Dret a la Vida | En són 12! (DSiR)\nTotes les dones tenen dret a que es preservi la seva vida. La mortalitat materna és “la defunció de la dona durant l’embaràs o en un termini de 42 dies després d’acabar l’embaràs, independentment de la durada o del lloc de l’embaràs, per qualsevol causa relativa a l’embaràs o agreujada per aquest o per la forma com s’ha atès, però no per causes accidentals o incidentals”. Organització Mundial de la Salut (OMS).\nEntre els factors comuns associats a aquestes defuncions figuren: l’absència de personal de salut qualificat durant el part; la falta de serveis capaços d’assegurar una atenció obstètrica d’urgència i de respondre a les complicacions relacionades amb els avortaments insegurs i la ineficàcia dels sistemes de derivació de pacients.\nCada any queden embarassades 210 milions de dones, de les quals uns vuit milions pateixen complicacions potencialment mortals relacionades amb l’embaràs, que en molts casos provoquen malalties i discapacitats prolongades.\nExisteixen àmplies diferències –en proporció d’1 a 100– en el risc de l’embaràs entre dones de països rics i pobres, i aquesta diferència és la més alta entre tots els indicadors de salut pública que vigila l’OMS. El risc al llarg de tota la vida d’una dona d’Àfrica Occidental de morir a causa de l’embaràs o del part és d’1 de 12; a les regions desenvolupades, aquest risc es d’1 de 4.000.\nPariremos con placer de Casilda Rodrigañez Bustos\nA la web de la Casilda us podeu descarregar tots els seus llibres!\nConeguda escriptora que reivindica una maternitat des d’un punt de vista feminista\nEl Oficio de ser madre de Gemma Cànovas\nConsulteu el blog del llibre!\nL’Estat Espanyol té l’índex de mortalitat més baix del món, un de cada 17.000 casos, només superat per Suècia. No obstant això i d’acord a les recomanacions de l’Organització Mundial de la Salut sobre el part, a l’Estat Espanyol són qüestionables algunes pràctiques habituals com:\nPràctica de la cesària; amb percentatges superiors al 25% davant del 10% recomanat. Un índex superior al 10% de cesàries s’interpreta com a una mala pràctica per part dels metges, perquè només estaria indicada en el cas d’embarassos d’alt risc. Amb tot, a Estat Espanyol es realitza aquesta pràctica per damunt d’aquesta taxa.\nLa utilització abusiva de la ruptura de les membranes, el que es coneix com “trencar aigües”, així com de la utilització d’una hormona, l’oxitocina, que estimula les contraccions uterines durant el part.\nEl rasurat del pubis i l’administració d’un ènema abans del part no són necessaris. El rasurat del pubis és un costum sense base científica, fins i tot en ocasions pot ser un risc per a la salut de la mare\nLa sistemàtica aplicació preventiva a gairebé totes les dones de l’episiotomia o tall al perineu no està justificada. En principi, només es precisaria en els casos d’existència de risc d’esquinçament quan surt el nadó, tot i que no s’avalua si existeix aquest risc. Les estadístiques indiquen que s’aplica en el 90% dels parts en primípares i en el 60% a la resta de dones.\nLa monitorització o ús d’un monitor per al control del part.\nLa falta d’estimulació per caminar durant la dilatació i la impossibilitat d’elegir la posició que desitgin durant el part.\nDavant totes aquestes pràctiques grups de dones i professionals de l’àmbit han pres consciència de la medicalització excessiva dels parts i les conseqüències d’aquest fet. Per això el Ministeri de Sanitat i les intitucions de Salut de les Comunitats Autònomes han desenvolupat protocols d’atenció al part natural:\nDepartement de Salut de la Generalitat, maig 07:\nMinisterio de Sanidad, octubre 07:\nCampaña Iniciativa Parto Normal


Els soldats oblidats de Gratallops | Reusdigital.cat diari de Reus. Notícies i actualitat del Camp de Tarragona\nUna exregidora i un historiador demanen 'dignificar' la memòria de sis soldats republicans que van ser sacrificats durant la Guerra Civil i que avui descansen en una fossa sense identificar del cementiri\n17 de Maig de 2020, per GDDT/ Josep Cartanyà\nAl fons de la imatge, el cementiri de Gratallops (Priorat), on uns soldats republicans "oblidats" descansen en una fossa sense identificar\nLa "llegenda popular" explica que al caure el front de l'Ebre i ser conquerit el Priorat per l'exèrcit marroquí -que Franco batejaria com a Guàrdia Mora-, uns soldats amagats en un mas de Gratallops van ser descoberts i, un soldat marroquí els va matar malgrat la seva rendició. Segons es comentava al poble, això no li va agradar gens al capità, que sense pensar-s'ho va ajusticiar al “moro”. Els soldats – com a mínim sis de documentats, ja que no se sap si n'hi havia més- i el "moro" van ser enterrats a l'hort, a la part alta del turó. Aquella història popular, -amb matisos-, acabaria esdevenint real, gràcies a la investigació iniciada per l'exregidora Sonia Blasco, amb el suport de l'exlcaldessa Maria Teresa Balaguer i de l'historiador Josep Felip Puig. Una recerca basada en el testimoni de diverses persones -moltes d'elles volen mantenir l'anonimat- i en documents que no pretén ni remoure el passat, ni jutjar aquells fets, sinó “dignificar” aquells sis soldats que van ser víctimes de la pròpia història.\nLes inundacions del 2001 descobreixen les restes\nAmb el pas del temps, aquell mas i les seves terres van passar a mans d'una família nouvinguda al poble. Els van explicar la història i els van demanar que no cavessin molt profund l'hort. Els anys van anar passant i la propietat va canviar de mans. Els soldats continuaven enterrats i oblidats en aquella fossa sota l'hort fins que, el 2001, les inundacions van descobrir les seves restes.\nSonia Blasco, que va entrar de regidora a l'ajuntament el 2011, explica que “a ningú li va interessar rescatar-los de l'oblit. Es va fer l'aixecament dels cadàvers, es van enviar a Barcelona per datar-los i van ser retornats a Gratallops”. Blasco va tenir coneixement de la data del descobriment de la fossa i del trasllat dels cossos gràcies al descobriment posterior de l'acta d'enterrament del jutjat de pau. “Fins aquell moment, la secretària de l'ajuntament -que també ho era del jutjat de pau- no ens va dir res, quan és la seva firma que apareixia als documents,....”.\nPerò tornem al 2001. El mossèn d'aquella època els va donar, -de nit i d'amagat-, “cristiana sepultura” en una fossa sense identificar al cementiri del poble. Una altra mostra de les ganes d'“oblidar” aquell capítol és que gent influent del poble d'aquell moment “va fer córrer que els soldats eren brigadistes perquè portaven uniformes estrangers i, per tant, no calia fer-los cap reconeixement”, explica Blasco. Però la documentació posterior va concloure que, durant la guerra, era freqüent que soldats del bàndol republicà portessin vestits d'altres exèrcits amics com a mostra de cooperació.\nPodeu seguir llegir l'article a la pàgina de Infocamp.cat\n1Vídeo: Visita virtual al Castell de Falset-Museu Comarcal\n2Segona subhasta benèfica de vins organitzada per la Fira del Vi de Falset, la DO Montsant i la DOQ Priorat


A l'arrel: EH Bildu acaba la campanya electoral líder a Twitter\nEH Bildu acaba la campanya electoral líder a Twitter\nDurant els 15 dies de la campanya electoral de les eleccions a la CA Basca del 21 d'octubre he fet el seguiment dels followers que té cada candidatura a Twitter. Com es pot veure al gràfic d'aquí sota, la coalició independentista de l'esquerra abertzale acaba clarament en primer lloc, amb 5.426 seguidors en el moment d'acabar-se la campanya, la nit del divendres 19. En segon lloc, molt lluny d'EH Bildu (@ehbildu), ha quedat el PP (@ppvasco), amb 2.054 seguidors i tota la resta estan per sota dels 2.000: Ezker Anitza-IU (@IUEzker) amb 1.634, molt igualats el PSE EE-PSOE (@socialistavasco) i EQUO Berdeak (@EquoEuskadi) amb 1.378 i 1.367 respectivament, més avall el PNV (@eajpnv_eu) amb 1.090 i soprenentment, al capdavall del gràfic, EzkerBatua-Berdeak (@ezkerbatuaberde), amb només 129 followers. No he pogut incloure altres partits com el PACMA o UPyD ja que no tenen un compte de Twitter específic del País Basc.\nEvidentment aquestes dades no són extrapolables als resultats electorals, ja que ni tothom té Twitter, ni té per què seguir cap partit, perquè algú pot seguir més d'un partit o seguir-ne sense votar-lo com jo ja sigui perquè en votarà un altre o perquè no pot votar a causa de l'edat o del lloc on viu.\nPel que fa a Catalunya, estic fent el mateix seguiment amb els partits catalans i de tant en tant vaig posant l'evolució del gràfic al meu Twitter (@acomajoancara), on destaca el gran creixement de la CUP (@cupnacional) a partir del dia de l'assemblea en què van decidir presentar-se. El "dia de reflexió" abans de les eleccions catalanes faré una entrada com aquesta on es podrà veure el gràfic sencer.\nHo ha fet... l' Arnau Comajoan Cara a les (GMT +1h) 14:02\nEl 12 d'octubre, #resacelebrar!


