Notícies - CiU demana el vot per mantenir 'el model de ciutat' dels darrers anys\nCiU demana el vot per mantenir 'el model de ciutat' dels darrers anys\nel 20/mai/11 Marc Texidó Eleccions Municipals 2011 PDF\nL'alcaldable de CiU, Mercè Conesa, fa una crida als ciutadans perquè li donin suport i ha demanat que no es confiïn de cara a diumenge. Ho ha dit durant l'acte de tancament de campanya, que s'ha fet aquest divendres a la tarda a la plaça d'en Coll, davant de més de 200 persones. El conseller de Territori i Sostenibilitat i exalcalde, Lluís Recoder, ha acompanyat la candidata, de qui ha dit que està rodejada d'un gran equip.\nL'alcaldable de CiU, Mercè Conesa, ha fet el darrer acte de la campanya electoral envoltada de tot l'equip que l'acompanya a les llistes. També han donat suport a la candidata els regidors de la federació que no repeteixen a les llistes.\nDurant el parlament, Conesa ha explicat que si el seu equip té l'oportunitat de reeditar el govern continuarà treballant per mantenir 'el model de ciutat' que han fet fins ara. La candidata ha subratllat que per a CiU 'tots els barris són iguals' i treballaran per actuar i millorar totes les zones de la ciutat 'com han fet fins ara'. Al final del seu parlament, la candidata de CiU, ha demanat al ciutadans que no es confiïn i que diumenge vagin a votar.\nDemano als ciutadans que em votin i em facin confiança. CiU a Sant Cugat som la millor alternativa, som un equip preparat i cuidem tots els barris.\nEl tancament de campanya de CiU ha comptat amb la presència del conseller de Territori i Sostenibilitat i exalcalde, Lluís Recoder. Recoder ha recordat la situació en què es troba el país econòmicament i ha subratllat que, tot i els problemes que hi ha a la ciutat, Sant Cugat és un exemple per tot Catalunya.\nEn el seu parlament, Recoder ha destacat que Conesa 'no farà el mateix que ell' sinó que continuarà 'el projecte endegat els darrers anys' amb la visió que pot aportar una dona a l'alcaldia.\nConesa ha estat des del primer moment amb mi a Sant Cugat ara li toca a ella encapçalar el projecte. Idees noves i visió en femení.\nPer l'exalcalde, ha estat un 'orgull' acompanyar Conesa en el darrer acte de la campanya abans de les eleccions de diumenge, ja que segueix sent la seva ciutat tot i que no s'hi pot dedicar amb la mateixa intensitat amb la qual ho feia abans perquè 'el seu entorn és tot el país'.\nMés de 200 persones han acompanyat Mercè Conesa i tot l'equip de CiU en l'acte final de campanya que ha tingut lloc la plaça d'en Coll.


Comencen les votacions per renovar la meitat dels consells escolars - Diari de Girona\nComencen les votacions per renovar la meitat dels consells escolars\nGIRONA | ACN / DDG Des d'avui i fins al 18 de gener els centres educatius públics de tot el país obren les urnes per decidir la renovació de la meitat dels membres del consell escolar.\nEl procés, que se celebra cada dos anys als centres escolars públics i concertats del territori català, té com a objectiu elegir els representants del professorat, dels pares i mares o tutors de l'alumnat, de l'alumnat, del personal d'administració i del personal d'atenció educativa que formen part dels consells escolars. La constitució del consell escolar i presa de possessió dels seus membres serà abans del dia 25 de gener.\nActualment hi ha 4.617 consells escolars a Catalunya, 3.796 de centres públics i 821 de concertats. En aquestes eleccions els candidats que s'hi han presentat són membres de cadascun dels sectors que hi són representats i hi poden votar el professorat, els pares i mares o tutors de l'alumnat, l'alumnat, el personal d'administració i el personal d'atenció educativa. En el cas de l'alumnat, pot votar a partir de 1r d'ESO.\nEls centres, en funció de la seva autonomia, poden escollir quin dia fan cada votació, així com l'horari d'acord amb les possibilitats horàries de votació de cadascun dels sectors. El consell escolar del centre és l'òrgan col·legiat de participació de la comunitat escolar en el govern del centre.


