de la proposta amb una condició: que tots els grups amb representació parlamentària donessin suport a la mesura i es comprometessin a no impugnar-lo davant la Junta Electoral. Al final, però, dels set grups amb representació municipal han estat quatre els que s’hi han posicionat a favor: PSC, CSQEP, Ciutadans i CUP. En canvi el PP i UDC s’hi han oposat -aquest darrer fora de termini, ja que en un primer moment no van respondre-, mentre Junts pel Sí no s’ha pronunciat en ferm, però havia condicionat el seu suport al pla de cobertura a l’aval de la resta de grups. Pel que el pla de cobertura ha estat bloquejat a última hora.\nDes del Comitè Professional s’ha fet públic un comunicat on lamenten el vet de les tres formacions, que al seu parer demostra «la classe política no està preparada per afrontar una campanya sota criteris periodístics». També anuncien noves protestes contra els blocs durant la cobertura dels actes electorals i que seguiran «lluitant perquè aquesta no sigui una oportunitat perduda i el pas que s’ha fet fins ara serveixi per acabar abolint els blocs».\nAltres televisions locals com les de Badalona o Mataró si podran treballar seguint criteris professionals durant aquesta campanya electoral. La revolta dels mitjans municipals contra aquest tipus de cotilles legals va començar durant els darrers comicis locals, quan diferents plens consistorials –com Molins de Rei, Olesa de Montserrat, Mataró o Sant Vicenç dels Horts- van aprovar prescindir dels blocs en els mitjans públics, confiant en la tasca professional dels periodistes. Durant la campanya autonòmica andalusa d’unes setmanes abans la Junta Electoral Central va fallar en favor d’un recurs presentat per Podemos i UpyD considerant que hi havia «dades objectives» que justificaven la cobertura d’aquestes formacions als mitjans públics a pesar de ser, en aquell moment, extraparlamentaris.\nAcomiadada la periodista hongaresa que va agredir els refugiats entre treballava


Reštaurácia & Penzión Baránok Košice Eslovàquia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nReštaurácia & Penzión BaránokCermelska cesta 67/B , Sever, Košice, Eslovàquia, 4001 - Veure al mapaExcel·lent8,3Basada en38comentarisReštaurácia & Penzión BaránokVeure més fotosVeure més fotosVeure totes les 25 fotosMolt bona ubicació 8,4Veure al mapa8,4UbicacióParticularitats que li encantaranaire condicionatmini bar\nSobre l'allotjamentDescripcióDissenyat tant per oci com per negoci, Penzion Baranok està situat idealment a Košice; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. També són a fàcil accés Museu Eslovac Est, Museu Tècnic Eslovac, Columna de la Plaga. El Penzion Baranok, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Els clients de l'hotel poden gaudir de Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, recepció 24 hores, Zones públiques amb Wi-Fi, aparcament de cotxes, instal.lacions de barbacoa. Gaudiu de les comoditats d'alta gama com ara aire condicionat, escriptori, mini bar, aparell de televisió, assecador de cabell per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Penzion Baranok és un lloc ideal d'estada pels viatgers que busquin encant, comfort i facilitat a Košice.Mostrar mésCaracterístiquesAccés a InternetWi-Fi gratuït en totes les habitacions Serveis i comoditatszona de fumadors Accéss'admeten animals de companyia Disponible a totes les habitacionsaire condicionatempolles d'aigua de cortesiasala d'estarassecador de cabellescriptori cafetera/teteramini bar Mostra MenysPolítiquesEls llits supletoris depenen de l'habitació escollida. Consulti la capacitat de l'habitació individual per obtenir-ne més informació.Al reservar més de 5 habitacions, poden aplicar-se diferents condicions i suplements addicionals.Mostrar més