Com arribar a ser atractiu per als homes\n1 Característiques d’una dona atractiva\n2 Capacitat de cuidar-se\n3 La restricció emocional\n5 Estil de vida saludable\n7 Valoració de valors\n8 Comunicació amb homes\n9 Bones maneres\n10 Vídeo: com fer-se atractiu per als homes\nDes de l’antiguitat, la bella meitat de la humanitat ha exercit tots els esforços per atraure l’atenció i el respecte dels homes. L’atractiu és un concepte que no sempre depèn de les característiques externes d’una determinada persona. Per regla general, tot surt per dins, parlem de ben llegit, amabilitat de l’ànima i altres aspectes d’aquest tipus. En aquest material aprendrem tot allò que ajudarà a que les dones boniques semblin desitjables.\nCaracterístiques d’una dona atractiva\nÉs difícil dir amb certesa quina mena de naturalesa atraurà als representants d’una bona meitat de la població. Al cap i a la fi, heu d’entendre què pensen, com representen la seva passió.\nAixí doncs, després de nombrosos experiments, podem concloure que els nois consideren noies atractives que desprenen confiança i calma. Juntament amb això, una bella dama hauria de poder mantenir una conversa lleugera i no endinsar-se en els detalls difícils de la seva vida.\nEls homes prefereixen aquells que la seva imatge enfoca un cert aspecte destacat. Es desprèn que l’armari, el pentinat, la capacitat d’aportar bellesa a la cara tenen un paper important.\nSi una dona té la capacitat de vestir-se sexualment, però al mateix temps no vulgarment, es comptabilitzarà com a signe més. A més, els nois faran olor del perfum en combinació perfecta.\nUn paper important el tenen les ungles, una bella manicura farà la meitat del treball. Què podem dir de la bellesa de l’ànima, ja que des de temps, l’atractiu immemorial ha estat donat a les dones per amabilitat, amor per la vida i sobretot d’altres.\nAlgunes dones són desitjables des del naixement, exhalen la feminitat i atrauen la mirada masculina. A d’altres, aquest tret s’instrueix a la vida dels pares o coneguts. Tot i això, en la majoria dels casos, les dones no se senten atractives, de manera que s’esforcen per solucionar-ho.\ncom atreure l’atenció d’un home\nCapacitat de cuidar-se\nNo creieu erròniament que un home vol incondicionalment mirar en la vostra ànima i conèixer el món interior si us sembla atractiu per fora. Per tant, l’atenció es centra sobretot en l’aparença. La capacitat de tenir un aspecte ben cuidat és la clau de l’èxit.\nPer descomptat, no totes les noies són un model, però podeu millorar les dades externes sense anar a la passarel·la. El més important és subratllar les característiques positives i alhora intentar ocultar els defectes.\nFins i tot si una dama pot presumir d’una figura esvelta i una bella cara, les seves ungles mossegades amb vernís pelat donaran l’autèntica essència. En aquest cas, heu de parar atenció als procediments bàsics: feu una pedicura amb una manicura, un tall de cabell oportú, un tint, tingueu cura de la pell.\nPer primera vegada, n’hi ha prou amb gastar diners i anar al saló, havent fet tot alhora, inclosa la depilació. A continuació, aquests procediments es poden dur a terme de manera independent. Però les manipulacions cosmètiques no anul·len un son saludable, correcció de nutrició bàsica, higiene banal.\nDe manera que la pell sempre es vegi elàstica i el greix no s’acumuli a la cintura, mantingui l’equilibri de líquids i consumeixi diàriament a partir d’1,5 litres. aigua. Intenta portar una vida activa, anar al gimnàs i no dubteu a tenir cura del vostre cos.\nLa pell ha de ser monofònica, el cabell ha de ser llis i sedós, i les ungles han de ser serrades i uniformes, encara que no siguin llargues. A més del fet que tindreu una aparença perfecta, també augmentarà la vostra autoestima, aconseguint així conquistar tot el món.\nLa restricció emocional\nNo es tracta que siguis com un robot. És a dir, no mostres absolutament sensacions i emocions.N’hi ha prou de no enrotllar escàndols a les tropes, de controlar-se i de no destruir-se sense cap motiu.\nFins i tot la dona més intel·ligent, estimada i desitjada no ha de ser vista per una persona propera. Una vegada que es cansarà d’ella, un home simplement deixarà de veure en tu la llum que va veure abans.\nSi us preocupa el canvi, aprèn amb els vostres propis errors. Intenta parlar tranquil·lament, mirar tranquil, fins i tot si hi ha tanta ràbia a l’ànima que no hi ha enlloc on llençar-la.\nQuan en lloc de trencar plats, li demaneu que parli i debati el problema, hi haurà harmonia en tot. Apreneu a comunicar-vos amb el vostre propi ser, en cas contrari, res de bo serà.\ncom aprendre a flirtejar correctament amb els nois\nJa s'ha esmentat que cal arribar a vestir-se sexualment i alhora amb elegància, per la qual cosa no sembla una nena de virtut fàcil. Es descarten els vestits excessivament transparents, curts i encaixats. Seran substituïdes per bruses i faldilles ajustades que cobreixin parts importants del cos.\nEls homes són tals que no s’han de confiar tots alhora. Recordeu-la a la part superior o inferior. Altrament res. Està totalment prohibit obrir l’escot i alhora utilitzar la mini faldilla. No es pot aconseguir el respecte del sexe oposat, ja que un home vol una dama per a una nit, per a un màxim de dues.\nEs prefereix les coses amb tons naturals. L'èmfasi també ha de ser el vermell apassionat, el negre poderós, el blanc seductor i el beig sexy. En aquest cas, l’armari ha de ser sofisticat, sense puntes, cadenes al llarg del genoll, cinturons amb forats i reblons.\nCreieu-me, els nois estan molt més interessats a veure com els glutis s’enrotllen sota una falda allargada amb una escletxa que com cauen amb roba de classe mini. Pensa hipotèticament. Si tinguessis un marit, com valoraria el vestit? Desafiant? Aleshores no encaixa.\nPren l’hàbit de semblar sempre atractiu. No et permetis anar per la casa amb roba rentada. Que es substitueixin per un xandall nou. Llanceu les sabates barates i substituiu-les per unes d’alta qualitat.\nPer alliberar-vos de tot tipus de complexos, heu de començar per una figura. Si hi ha quilos addicionals, un gimnàs o un autoestudi a casa us ajudarà a desfer-se’n.\nTambé heu d’avaluar quin tipus d’addiccions hi ha. A un home no li agradarà una senyora fumadora que bufa com una locomotora de vapor i fa olor de cendrer. Per tant, encara val la pena renunciar als cigarrets, en casos extrems, a canviar d’electrònica.\nTé especial importància la nutrició. Es reflecteix en tot, començant per l’aspecte, acabant amb les ungles, els cabells i la pell. Juntament amb això, t’aconsellem trobar un hobby i aprendre a cuinar. Sigui quin sigui el tipus, encara voldrà menjar.\ncom convertir-se en una dona feliç\nGairebé totes les dones declaren amb seguretat que sap aplicar el maquillatge adequat. Com a resultat, aquest paràgraf de l'article serà simplement saltat. Tot i això, moltes noies, despertant-se al matí, simplement apliquen una gran quantitat de maquillatge. El resultat és una aparença desafiante.\nL’atractiu de la noia depèn del mínim ús del maquillatge. El sexe oposat no hauria de veure a la vostra cara tota una capa de fonament i pols. Segons els seus pensaments, podria pensar que, si netegeu tota aquesta "bellesa", podeu seure.\nProveu de recórrer a aquests mètodes el menys possible. No utilitzeu aquestes màscares. En el maquillatge quotidià no s’ha de sentir pesada, procureu semblar el més natural possible. Amb la seva ajuda, només cal subratllar alguns detalls i fer que la imatge global sigui més expressiva.\nSi es tracta d’un esdeveniment o festa de gala, és millor aplicar maquillatge més brillant que cada dia. Per tal que no tingueu problemes comuns, es recomana idealment assistir a cursos de maquillista.També podeu utilitzar Internet. Hi trobareu un munt de vídeos educatius.\ncom estimar la teva aparença\nValoració de valors\nHauríeu d’aprendre més sobre els vostres punts forts, no parlar amb altres persones sobre les seves debilitats. Als ulls dels altres, heu de ser impecables. Només la confiança en si mateix millorarà la vostra autoestima i atractiu.\nNo et preocupis, cada persona té avantatges, la teva tasca és subratllar-los. En cap cas et centres en els teus propis problemes, aquest és l’error més comú. No concediu especial importància, per exemple, als quilos addicionals en alguns llocs.\nEl sexe oposat no notarà aquestes molèsties si es pot sotmetre a la seva mirada profunda i encantadora. A més, si us centreu en els vostres propis problemes, és possible que no observeu quina admiració els homes us miren.\nCom a resultat, no només no cridareu l’atenció sobre si mateix, sinó que també allunyareu un potencial soci. Per no caure en una situació així, es recomana anotar tots els punts forts en un paper. Desenvolupar-los, no explicar a ningú les mancances.\nComunicació amb homes\nAl món modern, el sexe més fort és molt seriós sobre l’elecció de la seva parella de vida potencial. Si encara no tens un ésser estimat, és imprescindible aprendre a realitzar un diàleg adequat amb el sexe oposat.\nA la primera comunicació, demostreu que us interessa l’interlocutor. Un home que dialoga amb tu hauria de sentir simpatia en la seva direcció.\nRecordeu-vos per poder escoltar. Mostrar interès i escoltar atentament l’home. Fes-li preguntes i aprèn el màxim possible. Entrar en el diàleg.\nIntenteu lloar el senyor si explica alguna cosa que val la pena. Val la pena assenyalar que no només les nenes els encanten les orelles. Un home estarà encantat d’escoltar si t’ha agradat alguna cosa d’ell. Intenteu obtenir més informació sobre ell com a persona.\nMenys es queixen de la vida i algun tipus de fracàs personal. No t’oblidis, qualsevol persona té els seus propis problemes. Però tots els que l’envolten no han de saber-ne. L’ànima només s’ha d’obrir a les persones més properes.\nL’atractiu en una dona és només una petita part. Heu de vigilar no només un aspecte impecable, sinó també les maneres. És important poder comportar-se correctament en la societat. Si teniu bones maneres, un home no serà tímid amb vosaltres en un lloc públic.\nAprendre les regles ètiques més senzilles i aprendre a mantenir un diàleg elemental. Cal comunicar-se fàcilment. Les regles simples t’ajudaran a obrir-te una mica davant d’un home i a conèixer-lo millor. El satèl·lit voldrà saber-ne més.\nRecordeu que només aquestes normes no són suficients. Intenta molt no utilitzar paraules de paràsits durant la conversa. Especialment oblidar-se de l’estora. Us cridareu molt més l’atenció si teniu un discurs correcte i bonic.\nPer obtenir atractiu, no cal que s’assegui sobre una taula sota un ganivet quirúrgic. L’encant femení s’origina lluny d’un cos ideal. Recordeu les regles simples del maquillatge i l’estil de roba. Conèixer els fonaments bàsics d’una comunicació adequada. Cuideu-vos, si comenceu a anar al gimnàs, això només us tocarà a les mans.\ncom deixar de ser tímid\nVídeo: com fer-se atractiu per als homes


A banda i banda del límit és el darrer recull de relats publicat pel mestre i savi Antoni Munné-Jordà. Li dic mestre i savi perquè és el que és, tothom que el coneix ho sap. Un mestre i savi humil i especial, amb una personalitat encisadora que el converteix (ho sento Antoni, potser un dia passarà, no et garanteixo que no) en un perfecte personatge de ficció. Se'm fa difícil d'explicar, però ho sento així. No sabeu com em tempta la idea d'incloure'l en alguna de les meves històries.\nA banda i banda del límit, publicat per la petita i selecta editorial El Cep i la Nansa, contravé totes les convencions dels reculls de relats. No té un fil conductor que el defineixi, cosa que tradicionalment sembla una exigència indefugible a l'hora de publicar, i aquesta heterogeneïtat a mi m'agrada molt. En el cas de A banda i banda del límit està plenament justificada, ja que les històries abracen un període d'escriptura molt extens, entre 1970 i 2017. Algunes eren inèdites i d'altres havien aparegut en espais de difusió reduïda.\nQuan hom coneix Munné-Jordà, no pot deixar de sorprendre's davant de la varietat de registres que el recull palesa. Exercicis literaris diversos, relats d'un erotisme o d'una escatologia que superen tots els límits (i que lliguen molt bé amb el títol, és clar), alguna incursió mig "negre", un parell de relats que emocionen molt, una constant indagació al voltant del fet creatiu... El mestre posa al servei del lector tota una vida de recerca literària.\nEl llibre es llegeix en un tres i no res, obligant-nos a modificar els esquemes a cada nova proposta, però sempre travessat per l'excel·lent prosa de l'autor, que té el detall d'incloure unes postil·les finals que ens aclareixen moltes qüestions al voltant dels textos i que ens permeten respirar una mica (buf, tot té un sentit, el mestre savi continua amb el cap clar).\nBromes a banda, us recomano molt que busqueu el llibre i us hi endinseu. Sempre resulta altament recomanable traspassar línies, creuar fronteres, transgredir formalitats i col·locar-nos a ambdues bandes dels límits. Antoni Munné-Jordà ho fa sense embuts, perspicaçment, amb l'agudesa i la intel·ligència que el caracteritzen.\nQue en gaudiu molt i feliç cap de setmana, lletraferits.\nPublicat per Anna Maria Villalonga a dissabte, de maig 19, 2018 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Antoni Munné-Jordà, microrelat, relats, ressenya\nCom molts ja sabeu, a causa de l'enorme activitat que em comporta el comissariat de l'Any Pedrolo, em veig obligada a rebaixar la cadència de les entrades als blogs, que se'n ressenten força. És una circumstància que no puc evitar, tot i que em sap greu. Tanmateix, el que no vull és deixar de consignar les lectures que vaig fent, encara que sigui a base de petites ressenyes, que poc tenen a veure amb les que redacto (o redactava) quan tenia més disponibilitat. Amb aquest ànim, doncs, avui us faré cinc cèntims (cinc cèntims i prou) del darrer llibre que ha publicat el nostre ja conegut amic Jordi Masó Rahola: La biblioteca fantasma.\nLa biblioteca fantasma és un recull de 41 relats de diverses llargàries (alguns són microrelats, però no la majoria) publicat per l'Editorial Males Herbes. Un conjunt de textos hilarants, sorprenents i carregats d'ironia que culminen en un índex onomàstic i una bibliografia tan apòcrifa (o això sembla) com la majoria de les històries que ens explica. Jordi Masó, que a hores d'ara posseeix sens dubte una veu pròpia i clarament identificable en l'univers de la nostra literatura, torna a explorar els límits entre la realitat i la ficció, enredant el lector sempre que pot, descol·locant-lo cada dos per tres i revestint els contes d'un aire de crònica o de reportatge que palesen un enginy admirable.\nTal com ja vaig indicar a la ressenya de Polpa, la seva publicació anterior, Jordi Masó es complau en la dualitat, la provocació i la desmitificació. Sense arribar a extrems de ruptura, li agrada bellugar-se en la tènue línia que separa la literatura culta de la literatura popular (entenent ambdós adjectius en el bon sentit). Així, amara les històries de referències als seus autors de capçalera (Borges, Nabòkov, Asimov, Bolaño, Calvino -fantàstica la picada d'ullet explícita a Si una nit d'hivern un viatger), sense que aquesta circumstància impedeixi el gaudi dels receptors aliens a la coneixença i reconeixença d'aquests referents.\nLa crítica a les aparences que dominen la nostra societat representen el rerefons de la majoria d'històries, en alguns casos fins a límits que ens arrenquen una riallada inevitable. Res no és el que sembla, lletraferits. Res no ho és. I Masó ens ho demostra a cada pàgina. No s'està d'usar l'escatologia, la burla i l'estrip, tot i que, com ja he dit, no acaba donant un pas irreparable, perquè sempre manté una contenció distanciada marca de la casa. La música (Masó és un pianista prou reputat, professor de música a l'ESMUC) també hi és molt present, com d'habitud. La música, la literatura, l'art. Però res no és sagrat en l'univers Masó, o potser sí. Potser tot ho és.\nNo sé si ell n'és conscient, però La biblioteca fantasma m'ha recordat un relat esplèndid de Jaume Cabré, intitulat Pols, que forma part del llibre cabrerià Viatge d'hivern. En aquest relat, el protagonista es dedica a compilar -en una biblioteca que sembla no tenir final- tots els llibres mediocres que ha escrit la humanitat. O, com a mínim, tots els llibres que no han passat a la posteritat, que han deambulat pel món sense pena ni glòria. És una mica el que fa Jordi Masó amb els seus textos d'obres o personatges fantasmes, que no se sap (ni ho sabrem mai) si han existit o no.\nAuguro que riureu i auguro que molts caureu en la temptació de consultar el senyor Google per veure fins on és capaç Jordi Masó de prendre-us el pèl. Garanteixo que més d'un de vosaltres, lletraferits, se sorprendrà.\nFeliç lectura. I a tu, Jordi (per a mi sempre Vladimir) m'agradaria demanar-te un canvi de terç. Sense que em tiris la cavalleria per sobre... Per a quan, una novel·la?\nPublicat per Anna Maria Villalonga a dimarts, de maig 15, 2018 5 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Editorial Males Herbes, Jordi Masó, microrelat, relats, ressenya


Samarreta Gandalf - No Puedes Pasar - Samarretes Cinema. Lliurament Gratis. Fanisetas - Tenda de Samarretes\nSamarreta Gandalf - No Puedes Pasar - Desde 19.95€\nTria el color i la talla de la teva Samarreta Gandalf - No Puedes Pasar. Si t'agraden les Samarretes Cinema pots trobar més en el nostre catàleg de samarretes que pots personalitzar al teu gust. Pots seleccionar un model, la teva talla i triar el color que m&eacutes t'agrade, en uns minuts haur&agraves dissenyat la teva pr&ogravepia Samarreta Gandalf - No Puedes Pasar. A l'igual que la samarreta, pots triar un disseny i afegir-lo a la tassa de el color que tu prefereixis. Gaudeix del teu esmorzar amb la teva tassa personalitzada.


“Jujol és un geni, en la seva producció no hi ha dues obres iguals” | Rosa M. Bravo | Sant Joan Despí | Societat | El Punt Avui\n“Jujol és un geni, en la seva producció no hi ha dues obres iguals” “Jujol és un geni, en la seva producció no hi ha dues obres iguals” “Jujol és un geni, en la seva producció no hi ha dues obres iguals” “Jujol és un geni, en la seva producció no hi ha dues obres iguals” + “Jujol és un geni, en la seva producció no hi ha dues obres iguals” E-mail\nSant Joan Despí - 28 maig 2018 2.00 h\nCONSULTOR DE TELEVISIÓ\n“Jujol és un geni, en la seva producció no hi ha dues obres iguals”\nSant Joan Despí celebra des d’aquest mes l’Any Jujol en record de l’arquitecte modernista, i una peça central és el documental ‘Jujol-Gaudí, dos genis de l’arquitectura’, de Luis Campo Vidal\nCampo Vidal és autor de diversos documentals R.M.B.\n“Jujol és un geni, en la seva producció no hi ha dues obres iguals” “Jujol és un geni, en la seva producció no hi ha dues obres iguals” “Jujol és un geni, en la seva producció no hi ha dues obres iguals” “Jujol és un geni, en la seva producció no hi ha dues obres iguals” “Jujol és un geni, en la seva producció no hi ha dues obres iguals” E-mail\nVostè s’ha embarcat en un projecte sobre Jujol.\nA banda de la meva feina en el món de la consultoria de televisió, amb Sagesse he fet diversos documentals: Futbol Club Barcelona, pasión y negocio, El cinturón rojo i Jujol-Gaudí, dos genis de l’arquitectura. És molt enriquidor. Amb els documentals faig temes que m’agraden, dono la meva versió i, tot i que no soc periodista, faig periodisme. Jo volia fer un reportatge sobre Gaudí.\nPer què Gaudí, una figura ja tan estudiada?\nJo buscava alguna cosa que fos de repercussió internacional. Gaudí pot vendre, s’havien fet coses però eren una mica antigues. També escric novel·la, i en vaig fer una presentació a Can Negre, a Sant Joan Despí, i aquella casa em va impactar.\nEm va impressionar per l’estructura, els colors, les formes, les finestres, però també pels mecanismes que hi ha dins de la casa. Hi ha també molts signes, com si Jujol enviés un missatge encriptat. Té molts detalls i que no es repeteixen.\nLa relació amb Gaudí és al documental una excusa per parlar de Josep Maria Jujol?\nJujol era al principi un deixeble de Gaudí, després va ser un col·laborador. Gaudí era molt intel·ligent i mirava què passava a Barcelona. Quan Jujol estava acabant els estudis, Gaudí li va proposar fer alguna cosa a la façana de la Casa Batlló. Gaudí no era llavors un home de colors impactants, i Jujol va col·laborar en la façana. Gaudí tenia molta confiança en ell. Quan li van encarregar la catedral de Palma hi va enviar el Jujol. La cosa va acabar fatal, perquè cada finestra la feia diferent i no va agradar als capellans. Un tema molt interessant és que va posar enigmes als seus edificis. Deixava missatges que ja es trobaran. Hi ha molt per buscar.\nJujol és força desconegut.\nJujol d’alguna manera està darrere d’una cortina i el documental intenta obrir aquesta cortina, descobrir-lo una mica a la gent que no el coneix. Jo el vaig descobrir a partir del documental, que té 14 entrevistes a persones com el seu fill, Josep Maria Jujol. També a Perejaume, Pep Llinàs, Oriol Bohigas, Toshiaki Tange, un japonès que és a Barcelona des dels anys seixanta... Vaig descobrir que Jujol és un geni. En tota la seva producció, que està molt repartida, no hi ha dues obres iguals. Era molt perfeccionista i ho aprofitava tot. Unes pedres que els pagesos retiraven, ell les agafava i les usava.\nJujol era en aquella època col·laborador de Gaudí?\nSí, Jujol treballava en aquella època per a ell mateix i també per a Gaudí. Per exemple, el Teatre Metropol de Tarragona el van oferir a Gaudí i Gaudí va dir que, ja que Jujol era de Tarragona, ho fes ell. Una part de la façana de la Casa Batlló la va fer Jujol. Les baranes de la Pedrera i els bancs del Park Güell eren també de Jujol. Era un col·laborador 27 anys més jove però tenia la seva iniciativa i feia les seves pròpies obres. Gaudí tenia com a mecenes els bisbes i Jujol, els capellans. Un nivell més baix, un pressupost més baix, un risc més baix i un reconeixement proporcionalment i terriblement més baix.\nOn és, sobretot, la seva obra?\nVa ser arquitecte municipal de Sant Joan Despí molts anys, va fer uns 70 projectes, entre els quals destaquen la Torre de la Creu i Can Negre. També va fer el Teatre Metropol a Tarragona i la casa Bofarull als Pallaresos. A Tarragona hi ha molta cosa, perquè ell era tarragoní. L’obra de Gaudí està molt concentrada a Barcelona i el seu voltant; anar a treballar a Tarragona era complicat llavors.\nQuè ha descobert vostè fent aquest documental?\nHe descobert una persona molt avançada a la seva època. La seva relació familiar era molt democràtica, cosa atípica. Tot ho discutien a casa, es tractaven de tu, era molt religiós i molt generós. Per exemple, la Colònia Güell després de la guerra va quedar molt malmesa i ell hi va refer algunes coses. Ell feia la feina, li pagaven per exemple 42 pessetes i l’endemà hi havia una donació anònima de 42 pessetes. Era un home sense horaris ni honoraris, però li encantava. Era un geni, però mai se’n va adonar.\nQuina ha estat la seva contribució des del punt de vista artístic?\nA part de l’arquitectura, destaquen els mobles que feia. Al MNAC hi ha mobles molt macos. Li van encarregar també la Casa Mañach, que era una ferreteria d’un senyor que es deia Mañach, molt amic de Picasso. Jujol estava molt impactat per la Setmana Tràgica i la crema d’esglésies. Jujol transformava els seus sentiments en arquitectura i a la Casa Mañach va reflectir el foc i la sang de la Setmana Tràgica. Va fer per exemple a la porta d’entrada un cor travessat, i la gent quan havia d’obrir la porta havia d’agafar el cor.\nEl Punt Avui. Nacional 28-05-2018, Pàgina 36


Inscripcions obertes per als tallers de primavera! | Centres Cívics\nDeixem enrere l'hivern per encarar l'estació més plena de vida de tot l'any. Aprofiteu l'esclat de la primavera per renovar-vos també vosaltres amb nous aprenentatges!\nEls tallers del nou trimestre començaran al mes d'abril. Abans, però, cal que us apunteu als cursos que us vinguin de gust. La majoria d'equipaments de la xarxa inicien el període d'inscripcions el dilluns quinze de març. I, progressivament, els altres centres s'afegeixen a la llista. Consulteu les dates al vostre centre de referència, trobareu les dades de contacte en aquest enllaç.\nLes inscripcions es poden fer, com sempre, anant al centre en qüestió o bé sense desplaçar-vos, des del web de cada equipament a partir del dia indicat. Si opteu per fer les inscripcions en línia i us sorgeix alguna dificultat, consulteu la nostra Guia il·lustrada.\nAbans de formalitzar qualsevol inscripció, tingueu en compte els descomptes per a persones en situació d'atur, persones amb discapacitat o malaltia mental. Fins i tot alguns centres apliquen descomptes si us apunteu a un segon taller! En el cas d'optar a una d'aquestes ajudes, sí que és indispensable matricular-vos als taulells d'informació dels equipaments, ja que cal presentar documentació addicional.\nL'oberta de cursos i tallers per a la primavera és ben diversa i abasta tots els camps que us pugueu imaginar: tecnologia, creació audiovisual, dansa, divulgació, música, ciència, fotografia, gastronomia, salut, dibuix... segur que en trobeu més d'un que us faci el pes! Els tallers s'impartiran presencialment o en línia segons les circumstàncies ho permetin. Totes les activitats que es porten a terme als Centres Cívics de Barcelona compleixen estrictament les mesures de seguretat establertes per les autoritats sanitàries competents.\nRecordeu que les inscripcions pels itineraris, visites i excursions també es porten a terme durant aquestes dates!


Contrasenyes bancàries: quan la ment es queda en blanc | Revista | EROSKI CONSUMER\nEs poden recuperar de manera senzilla per Internet o a través de la banca telefònica, però convé prendre precaucions\nPer a efectuar les operacions bancàries principals, en l'actualitat, depenem en excés de claus i de contrasenyes. Perdre-les, confondre-les o oblidar-les pot generar inconvenients excessius. I no només quan utilitzem les targetes de crèdit i dèbit, també a l'hora de realitzar gestions en línia. Tanmateix, les solucions a aquests problemes es poden solucionar de manera senzilla i efectiva.\nContrasenya incorrecta: i ara què?\nLes presses, l'excés de feina... Són molts els motius pels quals, de vegades, cometem errors quan introduïm la contrasenya en un caixer o quan la teclegem en el datàfon. Hi ha tres oportunitats, però de vegades som incapaços de recordar les claus i, esgotats els intents, per mesures de seguretat, queden bloquejades. Reactivar-les és senzill i es pot fer des d'Internet o per mitjà de la banca telefònica per a iniciar de nou el procés de compra o la retirada d'efectiu.\nEl mateix pot passar a aquells que operin des de l'ordinador i confonguin els números secrets. En aquest cas, el procés és igual i n'hi ha prou de demanar de manera virtual la nova contrasenya. Immediatament, amb un correu electrònic, el banc reposarà els dígits nous per a operar amb normalitat.\nMantenir fora de perill la contrasenya\nPer a salvaguardar i mantenir la clau en un lloc segur, no n'hi ha prou de memoritzar-la, ja que pot ser que en qualsevol moment se'ns oblidi, i segurament serà el més inoportú. Per aquest motiu, la contrasenya haurà d'estar a casa, en un lloc discret però localitzable. A més, convé que aquest lloc sigui conegut per les persones pròximes (només les molt afins) i, si per qualsevol circumstància, s'oblida en un moment determinat, no hi haurà més problema per a recuperar-la.\nMètodes segurs i efectius per a conservar-ne les claus\nPer a desar les claus de les targetes de crèdit i de dèbit, i també les que s'utilitzen per a operar en línia, convé seguir tres passos:\nTriar la clau: cal escollir un número que no sigui molt obvi. La data de naixement, aniversaris, número de telèfon o de l'adreça de la casa són opcions massa evidents. Convé pensar en números que no estiguin relacionats directament amb l'usuari en l'actualitat, però que siguin fàcils de memoritzar, com ara el número que teníem en l'equip de l'escola, la data de la primera comunió...\nNo repetir: no s'ha d'utilitzar mai la mateixa contrasenya per a totes les targetes.\nRecordar-la o desar-la: convé no escriure-la, però si s'ha de fer, s'ha d'apuntar en clau o de manera dissimulada, com a part d'un número de telèfon fictici o escrit entre les pàgines d'un llibre, etc.\nEn cas de pèrdua, robatori o mal funcionament de la targeta\nAquestes tres situacions són molt freqüents entre els usuaris bancaris. Tot i això, no ens hem d'alarmar en excés, ja que la solució passa per bloquejar el "plàstic". Per Internet o per mitjà d'una trucada telefònica es pot solucionar el problema, encara que es generen una sèrie d'inconvenients. A més de passar uns dies sense targeta (poden transcórrer entre cinc dies i una setmana fins que rebem la nova), en cas de sostracció s'han de fer una sèrie de gestions.\nBiometria en la banca\nMés enllà de la ciència ficció, la biometria té totes les paperetes per a protagonitzar el futur de la seguretat bancària, potser un dels camps on la certesa en la identificació de l'usuari és més elevada. Avanços com el de la tecnologia Touch ID en els iPhone per a desbloquejar el telèfon, i fins i tot per a fer compres mitjançant l'empremta dactilar, indiquen que tecnologies que abans van pertànyer a l'àmbit de la seguretat militar ara s'estan popularitzant en l'àmbit domèstic.\nEn aquest sentit, les empremtes dactilars, la configuració de l'iris de l'ull o la distribució del sistema circulatori al palmell de la mà són conformacions úniques i exclusives de cada individu, inherents a ell -per la qual cosa no les pot perdre- i impossibles de replicar de forma artificial, almenys de moment. Tard o d'hora, a mesura que avancin les tecnologies d'identificació biomètrica en la seguretat d'aeroports i altres àmbits, aquests patrons substituiran les claus.\nEn el futur, no serà necessari exposar les claus bancàries a la pàgina web del banc. N'hi haurà prou d'exposar el palmell de la mà, el palpís dels dits o l'ull a un lector que identificarà la persona en concret després de registrar aquests paràmetres en una immensa base de dades on estarà inclosa la major part de la humanitat. D'aquesta manera, ja no hi haurà la por de perdre claus ni que siguin robades i utilitzades de forma il.legal. A més, es podrà disposar a casa d'un lector biomètric de butxaca o implantat a l'ordinador, el telèfon mòbil o la tauleta.\nTampoc no seran necessàries les claus per a treure diners dels caixers o fer qualsevol altra gestió, ja que la identificació es farà de forma inequívoca en entrar a la institució bancària. De manera que les mateixes dades que serviran per a la seguretat del banc, també seran útils als usuaris per a fer gestions al caixer sense necessitat de tenir cap clau. I per mitjà d'aquests patrons biomètrics, s'identificarà les persones en els serveis de salut, d'hisenda i altres serveis públics. Fins i tot les institucions rebran un historial ampli de les seves activitats socials i financeres.\nPDF: Fes clic aquí per a Descarregar aquesta informació en PDF (245 Kb) (* Disponible només en castellà)


La Casica de l'Obrador ofereix un curs per viatjar amb la ment - Garrotxa Digital\nComentaris tancats a La Casica de l’Obrador ofereix un curs per viatjar amb la ment\nEl centre de Psicología i Salut la Casica de L’Obrador de Mieres ofereix un curs per viatjar amb la ment. Així ho explica la directora mèdica del centre, Maria del Mar Garcia, que defensa els beneficis de la tècnica.\nRiudaura reclama que no es tornin a donar permisos per investigar hidrocarburs sense estudiar abans les conseqüències\nL'europarlamentari socialista Javi López ha estat a Olot aquest dissabte al matí per parlar sobre la crisi de refugiats que viu actualment Europa. Ha recordat, entre altres, que la Unió Europea necessita fer molt més per ajudar els centenars de milers de…\nL'últim any, la Garrotxa ha registrat més de naixements que al 2014, concretament, un 1,4%. És una de les 16 comarques que registren dades positives, tot i que a Catalunya la mitjana és negativa. És el que reflecteixen les dades provisionals que ha publicat…


UN A UN I DIA A DIA | Casal del Mestre de Granollers i Vallès Oriental\n← Tot i inaugurant el curs amb l’Acadèmia de Ciències Mèdiques\nGRUP DE TREBALL EDUCACIÓ PER A LA SOSTENIBILITAT. GRANOLLERS EN TRANSICIÓ coordina Uru Guinart →\nUN A UN I DIA A DIA\nPublicat el 22 Octubre 2014 per casaldelmestregranollers\nNo eduquem els nois i noies segons uns motllos, els tractem pel nom\nXAVIER SERRA/ El Punt Avui 16/10/14\nJo demano a la cartera del meu barri que encerti la bústia adequada i que, quan he de firmar una multa de trànsit, em tracti amablement sense riure-se’n massa; i al sabater de la cantonada, que faci bones reparacions sense cobrar-me de més; i al jubilat amb gos, que tingui cura de no embrutir les voreres. Ara bé: què els demanen vostès als mestres i professors dels seus fills? Com serà un bon professional docent?\nAls qui treballem per Ensenyament se’ns exigeix que –a més de saber nosaltres la lliçó i disposar de tècniques pedagògiques avançades– tractem cada alumne com si fos únic, no “en sèrie”, part d’una cadena de muntatge. Més difícil que distribuir correspondència, cosir sabates o passejar gossets. Els docents –de moltes maneres– imitem allò que Plató havia pensat per a un dels primers centres educatius formals de la història, la seva Acadèmia. Diu Jaeger: “La seva escola havia crescut en el principi socràtic de l’amistat i pretenia prosseguir a través de la seva dialèctica aquella antiga forma d’educació fonamentada en el tracte personal” (Paideia, V). Cada alumne és únic: se n’adonen, de la feinada que tenim? No eduquem els nois i noies segons uns motllos, els tractem pel nom, un a un, dia a dia.\nde taula” o certs inspectors. No tots, eh? Aquí, com en les guerres o als hospitals, qui resol és “la primera línia”. N’estic una mica fart i clamo: “Més treball i menys Wert!” En què pensen?: ¿en com millora en Hamza, la Laia o en Guillermo, o bé a “espanyolitzar” [sic!] éssers humans i pujar a la llista PISA?\nTenim una feinada al davant. És reconegut el paper de Dewey, Piaget, Vygotsky, Rogers o Montessori en els moviments que centren l’aprenentatge en l’estudiant. L’educació no és una indústria, no funciona així: és una tasca delicada, feta per “artesans” més o menys experts, quasi sempre molt competents, i treballa amb peces úniques, no substituïbles, que no poden ser instrumentalitzades.\nDissabte vinent, desenes de docents hi reflexionarem a Salou, a la Jornada 2014 del Consell Escolar sobre La personalització de l’aprenentatge (consescat.cat). Molts estem ja introduint certs principis que –en una mítica conferència del 2004– proposava David Miliband, ministre del Regne Unit: a) diagnosticar les necessitats de cada alumne; b) estimular la confiança en el docent; c) fer una tria curricular adequada; d) vetllar per la correcta organització de la classe; e) demanar el suport de la comunitat i de les institucions i serveis locals. Què fa la personalització?: adapta els entorns pedagògics i curriculars per satisfer les aspiracions d’aprenentatge dels estudiants. Tinc la certesa que l’ésser humà vol aprendre, vol assolir el coneixement. És clar que caldrà un ús intel·ligent i intens de la tecnologia –cada dia més adaptable– per afavorir aquest treball de docents i alumnes, però no ens serveix de res la burocràcia sistèmica de despatxos i despatxets de funcionaris i polítics, sovint allunyats del món real. Quina vergonya quan en llegeixo certs estudis o informes: ¡a fer classe, posaria jo tota aquesta gent! I si no tenen vocació docent, que ens deixin treballar als altres. Ep! Reconec que tinc col·legues genials a les “oficines”: per a qui escric la queixa, ja saben ells qui són, ja!\nVaig participar activament en les dues últimes “jornades de reflexió” del Consell Escolar, l’una sobre l’impacte de les tecnologies i l’altra al voltant de la incidència de la globalització en el coneixement i en la comunitat educativa. Tant de bo la de dissabte vinent sigui també profitosa. Analitzar la “personalització de l’aprenentatge” és millor que parlar d’“aprenentatge personalitzat”, que –en forma de “fitxes”– ja vaig patir jo a l’EGB i al BUP, i avui dia em sona a “programari informàtic” i poc més. David Hargreaves, de l’agència educativa anglesa BECTA, constatava que, mentre que, a la seva feina, “altres professionals acaben cansats, els docents en surten extenuats”; en català, en diem: “rebentats de treballar”, però –afegeix– molt contents perquè els estudiants, i vostès i el país, s’ho mereixen i a més ho necessitem tots.


FC Barcelona B – Reial Valladolid: Paguen la falta d’encert (0-1)\nLa possessió de la pilota i la bona actitud en defensa dels blaugranes no són suficients per evitar la derrota en el primer matx de la segona volta\nEl primer partit de la segona volta s’ha resolt amb derrota per al FC Barcelona B (0-1). En una primera meitat sense gols i sense aproximacions clares per a cap dels dos equips, la possessió de pilota dels homes de Gerard López s’ha topat amb la defensa del Valladolid. La segona meitat ha començat bé per als blaugranes i ha evidenciat la projecció del lateral juvenil Miranda, que ha estat a prop de desfer el 0-0, però ha estat Mata qui ha trencat la igualada al minut 77 (0-1).\nIgualtat tot i tenir la possessió\nEls compassos inicials del partit no han tingut un dominador clar. El conjunt de Gerard López ha iniciat el joc des del darrere, amb tres centrals. Les primeres aproximacions han estat blaugranes, amb els xuts d’Arnaiz. El Barça B s’ha anat assentant progressivament sobre el terreny de joc, però l’hermetisme defensiu del Valladolid ha impedit obrir el marcador. El conjunt visitant tampoc ha gaudit d’aproximacions clares més enllà d’una centrada desviada per Fali.\nDues ocasions, de Vitinho i Martínez, respectivament, han segellat la superioritat dels culers amb la pilota. Els homes de Gerard López no han tingut problemes per defensar els escassos atacs del Valladolid. Els tres centrals barcelonistes no solament han defensat bé, sinó que també han fet el camp ample i han jugat amb els dos laterals. Palencia i Miranda, jugador del Juvenil A, s’han projectat en atac, però les seves centrades no han trobat rematador i la primera meitat ha acabat amb empat a zero.\nLes àrees prenen protagonisme\nAmbdós conjunts han sortit a la segona meitat trepitjant l’àrea rival. No obstant això, el marcador no s’ha mogut (0-0). Un xut d’Arnaiz ha contrarestat les diverses aproximacions del Valladolid des de la banda dreta. Després d’aquestes incursions visitants, el Barça B ha dominat el partit i la pilota. D’aquesta manera, ha protagonitzat dues ocasions en què han quedat reflectides la profunditat i la qualitat dels laterals barcelonistes. Miranda, amb dos xuts, ha estat a punt d’obrir l’electrònic, però l’exblaugrana Masip els ha aturat sota pals.\nTot i la bona actitud defensiva del Barça B i l’aturada d’Ortolá en un un contra un, els homes de Gerard López no han pogut evitar el gol de Mata (0-1, min 77). La superioritat blaugrana s’ha diluït, i una ocasió del juvenil Sergio Gómez, amb un xut des del mig camp, no ha pogut evitar la novena derrota de la temporada. El proper duel dels de Gerard López serà el diumenge 21 de gener al camp del Tenerife (20.00 hores).


"Amb els sous actuals no pots mantenir una flota de metges entregats al sistema"\nENTREVISTA | Josep Morera\n“Amb els sous actuals no pots mantenir una flota de metges entregats al sistema”\nConversem amb el doctor Josep Morera, autor d''Anecdotari d'una vida mèdica', sobre l'estat de la professió, com ha evolucionat aquesta i els principals reptes de l'actual sistema\n08.06.2016 - 07:15\nEl doctor Josep Morera després de l'entrevista / SANDRA LÁZARO\nEl doctor Josep Morera és especialista en medicina interna i pneumologia i es dedica a la medicina privada des de la seva jubilació com a Cap de Servei de Pneumologia de l’Hospital Germans Trias i Pujol. Acaba de publicar el seu primer llibre estrictament no mèdic, Anecdotari d’una vida mèdica, on recull un seguit d’anècdotes a través de les quals recorda amb una afilada memòria diferents experiències reals, sempre amb la relació metge-pacient com a teló de fons.\nMalgrat que no és un llibre premeditat, en les diferents anècdotes que recull en el llibre hi recorda tot de detalls de les diferents històries: des del número d’habitació d’un pacient fins al que va dir-li el familiar.\nLa veritat és que tinc una gran capacitat per recordar tot el que és mèdic, tant en el sentit d’estudi com de patologies però sóc terrible per recordar els noms o les fesomies. De vegades a algun company metge li dic: tu recordes que fa vint anys vas tenir [un pacient amb] un còlic…? O per exemple quan un pacient em pregunta si cal que porti el TAC li dic que no perquè recordo la foto. Hi ha moltes coses de les que potser n’hauria de saber més, és clar..però en medicina sempre incorporo allò que és nou.\nEn medicina, com en d’altres professions, l’actualització ha de ser constant.\nSí…jo estudio entre 12 i 14 hores per setmana. Actualment és molt fàcil estudiar, et pots subscriure a revistes per exemple.\nEn una de les històries reflexiona sobre la relació metge-pacient i comenta que espera que malgrat tots els avenços tecnològics en el futur aquesta no quedi abolida.\nSí, l’altre dia el Carles Capdevila escrivia un article sobre això. Mira’m a la cara es deia crec.\nMira’m als ulls.\nAixò. L’ús dels sistemes informatitzats té efectes. Per exemple, ara et donen un informe de quatre o cinc pàgines a l’hospital i abans el feia tot el metge, avui és més ‘cortar y pegar’. L’altre efecte és el ‘no mirar als ulls’. Jo això no ho faig mai. Moltes vegades dic que si quan un pacient s’asseu encara no saps que té ja no ho sabràs, la quantitat d’informació que obtens d’un pacient des que entra per la porta fins que s’asseu és enorme però hi ha el pacient que no li agrada tant que el miris els ulls sinó que li agrada que estiguis informat perquè en l’era de la informació busca el doctor Google, el doctor pantalla. Després hi ha un altre perill: aviat la gent pagarà perquè li facis la història clínica a mà i no informatitzada perquè ara s’ha començat a hackeritzar. Un dia sortirà informació de totes les persones que tenen la SIDA o els VIPs que tenen càncer i no ho han dit…\nEl doctor Morera durant l’entrevista / SANDRA LÁZARO\nFa uns dies el Fòrum Català d’Atenció Primària reivindicava la figura del metge com algú que practiqui l’escolta activa.\nHo acabes sabent tot dels malats perquè la gent té ganes d’explicar, encara que el malalt tingui una patologia respiratòria o cardíaca l’escolta activa és molt important. També és cert que els sistemes avancen molt ràpid…arribarà un moment que quan entris a la consulta del metge passaràs per un arc que t’escanejarà sencer, hi haurà un moment que quan tu t’asseguis és possible que ja es pugui emetre un diagnòstic -que d’una banda pot simplificar molt però també és un perill- o per exemple amb la genètica. Serà bo o no? Segurament serà bo però cal un debat ètic. Pot ser que quan vagis a demanar feina en lloc de mirar les teves habilitats mirin la teva fitxa i les teves previsions: aquesta senyora d’aquí a tres anys caurà diabètica…\nAixò de moment encara sona a ficció.\nNo, no. És brutal els avenços que poden haver-hi, sobretot per l’enginyeria. Aquests avenços però són més en la línia diagnòstica que no de cura. L’altre dia va sortir, per exemple, que Google havia guanyat un pleit per patentar una corretja, una mena de polsera, que detectarà cèl·lules neoplàsiques [que poden portar anormalitats genètiques] circulants i permetrà detectar cèl·lules canceroses. Això no és ciència ficció.\nUn altre tema sobre la taula és la hipermedicalització.\nSí, hi ha una tendència a hipermedicalitzar. El nombre de medicaments que jo utilitzo no crec que passi de vint i molts són del segle XX.\nS’hi barregen els interessos de la indústria farmacèutica. Quina experiència s’ha trobat al llarg de la seva carrera professional?\nHi ha un llibre, que es diu Medicamentos que matan, que va sortir fa un any o dos, en la que hi ha molta informació sobre això. La majoria de les companyies són accionistes, és a dir gent que no inverteixen en aquesta companyia per ètica. Hem arribat una mica al límit…s’haurà de premiar més en forma de simplificar la legislació per la sortida d’un fàrmac, o amb el control de les exigències davant els fàrmacs o amb el manteniment de les patents…o s’acabarà. De fet ara hi ha una ultra concentració de laboratoris.\nAixò és perillós, oi?\nSí, és que serà l’única forma que un laboratori pugui sobreviure.\nEn una de les anècdotes del llibre menciona que els metges sempre estan preocupats per les malalties que els poden afectar a ells o a d’altres. És el tòpic aquell que el metge és el pitjor pacient?\nBé, no és el millor pacient. L’altre dia veia un metge a qui li han diagnosticat una cosa i com que és metge sap tot el que això pot implicar. Ell ha reaccionat investigant-se a ell mateix i jo faria tot el contrari: jo em miro molt poc. Les dues maneres però són maneres exagerades de reaccionar davant la malaltia.\nBé, com més coses et mirin més te’n detectaran, no? O això diuen alguns.\nSí, clar, aixó és una realitat. Això és bo o és dolent, però? L’altre dia vaig tenir un pacient que li han trobat un nòdul pulmonar de 22mm, que és bastant, que no li havien descobert mai i ara va amb molta angoixa. Jo tenia un professor que deia que amb la mirada ja pots espantar a un pacient. I és cert, la cara que fa el metge mentre es mira les anàlisis ja et pot acollonir. No pots espantar mai el malalt si no tens prou proves però això, en canvi, és freqüent. Amb una mirada o una frase pots neurotitzar un pacient tota la vida.\nQuan vostè va començar a estudiar medicina i va treballar els primers anys era la darrera etapa del franquisme. Com la recorda en el dia a dia?\nBé, el sistema sanitari era de beneficiència. Jo per exemple al Clínic havia fet guàrdies i en una setmana no veies ni un infart, no hi havia infarts. La patologia també ha anat variant. A partir del moment que es crea la Seguretat Social, d’alguna forma és una socialització. Aleshores hi havia buròcrates però no hi havia una gran burocràcia en la sanitat, que va millorar malgrat la situació.\nParlant precisament del sistema sanitari, en una de les anècdotes diu que llavors un colega seu el va portar “pel mal camí de la privada quan encara era un ferm defensor de la medicina socialitzada”. Ha canviat la seva visió?\nEra molt pur d’ideologia, estava a favor absolutament d’una medicina socialitzada. A la universitat als comunistes ens deien “els xinos”. Arribat cert moment però vaig pensar que seria interessant entrar en la medicina privada.\nInteressant en quin sentit?\nEconòmicament. A veure, des del punt de vista humà tampoc no és desagradable sempre que siguis honest. El que no has de fer mai és prendre decisions mèdiques seguint un criteri econòmic, això no és ètic i ho pots fer tant a la pública com a la privada.\nEl pòster amb la portada del llibre. / SANDRA LÁZARO\nEn els últims anys i sobretot mesos s’ha posat el focus sobre la desprivatització.\nLa principal mesura “desprivatitzadora” del sistema públic del govern ha estat la decisió de no renovar el conveni amb l’Hospital General de Catalunya. Estic a favor? Sí, però s’ha d’anar amb compte perquè les bestieses que s’han fet dins la medicina per part del Tripartit i de Convergència són moltes, el sistema ha patit d’una manera brutal. Els hospitals públics de veritat són els de l’ICS: Vall d’Hebron, Can Ruti, Bellvitge, Viladecans…tota la resta tenen interessos econòmics: el Clínic, el Sant Pau, etc. Per tant, els disbarats que s’han fet els darrers anys no es poden arreglar de la nit al dia. Els governs han fet el que ha volgut. El Broggi, per exemple, es va fer amb un pressupost disparat, escanyant altres hospitals que ja funcionaven, entre ells el de Viladecans que el van deixar assecar. Un altre exemple és les derivacions de l’Hospital Clínic al Sagrat Cor. L’Hospital Sagrat Cor és sens dubte el que deu tenir els números més polits de tot IDCSalud [QuirónSalud], perquè si els convé deuen fer facturació doble perquè tota la població que tenen és seguretat social i la meitat de la població és d’una mútua i gràcies això poden mantenir immaculat un Clínic en el que no trobes un metge gairebé per miracle. No n’hi ha prou amb dir “ara desprivatitzem” perquè s’ha fet molta destrossa abans i amb l’anomenada privatització.\nCap a on evolucionarà la professió mèdica, quina situació ens espera en els propers anys?\nEls sous són molt baixos, no pots mantenir una flota de metges amb il·lusió, capaços d’estar entregats al sistema. La professió mèdica necessita una certa vocació i amb els sous que es paguen serà difícil mantenir-ho. Saps quin és l’estament mèdic que cobra menys de tot Espanya per hora treballada? Els de l’Institut Català de la Salut.\nI no és només el sou, també és la precarietat en la inestabilitat dels contractes.\nExacte. En aquest sentit sóc bastant pessimista. A més són tot càrrecs, no només s’ha de desprivatitzar, s’ha de depurar. Les llistes d’espera són bàsicament intolerables. Ara com a mínim ja hi ha un 30 o un 40% de la població pagant mútues i sovint són mútues cutres però clar tenen accés directe a l’especialista. Passar per dos o tres passos fins a veure l’especialista suposa molt de temps.\n“Ens toca haver de donar un diagnòstic de càncer en…\n“Suggerir en un congrés que el metge actua de forma…\nEl Consentiment Informat, un dret de l'autonomia del pacient\n"Ens toca haver de donar un diagnòstic de càncer en…\n"Suggerir en un congrés que el metge actua de forma…


Escola Bressol Roda Roda | Projecte educatiu\nLa metodologia que l’escola segueix és activa i motivadora, implicant la participació dels infants en el seu procés d’aprenentatge partint de les seves pròpies vivències.\nAdaptarem la metodologia més adient per tal de desenvolupar totes les capacitats: motrius, cognitives, relacions interpersonals i d’equilibri emocional. El procés d’aprenentatge de cada nen/a es realitza a partir de la seva maduració personal i respectant el seu ritme.\nPer tal de fomentar la bona relació família i escola es demana la col·laboració dels pares i mares, en les festes de tradició popular com són\nLA CASTANYADA: es convida a la castanyera al pati de l’escola bressol (una mare disfressada) i ens reparteix les castanyes torrades.\nFer “CAGAR EL TIÓ”: (a nivell intern). Es realitza per grups – classe i es fa amb petit grup per afavorir la tranquil·litat. El present del tió sols ser de caràcter educatiu, un llibre, un joc didàctic…\nFesta de REIS: (oberta a la participació i col·laboració dels pares i mares). Arribada dels patges reials al pati de l’escola i recollida de les cartes dels infants.\nCARNESTOLTES: amb la participació dels pares i mares, ens disfressarem i es fa un Cercavila pels voltants de l’escola.\nDIADA DE ST. JORDI: amb la participació i col·laboració dels pares i mares es proposa l’escenificació de la llegenda de St. Jordi .\nFESTA DE FI DE CURS: oberta a tothom, convidem a les famílies al teatre, a veure actuar als seus fills i filles.\nLes sortides es realitzen a nivell intern, amb el grup dels més grans (2-3 anys). Segons els centres d’interès que estiguem treballant.\nEl respecte a l’infant com a persona individual.\nAconseguir l’autonomia basada en la iniciativa de l’infant, potenciar la llibertat de moviments i afavorir propostes de joc lliure.\nLa pedagogia de la vida quotidiana. La cura atenta de cada acció de l’adult amb cura dels detalls.\nLa personalització de la relació entre l’adult i l’infant que proporcionen la seguretat necessària perquè l’infant faci el seu progrés.\nEs treballa amb materials naturals i s’ofereix la “panera dels tresors” on l’infant explora els diferents materials d’us quotidià. El paper de l’educadora és l’atenció i l’observació de les accions dels infants.\nAula 1-2 anys:\nS’introdueix el “joc heurístic” que consisteix en fer propostes de diferents materials i l’infant interactua de diferents maneres, emplena, buida, fa fileres…\nEls grups es divideixen per donar una atenció més individual en diferents moments com canviar els bolquers, rentar mans, fer propostes d’activitats…\nTambé experimentem amb materials naturals: fulles, castanyes, moniatos, flors, pètals, farina, ous, xocolata… amb ells l’infant actua, manipula i desenvolupa els seus sentits (vista, oïda, olfacte, gust i tacte).\nAmb grups reduïts de sis infants es treballa per oferir “les safates d’experimentació”.\nAquestes safates contenen farina, llegum, pasta, amb diferents materials com culleres, pots petits, embuts… els nens/es fan comprovacions, hipòtesis sobre els resultats de les seves accions, verbalitzen les seves descobertes, augmenten el seu vocabulari i el coneixement matemàtic, i també gaudeixen de la part lúdica de l’experimentació. L’educadora observa i fa anotacions de les accions.\nA l’aula s’ofereixen també materials naturals: fulles, castanyes, moniatos, flors, pètals, farina, ous, xocolata… amb ells l’infant manipula, retalla, pinta i desenvolupa els seus sentits (vista, oïda, olfacte, gust i tacte).\nA través de l’acció amb l’objecte l’infant va descobrint la forma, la textura, el color, el volum, el pes, la consistència, l’olor… i va manifestant un dels dons més grans que tenen els infants, la seva curiositat.\nTot allò que l’infant experimenta, manipula, explora potencia el coneixement del món que l’envolta.


Idees de calendari d'advent\nIdees de calendari d’advent\nActualment el Nadal comença amb l’encesa de les llums dels carrers de les ciutats, és llavors que les botigues guarneixen els seus aparadors i comencen les fires nadalenques. Comença el compte enrere per tenir a punt els menús de les festes i tots els regals enllestits. I què millor forma de fer aquest compte enrere que amb un calendari d’advent?\nL’advent és el període de temps en el que ens preparem per celebrar el Nadal. Són moltes les tradicions que, al llarg dels anys, s’han anat desenvolupant al voltant d’aquesta festa. Per exemple, aquí, a Catalunya, durant l’advent donem de menjar al tió. Una altra tradició d’aquestes festes que darrerament està arrelant força és la de fer servir calendaris per saber quants dies falten per Nadal.\nUn calendari d’advent és un calendari de “compte enrere”. Aquesta mena de calendaris eren molt freqüents quan molta gent no sabia comptar, i eren usats abans de les festivitats importants, com Nadal, Pasqua, Tots sants, etc… Podien tenir diverses formes, però tots tenen en comú haver de canviar alguna cosa (obrir una finestra, tallar un sobre, encendre un llum, …) cada dia fins que arriba el dia assenyalat.\nHi ha molts tipus de calendaris d’advent, normalment són petites caixes o sobres on es guarden sorpreses (xocolatines, dolços, regalets, …) que es van descobrint dia a dia i són les delícies dels nens de la casa (i no tan nens, jejeje). El podeu comprar o si teniu ganes de treballar una mica el podeu fer vosaltres mateixos.\nAquí teniu unes quantes idees per fer calendaris d’advent, un bon recull de propostes fantàstiques que estic segura us ajudaran a planejar el Nadal.\nNosaltres ja hem començat a preparar el nostre … i vosaltres, a què espereu?\nNou look a les teves decoracions de nadal 5 idees per reciclar ampolles de plàstic Idees per fer una disfressa de superheroi Calendari d’advent, el compte enrere\nTags : decoracionsdiyinspiraciónadal\nTransfer de nadal\nIniciació al tapestry


Segona República espanyola – Singulars i plurals\nTag Archives: Segona República espanyola\nEls mites de la monarquia espanyola\nPosted on 3 Juny 2014 by Jordi Sunyer\nAlguns dels mites de la monarquia espanyola (i per què són mites):\nAl rei Joan Carles I li devem l’actual democràcia. El projecte que té Juan Carlos l’any 1975 no serà ni molt menys el projecte de constitució que actualment segueix vigent. Sovint hi ha un discurs en el qual la figura del rei apareix com a principal garantia de la democràcia. Com un líder que impulsa l’actual estat de dret anomenant a alguns experts per tal de redactar com ha de ser el futur de l’Estat espanyol tot evitant el sector més immobilista del règim. Qui impulsa la democràcia a l’Estat són els moviments socials que prenen força als anys 60 i que durant el període de transició no aconsegueixen una ruptura amb el règim però sí frenar el primer projecte monàrquic d’ Arias Navarro i Fraga. També hem de comptar amb el context històric del moment; desprès dels anys 70 el franquisme tenia els dies comptats des del punt de vista internacional i si Joan Carles volia ser rei això havia de passar per un règim democràtic. Anomenar a Adolfo Suárez cap de govern no és cap projecte aperturista meditat per Joan Carles sinó el fracàs del primer projecte monàrquic que cal modificar (modestament) al afrontar-se al carrer i el resultat de les eleccions del 15 de juny 1977. El mite del rei nega les forces socials del moment.\nJoan Carles I va restaurar la monarquia parlamentària desprès d’anys de dictadura. La monarquia actual no és la restauració de la monarquia anterior a la II República. Franco en comptes d’optar pel pare del rei, Don Joan de Borbó, opta pel seu fill que literalment és apartat de la seva família i educat pel dictador. Francisco Franco anomena a Joan Carles, príncep d’Espanya, successor seu (no del seu avi) a títol de rei. La monarquia liberal anterior a l’any 1931 mai no serà restaurada ja que la monarquia que neix a la transició és quelcom nou, hereva del franquisme i per tant hereva del 18 de juliol.\nJo no sóc monàrquic sóc “Juancarlista” o Joan Carles el rei campechano. Durant molts anys (com a mínim fins la mediàtica cacera de Botswana) la figura del rei ha gaudit d’un alt prestigi que s’inicia sobretot desprès del 23F. Aquesta acceptació de Joan Carles per a diferents sectors socials i fins i tot polítics s’ha degut sobretot al paper de la premsa del cor i la creació d’una imatge de família exemplar. Més enllà de les revistes del cor no hem d’oblidar que la construcció del joancarlisme no es tracta només d’una bona operació de publicitat o màrqueting sinó que sovint al darrera hi hagut una forta protecció i hermetisme de la institució que moltes vegades s’ha recolzat en una legislació molt dura: censura d’articles, segrestos de revistes, revocació de càrrecs o veto a persones crítiques amb la institució. Veiem que l’únic moment on aquesta sobreprotecció s’ha aturat ha estat en els temps més recents, quan l’opinió pública arriba a un alt grau d’empoderament a partir de la difusió de les xarxes socials.\nEls defensors de la república viuen ancorats a la Guerra Civil i en temps passats. O el que en altres debats s’ha anomenat “no obrir velles ferides”. De totes maneres és cert que crear un mite de la II República en el debat del model de l’Estat espanyol és poc procedent. Sacralitzar la història no té sentit en el moment de decidir les formes d’Estat. A la pregunta de quina forma de govern es vol: república espanyola, monarquia espanyola centralista, estat federal, república catalana independent, etc. La resposta ha de ser política. És el debat de quina forma de govern ens sembla més apropiada als ciutadans i no hauria de ser una qüestió històrica o sentimental. De totes maneres acusar de guerracivilisme als republicans ens obliga a girar la pregunta: I els monàrquics que no ho són? Per respondre només cal veure d’on sorgeix l’actual monarquia.\nFelip VI serà el monarca més ben preparat i més proper de totes les monarquies europees. Seguim amb l’argument anterior. El debat s’ha de centrar en república o monarquia o quina monarquia i quina república es vol i no pas amb els personatges o actors del moment. Que el príncep sigui simpàtic o Joan Carles campechano no hauria d’influir en el debat de quina forma d’Estat és la més apropiada. I no només es tracta de la forma d’Estat sinó també dels valors i principis que hi ha darrera la defensa de la monarquia o la república.\nNo estem a l’Edat Mitjana, la monarquia espanyola és una monarquia democràtica i moderna. Més enllà del joc d’oxímorons (monarquia democràtica o monarquia moderna) tornem a escapar-nos del debat real de quina forma d’Estat és més apropiada. La monarquia no és moderna, sigui on sigui. Però, segurament, a Espanya encara ens ho hem de mirar de més a prop doncs cal veure’n l’origen, el perquè del seu consens i quines han estat les possibilitats reals de contestar-la.\nBonus: Yo soy español, español, español. Caldrà veure quin és l’efecte d’anunciar una abdicació la setmana abans d’iniciar-se el Mundial de Futbol del Brasil. El mateix dia de l’abdicació del rei s’intuïa a diferents ciutats de l’Estat el despertar del que aquí Catalunya es va iniciar fa temps: la voluntat d’un nou procés constituent. Més enllà de qüestions identitàries d’alguns sectors (que no negarem), l’ independentisme català s’alimenta de l’esperança dels ciutadans de participar políticament, de posar en qüestió el que alguns diuen que és inamovible. La III República podria tenir un efecte similar a Espanya. Per això caldrà observar si hi ha una substitució gradual de les tricolors per les rojigualdes als mitjans, als balcons i del discurs mediàtic. Caldrà veure qui hi ha a la llotja en els partits de la selecció i qui s’alegra conjuntament amb tot el poble de les possibles victòries espanyoles. No hem d’oblidar que segurament el màxim orgull i expressió del patriotisme espanyol avui en dia pren la forma de les victòries esportives. I d’apropiar-se-les el futur Felip VI en sap un munt.\nPosted in Apunts dels temps líquids\tEtiquetat Abdicació reial, Monarquia, República, Segona República espanyola, Transició espanyola\tDeixa un comentari


Enric Conill proposa donar vida al passeig amb una transformació que soterri un tram de trànsit - ERC Igualada - Enric Conill\nEnric Conill proposa donar vida al passeig amb una transformació que soterri un tram de trànsit\nL’arquitecte igualadí i candidat a l’alcaldia, Enric Conill, va marcar com a objectiu de ciutat “donar vida al passeig” amb una transformació “que el converteixi en un gran centre destinat als ciutadans i que generi activitat econòmica”. La proposta consisteix en soterrar el pas dels cotxes, ubicar-hi un pàrquing i guanyar 15.000m2 de superfície per a les persones.\nSota el títol “la Igualada que farem” l’arquitecte Enric Conill va explicar les propostes dels republicans en l’àmbit de la transformació urbanística. Conill va assegurar que “Des de la nostra candidatura no volem només asfaltar carrers quan vénen les eleccions sinó que volem transformar la ciutat, modernitzar-la”. Un dels elements claus de la conferència de l’arquitecte i candidat va ser el Passeig Verdaguer, ja que va assegurar que “tenim el passeig més llarg de Catalunya, els igualadins ens l’estimem molt i tots sabem que està desaprofitat”. Per això Conill va proposar una “transformació i modernització integral del Passeig per donar-li vida i destinar-lo al gaudi de les persones, de tots els ciutadans”. Aquest projecte pretén “donar vida al Passeig amb una transformació per posar-lo al servei dels ciutadans. Un gran espai públic i modern, ple d’activitat i on els igualadins en siguem els protagonistes” i consisteix en “guanyar 15.000m2 per als ciutadans entre el C/ Òdena i el C/ Sant Vicenç amb una doble actuació: soterrar el pas dels cotxes i fer un pàrquing a sota del Passeig”. Amb això “s’aconsegueix molt més espai per a la gent: zones verdes, parcs pels nens, espais per fer esport, bars i terrasses, comerços, espais d’esbarjo pels gossos… en definitiva, donar molta vida al Passeig”. El tram triat per transformar s’escull perquè “és l’espai més central d’Igualada, on hi ha més comerços i pocs garatges particulars i on hi ha l’Escola de Música, el Casal de la Gent Gran i la Mútua, equipaments que en sortien molt beneficiats” i això implicarà “seguir garantint la circulació dels cotxes, més aparcament i mantenir els elements icònics del Passeig com per exemple els arbres i els fanals”.\nDes de la candidatura també es va demostrar la seva viabilitat econòmica ja que “l’Ajuntament d’Igualada té un pressupost de 60 milions d’euros cada any i en els últims 4 anys se n’han destinat 27 milions en inversions. Aquesta reforma és ambiciosa i suposa un cost aproximat de 18 milions, dels quals 10 es destinaran al soterrament del trànsit i a la nova urbanització, i 8 per al pàrquing, que assumirà una empresa privada per explotar-lo. És a dir, aproximadament això suposa un terç dels diners per a obres que té l’ajuntament al llarg d’un mandat”.\nEn la seva conferència l’arquitecte i alcaldable Enric Conill també va fer propostes en l’àmbit de “la mobilitat, el barri del Rec, el nou POUM i les seves àrees de transformació” i va assegurar que “No ens hem posat en política només per a fer pegats i a fer-nos fotos inaugurant bancs o torretes. Per fer això, i ho dic amb tot el respecte del món perquè a més a més és totalment legítim, els que ja hi ha ho fan prou bé. Nosaltres ens posem en tot això per aconseguir fer evolucionar Igualada, per fer un salt endavant com a ciutat, per fer una transformació il·lusionant i que provoqui una millora a la ciutat”.\nA la conferència també hi va participar l’arquitecte i regidor d’urbanisme de l’ajuntament de Manresa, Marc Aloy, qui va destacar que “a Manresa en 4 anys hem fet un nou POUM amb consens i això ha permès fer evolucionar la ciutat i trobar noves oportunitats” alhora que va assegurar que “El POUM que teniu a Igualada de l’any 1986 s’ha de quedar al calaix i heu d’engegar la maquinaria per un nou pla urbanístic”.


Ningú creu en el Blue Monday, el dia més trist de l'any\nEls excessos del Nadal i les despeses fan mal al cos i al compte bancari i en prenem consciència; els propòsits d'any nou han quedat en propòsits; per molt que faci sol, al carrer hi fa un fred que pela; i, per acabar-ho d'adobar, és un dilluns. Per tots aquests motius un estudi del psicòleg britànic Cliff Arnall va decidir ara fa cosa de 14 anys que avui, tercer dilluns del mes de gener, és el dia més trist de l'any: el conegut com a Blue Monday.\nTot i que sembla ser que la gent ja té prou coses al cap i que no està gaire perquè se li imposin dies més tristos de l'any, els experts donen consells per combatre la suposada infelicitat que es pot viure en dies com el d'avui: es recomana que ens rodegem de la gent que ens estima i verbalitzar el fet d'estar tristos.


‘Assaig i esports’, ‘ filosofía i futbol’, dos binomis d’aparent mala o escassa relació, sobre la que els autors dialoguen en l’inexplorat nínxol de la teoría ética en l’esport i de dinàmiques més complexes com la relegació esportiva de les dones.\nJacobo Rivero, periodista espanyol i autor d’altres llibres sobre esport i Claudio Tamburrini, argentí, ex porter de futbol, perseguit per la dictadura argentina i exiliat a Suècia, investigador del Healthcares Ethics de la Universitat d’Estocolm, dialoguen i denúncien el déficit de comprensió crítica en l’esport.\nLa seva preocupació es centra en els valors, en el recorregut entre el joc recreatiu, ‘amateur’ i el professional, en els jugadors d’èlit, el dopatge, la mercantilització a ultrança, focalitzada sobretot en històries d’èxit i diner. També en l’absència de la funció pedagògica en els estadis i períodes de formació, tan important entre els equips infantils i en els joves esportistes –amb freqüèncias’estan donant conats de violencia i agressions en els camps de futbol infantils, i en altres camps, protagonitzats o promoguts pels seus progenitors, convertits en apassionats agitadors antideportius-.\nMolt interessants i reinvindicatives resulten les reflexions sobre les qüestions de gènere, en el sentit de la segregació sexual en les competicions i la relegació de les dones en totes les àrees esportives i el paper negatiu i discriminatòri en els mitjans en aquesta qüestió –la majoria de l’esport femení està comprés en el bàsket, amb destacats èxits internacionals-. No hi ha capmitjà, amb alguna pobre i rara excepció, que reflecteixi el bàsquet femení-. Per aquesta i altres raons advoquen, com responsabilitat social i per l’ennobliment de l’esport, per un canvi en les narratives esportives dels mitjans de comunicació.\nVisites del contingut : 18277238


Les defenses asseguren que el ministeri públic "saboteja la instrucció" perquè "les víctimes desisteixin"\nUn total de 24 agents estan imputats, entre ells quatre dels vuit caps de l'operatiu d'aquella jornada\nBarcelona - Dilluns, 15/10/2018 | Actualitzat a les 22:50 CEST\nLes denúncies dels ferits arran de la brutalitat policial de l’1-O s’amunteguen al Jutjat número 7 de Barcelona. A la falta de recursos que saturen els despatxos de Justícia s’hi afegeix una controvertida actuació per part de la fiscalia en els casos que remouen l’operatiu d’aquella jornada, en què la Policia Nacional va tractar d’evitar el referèndum mitjançant l’ús de la força. "El ministeri públic ha tingut una actitud absolutament passiva", assegura l’advocada Anaïs Franquesa, membre de la defensa de Roger Español, que va perdre la visió d’un ull per l’impacte d’una pilota de goma, un projectil prohibit a Catalunya, als voltants de l’escola Ramon Llull de Barcelona. "No està defensant l’interès general i la integritat física que és el que hauria de fer, sinó que està encobrint una actuació policial amb un impacte elevat", afegeix.\nNo és l’única lletrada descontenta amb el paper que està fent el ministeri públic. Xavi Monge, advocat de Marta Torrecillas, la dona que va denunciar tocaments i lesions dels policies, es queixa que la fiscalia "no persegueixi els delictes tot i que hi hagi imatges" i que "defensi sistemàticament qualsevol actuació policial". "Des del primer dia ha intentat que s’arxivi la causa i s’ha oposat a la pràctica de diligències que vam demanar", afirma, i remarca que més enllà dels delictes de lesions, n’hi pot haver altres sobre "maltractament" i "vexació", que condueixen a una "clara motivació ideològica i de gènere".\nLa imputació d’Español, per llançar presumptament objectes hores abans de ser ferit per la policia, va fer enfadar encara més els equips que defensen els denunciants. "Més enllà d’intentar sabotejar la instrucció, la fiscalia intenta perseguir les víctimes perquè desisteixin", recalca Monge, que explica que també va provar d’imputar Torrecillas i, després de ser desestimada pel jutge, va presentar un recurs pendent de resolució.\nTraves a la identificació dels agents\nSegons el seu parer, la Policia Nacional també intenta torpedinar la investigació perquè no faciliten la identificació d’alguns dels agents. "No hem pogut identificar encara el que va disparar la pilota de goma a Español perquè no portava el número a la part davantera com hauria hagut de fer i la Policia Nacional, que sap qui és, no ho diu", afirma Franquesa, queixant-se.\nEl cas s’enterboleix encara més quan els lletrats, després de revisar les proves a què han tingut accés i que segueixen en mans del jutge, descobreixen l’existència d’un canal paral·lel de comunicació entre agents. "Sol·licitem les comunicacions perquè és una via imprescindible per saber qui i com donava ordres. Però ens van entregar uns àudios tallats i sense contingut substantiu tot i que a l’escoltar-los vam sentir que s’instaven a parlar per l’‘altre canal’", revela l’advocada.\nUn any després del que va passar, 24 agents de la Policia Nacional estan sent investigats. Entre ells, quatre dels vuit caps de l’operatiu, que hauran de justificar la seva actuació davant del jutjat. Un total de 63 agents més han sigut identificats per cometre actuacions presumptament delictives i els seus noms s’afegeixen a un cas que compta amb un total de 27 peces obertes (una per escola) a Barcelona.\nI és que 17 van ser arxivades, i 12 estan pendents que es resolgui el recurs interposat contra el tancament, segons dades facilitades pel consistori barceloní. Un total de 298 persones van denunciar que havien sigut ferides pels cossos policials que van actuar a la ciutat i 275 d’aquestes van decidir formalitzar denúncia.\n"Volem arribar fins a l’estament polític més alt. Estem recollint informació perquè el coronel Diego Pérez de los Cobos comparegui per donar les explicacions pertinents com a testimoni i, si hi ha prou indicis, com a imputat", recalca David Aranda, un altre advocat defensor d’un ferit a l’escola Ramon Llull.\nEls lletrats consultats coincideixen que serà un procediment "llarg", perquè la causa és molt complexa, i només la fase d’instrucció pot estar oberta uns dos anys més. "Anirem fins al final perquè no hi hagi impunitat", conclou Aranda.


Tres accidents en una sola tarda - FÒRUM.ad\nOn: 18/01/18 21:32\nLa policia ha informat de tres avisos per accident que han rebut aquesta tarda.\nEl primer ha estat a les tres menys onze minuts a l’av. Príncep Benlloch núm. 59 d’Andorra la Vella. A l’accident s’hi han vist implicats una motocicleta marca Yamaha MT-07 (AND) i un turisme marca B.M.W. X1 (AND).\nEl conductor de la motocicleta, home resident de 19 anys, ha resultat ferit en l’incident.\nEl segon avís ha estat a l’avda. Esteve Albert d’Escaldes-Engordany, prop de les cinc de la tarda, per un accident amb dos vehicles implicats, una furgoneta Nissan NV400 (ESP) i Smart Forfour (AND). El conductor de l’Smart, un home resident de 77 anys, ha resultat ferit en l’incident.\nFinalment el tercer avís ha estat a les sis de la tarda a l’avda. d’Enclar núm 42 d’Andorra la Vella, amb l’atropellament d’una vianant per part d’una motocicleta Daelim 125 (AND). La vianant, una dona resident de 19 anys ha resultat ferida en l’incident.\nPrevious Post: Cinc estudiants del MIT ja donen classe a centres de batxillerat del país\nNext Post: Roda el món i torna el mot: Interlocutòria


Tractament Indiba Activ en fisioteràpia | Fisio Emotion\n04 març Tractament Indiba Activ en fisioteràpia\nPosted at 10:51h in Actualitat\tby\tadmin\nEn l’actualitat, la teràpia Indiba Activ està considerada com un dels tractaments més efectius i ràpids a l’hora de tractar patologies agudes, cròniques i subagudes, així com dolors crònics i patologies osteoarticulars i musculars. Un dels seus principals avantatges és que es tracta d’un mètode que funciona de manera natural, innòcua i no invasiva, treballant des de l’interior del teixit biològic i activant els processos antiinflamatoris del propi organisme. Per aquest motiu, no presenta contraindicacions.\nConsisteix a elevar la temperatura dels teixits a través de corrents elèctrics d’alta freqüència. D’aquesta manera, s’estimulen les cèl·lules danyades per una lesió o simplement, pel pas del temps, i es recuperen les seves funcions fisiològiques. Amb aquest augment de temperatura, es dilaten els vasos sanguinis i, en conseqüència, es produeix un augment de la circulació arterial.\nAquesta tecnologia s’està convertint en una autèntica revolució perquè és capaç de transferir l’energia de l’interior fins a l’exterior del cos. En aquest sentit, aquest sistema ha passat a ser pràcticament imprescindible en la gran majoria dels tractaments de fisioteràpia, sobretot, perquè accelera de manera sorprenent els temps de rehabilitació del pacient.\nNo obstant això, les tècniques habituals de fisioteràpia continuen sent fonamentals per a obtenir uns bons resultats, encara que es poden combinar amb nous tractaments com aquest. A més, avui dia, l’Indiba Activ és capaç d’activar la circulació a nivell limfàtic i sanguini, amb la finalitat de minimitzar el dolor i millorant la correcta oxigenació dels teixits i el drenatge venós. Al contrari del que succeeix en altres tècniques, en aquest cas, els resultats són immediats, gràcies a l’estimulació interna de l’organisme i la seva potent capacitat de regeneració.\nD’altra banda, un altre dels beneficis de Indiba Activ és que permet disminuir el llindar del dolor, aconseguint que el pacient senti un efecte de benestar i recuperació des de la primera sessió. En relació amb aquest aspecte, el seu alt poder descontracturante aporta elasticitat muscular i relaxació als teixits, al mateix temps que crea una sòlida barrera de l’organisme enfront de possibles trencaments fibril·lars.\nEn resum, s’obtenen resultats en període de temps inferior i s’escurcen els períodes de rehabilitació en els processos de pre i post cirurgia. Tal és així que, molts esportistes d’elit recorren a aquesta teràpia amb freqüència per a accelerar els seus temps de recuperació corporal.\nPrincipals beneficis del tractament Indiba Activ\nLes seves aplicacions poden ser tant terapèutiques,, a nivell múscul-esquelètic, que són les que guarden relació amb la fisioteràpia, com a estètiques: reafirmant el teixit de la pell,molt beneficiós en cas celutlitis, arrugues, flaccidesa…etc.\nIndiba Activ és un aliat perfecte per a la seva aplicació en fisioteràpia esportiva, sobretot, davant l’aparició de les següents malalties o patologies:\nInflamacions (tendinitis, fascitis, epicondilitis)\nEsquinços o lesions de lligaments\nEspatlla dolorosa i bursitis\nCervicalgia, dorsalgia, lumbàlgia, ciàtica i dolors inguinals\nA més, també és molt recomanable per al tractament postcirugía en el cas de càncer de Mama com en diferents malalties i processos degeneratius, tals com artritis, artrosis, gonalgias, pròtesis de genolls i fibromiàlgia.\nI, d’altra banda, cal destacar la seva especial contribució com a complement en el tractament de malalties del sòl pèlvic, entre les quals es troben la recuperació d’esquinçaments i episiotomies després del part, hemorroides i dolor pèlvic crònic. Al costat d’elles, també ajuda en la tonificació dels músculs vaginals, millora la sequedat vaginal i ajuda a regular la incontinència urinària.


8 tour per dies a Andalusia (amb cotxe) | Alma de Viajante\nEuropa » Espanya » Andalusia » Guió de dies 8 a Andalusia (amb cotxe)\nL'espectacular Ponte Nova de Ronda, Andalusia\nLa comunitat autònoma de Andalusia és una regió del sud d'Espanya on es creuen les influències cristianes i musulmanes i hi ha temples megalítics, parcs naturals i ciutats vibrants.\nAmb l’esperança que sigui una inspiració per a més gent a visitar les moltes perles d’Andalusia, com ara Mesquita-Catedral de Còrdova ou Alhambra, la ciutat de ronda i el Pobles blancs o Camí del Rei - Aquí deixo el meu. itinerari de viatge a Andalusia. El guió té 8 dies i es feia amb cotxe. Fem-ho!\nEl meu guió a Andalusia (de Lisboa)\nDia 1: Viatges a Lisboa - Arcos de la Frontera\nTerrassa del meu hotel a Arcos de la Frontera\nLa major part del dia de viatge a Portugal Arcos de la Frontera, que vaig començar a explorar tan aviat com vaig arribar. La tarda ja era alta, així que vaig acabar deixant la majoria de les visites per al matí següent.\nAixí, després d’un curt passeig pels carrers empedrats, vaig anar a sopar; i puc garantir que he menjat molt bé als bars de tapes del poble. Va ser el començament perfecte per al Pobles blancs.\nAllotjament a Arcos de la Frontera: Casa Campana. Altres bones possibilitats d’allotjament són Casa El Sueño e Ofertes especials de vacances.\nDia 2: Pobles blancs\nVista del bell poble de Grazalema\nPer a aquells que vénen de Sevilla i no de Cadis, Arcos de la Frontera marca, per dir-ho així, el començament d'una possible ruta a través de Pobles blancs d’Andalusia.\nEm vaig aixecar en els primers raigs del sol per explorar una mica millor la localitat deserta i em vaig meravellar de la llum del matí al Mirador de Abades. Llavors vaig conèixer la Basílica de Santa Maria, situada a l'emblemàtica Praça do Cabildo; Vaig entrar a l'Església de Sant Pere i vaig quedar sorprès per la pessebre del Museu de Belém.\nA partir d'aquí vaig visitar alguns dels "pobles blancs" d'Andalusia, com ara Grazalema, Zahara de la Sierra i Setenil de las Bodegas.\nTingueu en compte que no totes les localitats són petits pobles i que no n'hi ha ruta de Pobles blancs oficial, amb principi, mitjans i final; hi ha un conjunt de pobles que s'ajusten a aquesta designació i es poden visitar en qualsevol ordre.\nA la tarda, temps per fer-ho per visitar Ronda i gaudiu, per primera vegada, de la impressionant vista de l'anomenat Pont Nou.\nAllotjament a Ronda: Casa del Guardià del Molí d'Alarcón (apartament, recomanat per a un grup de quatre o cinc persones). Per a opcions més convencionals, recomano la Catalunya Ronda, o Hotel San Francisco o el més car La font de la figuera (fora de la ciutat).\nDia 3: Ronda i Caminito del Rey\nCaminito del Rey, parada obligatòria a qualsevol ruta a Andalusia\nVaig sortir de Ronda al final del matí, directament a El Chorro, amb el fer el Caminito del Rey. Es tracta d’un conjunt de passarel·les construïdes sobre els escarpats penya-segats del barranc de Gaitanes per permetre als treballadors accedir a les preses, facilitar el transport de materials i el manteniment de les mateixes preses.\nDesprés d'anys d'abandó, es van recuperar les passarel·les i es van obrir al turisme, amb total seguretat. Recórrer-los va ser el punt culminant del meu itinerari de viatge a Andalusia.\nAl final, vaig optar per passar la nit a Glamping lloc meravellós a prop de la ciutat d’Alora, on he sopat divinament.\nAllotjament a Alora: Vall oculta d'Andalusia (molt bé!). Altres hotels recomanats són Hostal Caminito del Rey, també a Alora; o el Complex turístic de la Garganta, a El Chorro (a finals de petit passeig).\nDia 4: Antequera i Granada\nInterior del monument megalític de Cova da Menga\nVaig sortir d'Alora de bon matí cap a la regió d'Antequera. L'objectiu era per visitar la Cova da Menga i Parc Natural del Torcal d'Antequera, abans de dirigir-se a Granada, on passaria la nit.\nEl conjunt arqueològic dels dòlmens d’Antequera està inclòs a la llista de Patrimoni de la UNESCO a Espanya i engloba cinc llocs diferents. Són els jaciments prehistòrics més valuosos i reconeguts de tota Andalusia i, ja que no es poden conèixer-los tots durant la ruta a Andalusia, vaig triar visitar el dolmen de Menga. Es tracta d'un monument megalític tumultuós de proporcions raonables que es calcula que la seva construcció s'havia realitzat en algun punt entre 3.800 BC i 3.400 BC, en una paraula, fascinant.\nVaig deixar enrere els dòlmens d'Antequera i vaig anar a veure els paisatges càrstics de Torcal d'Antequera. La pluja del dia anterior havia empobrit els rails, de manera que, després de considerar les alternatives amb el grup d’amics que em van acompanyar, vaig acabar quedant-me a prop del centre d’informació per als visitants i només vaig explorar els voltants. Un dia sentia que un dia feia els rails: vegem quan serà possible.\nEl matí va acabar amb la resta del trajecte cap a Granada, on vaig començar a explorar immediatament el carismàtic Barri de l'Albaicín. Va ser allà on em vaig quedar - i recomano que escolliu aquesta zona de la ciutat.\nAllotjament a Granada: Al barri de Albaicín, sens dubte. Us proposo els apartaments Smart Suites Albaicín; el més econòmic Cuevas Coloras Hostel e White Nest Hostel; o fins i tot el fantàstic Brilla Albayzín i el tradicional Palau de Santa Inés. Per obtenir més consell, consulteu el document enviar sobre on allotjar-se a Granada.\nDesprés d’un bon any, he revisitat Granada i les seves belleses. Vaig visitar l’esmentat barri d’Albaicín i el barri de Sacromonte; diversos miradors i el centre històric; i, per descomptat, el magnífic Alhambra. No menys important, vaig menjar moltes tapes i salmorejo, gaudint d'un sopar memorable al restaurant Rosario Varela.\nEn resum, com he escrit al enviar sobre Coses a fer a Granada, Només vaig passar dos dies a la ciutat, però "em va encantar de nou".\nAllotjament a Granada: Al barri de Albaicín, sens dubte. Recomano els apartaments Smart Suites Albaicín; el més econòmic Cuevas Coloras Hostel e White Nest Hostel; o fins i tot el fantàstic Brilla Albayzín i el tradicional Palau de Santa Inés. Per obtenir més consell, consulteu el document enviar sobre on allotjar-se a Granada.\nDies 6 i 7: Córdoba\nCòrdova va ser la destinació final del viatge durant tota la setmana a Andalusia. És un rar exemple de convivència cultural i religiosa, i una de les ciutats més visites d'Espanya, culpa d’un edifici particular: el seu extraordinària mesquita-catedral.\nPer descomptat, les atraccions de Còrdova no ho fan mihrab. Al contrari. Del saborós salmorejo al pont romà, el patis tradicionals de San Basilio Al Alcàsser dos Reis Cristãos, des del acollidor barri jueu fins als banys àrabs, no hi manca cap interès per la ciutat.\nBviament, en només dos dies no tinc temps de conèixer totes les cantonades cordobeses; però encara he aconseguit visitar molts dels llocs més emblemàtics de Còrdova.\nAllotjament a Còrdova: O Pati dels orfebres és una bona i barata opció, igual que la Sightseeing i fins i tot el Hostal Osio. Ser capaç de pagar una mica més, el bell Hotel Madinat i l’inspirador Sightseeing són apostes sense risc.\nDia 8: Torna a Portugal\nDia al volant, al retorn de Còrdova a Porto (via Lisboa). El pla original incloïa fer un petit desviament per visitar la Medina Azhara, als afores de Còrdova; però el dia va ser una tempesta, així que vaig abandonar la idea.\nVa ser l'últim dia del viatge, un punt final en una ruta molt agradable a través de l'Andalusia espanyola.\nMapa: dies 8 a Andalusia (Espanya)\nNota: és possible que hagis notat que la ruta entre Lisboa i Arcos de la Frontera passa per l'extraordinària ciutat de Sevilla. Així que si voleu aprofitar-vos per visitar Sevilla, només cal afegir dos o tres dies a aquest itinerari a Andalusia. En aquest viatge, vam optar per no fer-ho a causa d'una manca de temps manifesta.\nTot i que teòricament és possible visitar Andalusia a qualsevol època de l'any, recomano la primavera i la tardor. Només així s’evitaran les temperatures més extremes de la regió.\nCom arribar (i costos)\nEl camí més ràpid per arribar a Andalusia és, naturalment, el vol. Si aquesta és la vostra opció, l'aeroport de Sevilla és el més pràctic per a aquesta ruta (empreses com Ryanair i TAP tenen vols directes des de Lisboa). En aquest cas, haureu de fer-ho llogar un cotxe a Sevilla.\nVaig fer aquest itinerari amb cotxe des de Portugal, sortint de Porto, però aturant-me a Lisboa per recollir alguns dels elements del grup (en cas contrari, el viatge hauria estat més curt). En total, el vehicle ha recorregut aproximadament 2.350 km; vam gastar 80 € en peatges i 165 € en combustible (dièsel): dividir per cinc.\nCombustible a Espanya que és més barat.\nMés informació sobre: Viagens | Andalusia Cadis Còrdova Espanya Europa Granada Màlaga | Rutes\n«Del rock al rock a Torcal d'Antequera\nGuanya 1.000 € per viatjar al Marroc »\nIlla Adejair Godoy\n17 Feb 2019 a 20: 40\nVisc a Matosinhos també. Matosinhos Sul.\nSeguiré la vostra ruta cap a Andalusia. Realment agraeixo el vostre suggeriment d’incloure Sevilla al guió. Felicitats.\n23 Feb 2019 a 22: 48\nHola Filipe! Moltes gràcies per tota la informació que compartiu al vostre lloc. Una abraçada i bons viatges! (I.e.\n5 2019 a 23: 01\nHola Felipe! Vau fer tot el viatge amb cotxe? He sentit que no és molt fàcil trobar llocs per deixar el cotxe. Què em dius? Gràcies.\n6 2019 a 7: 38\nVaig fer aquest itinerari a Andalusia amb cotxe, però vaig triar allotjaments amb plaça de pàrquing o a prop dels aparcaments.\n14 Establiu 2019 a 21: 21\nHola Felipe! Tinc la intenció de fer aquesta ruta, però afegiré més dies a Sevilla i penso anar a Cadis. Gràcies pels consells. Felicitats\nReserva un hotel a Andalusia i aprofiteu les reserves de reserves