ElRipollès.info: El PSC de Ripoll analitza les municipals amb un cafè obert\nRedacció | Actualitzat el 15/06/2011 a les 16:09h\nEl dissabte 18 a les 5El PSC de Ripoll analitzarà el proper dissabte 18 de juny a les cinc de la tarda els resultats de les municipals en una trobada oberta. Ho farà convidant a cafè a tots els que s'acostin a la seu del carrer Estació.\nEls socialistes volen posar en comú l'avaluació d'uns resultats que els van suposar perdre un dels seus tres regidors. En aquest sentit intentaran respondre preguntes com esbrinar quins factors externs han influït, quin missatge ha enviat la ciutadania i, fins a quin punt, la dinàmica de l'agrupació local era la que el poble esperava.\nMés informació del cafè del PSC de Ripoll\nVuit cares noves al capdavant dels ajuntaments del Ripollès\nmunicipals 2011PSC Referències a Internet\nPSC Ripoll Gran tema: Municipals 2011\nAnalitzant la derrotaAnònim, 16/06/2011 a les 11:47No cal que ara siguin tant oberts, ja us ho analitzó amb dos punts:\n1- Vot de càstig pel comportament de baixar-se els pantalons davant del PSOE a Madrid. 2- El Sr.Jaume Camps de número 2 a la llista.\nNo cal que hi donís mes voltes Enric i torna al Map.\nNo ploris més. +4\nCamps, l'equivocacióAnònim, 16/06/2011 a les 13:49Jo penso que aquí a nivell local, el PSC de Ripoll no té res a veure amb els calvos que han de fer a Madrid els socialistes. Ara bé, no puc pas discutir que el gran error ha estat posar el Camps de número dos i no apostar per gent nova i molt vàlida com l'Ana Belén o la Laura. En fi, tenen quatre anys per repensar-s'ho... +9\nConclusionsAnònim, 16/06/2011 a les 18:45Que el PSC s'hagi baixat els pantalons a MAdrid sí que ha afectat i molt. Van fer un flac favor a les agrupacions que poc tenen a veure amb Nicaragua i menys amb MAdrid. I van sortir escaldats per culpa de votar en contra de CAT.\nNo crec que portar Jaume Camps a la llista resti vots, de fet la llista guanyadora a té personatges sortits de l'expressionisme alemany i han tret majoria.\nCrec que els vots del PSC han anat a parar a Plataforma.\ncàsticAnònim, 17/06/2011 a les 11:29A nivell local es voten a les persones.\nNo cal entrar en partits polítics, si no en en les persones.\nEn aquest sentit, han hagut tres persones a l'equip de govern anterior,ala sra. Jordà, Sr. Camps i Sra. gómez de la Peña, juntament amb algun funcionari/a de torn, que sel's hi tindria de caure la cara de vergonya per l'abús de poder i prepotència. De fet han pagat tot aixó, el poble a votat i el resultat està a la vista. Llàstima que als funcionaris/as de torn no puguin anar al carrer, ara els hi tocarà de nou serpentejar. Nou equip de govern compte amb aquests/tes¡¡¡. FEU EL VOSTRE COMENTARI\nÚltima horaMés llegitGrans temes19:47La trobada gegantera de Ripoll 2013 aplegarà quasi 450 persones19:06Les tres notícies més llegides de la setmana a ElRipollès.info15:28Un ferit greu i un de lleu en un xoc frontal a Sant Joan12:10La PAH aconsegueix aturar un desnonament a Sant Pau de Segúries10:05Joan Manuel del Pozo, col·legiat d'honor en Filosofia i Lletres Vegeu més noticies21/05L'esvoranc esgota la paciència24/05Un ferit greu i un de lleu en un xoc frontal a Sant Joan20/05El Casament a Pagès, en imatges20/05El concurs d'Instagram de Sant Eudald ja té els cinc finalistes21/05L'Olla de Núria torna a despertar passions28/11 Eleccions al Parlament de Catalunya 201225/10 Tancament nocturn dels CAP07/01 Eleccions al Parlament 201016/06 Municipals 201130/09 Vaga general del 29-SO alcaldes o diputats?Els experts plantegen a la comissió de la llei electoral del Parlament que la incompatibilitat entre l'escó a la cambra catalana i la banda com a cap de l'ajuntamentAfegiu comentariSeva enllesteix els serrells de la consulta sobre la sobirania fiscalAfegiu comentariEls Mossos desallotgen el rectorat de la UBL'acció ha tingut lloc aquesta matinada1 comentariBosch: «Aviat hi haurà partits oficials entre Gibraltar i Catalunya»El portaveu d'ERC al Congrés felicita els habitants del penyal per l'admissió a la UEFAAfegiu comentariMas avisa a Espanya: «Catalunya mai no ha doblegat l'esquena»El president de la Generalitat aprofita la inauguració dels actes del centenari de la Mancomunitat per recordar el Prat de la Riba més sobiranista i advertir a l'Estat que els seus atacs al procés sobiranista poden ser inútils7 comentarisERC durà a l'Argentina el cas de l'afusellament de Lluís CompanysPresentarà una querella contra l'Estat espanyol que s'afegirà a la causa oberta contra els crims del franquisme a l'Audiència de Buenos Aires4 comentarisSáenz de Santamaría evita criticar l'expresident AznarLa vicepresidenta recorda que el seu govern actua "amb fets" com la Llei d'emprenedors2 comentarisTot el Tripartit reusenc imputat pel cas ShirotaEl Jutjat d'Instrucció número 3 de Reus els ha cridat a declarar el proper dimarts dia 28 de maigAfegiu comentariEspanya veta solaGibraltar ingressa a la UEFA amb l'única oposició de la federació espanyola i la de Bielorússia18 comentarisICV ja es desmarca del «Sí»La direcció ecosocialista fa costat a Dolors Camats per no assistir a un acte de l'ANC a Sabadell 41 comentarisLa PAH atura el desnonament d'una mare amb un fill autista3 comentarisBatussa entre Joan Herrera i Oriol JunquerasEl líder d'ICV piula en espanyol que ERC avala retallades en sanitat i el cap de files d'ERC, l'acusa de "mentir" i de no ser "digne"22 comentarisMas para el peus a DuranEl President recorda que no li correspon al líder d'UDC dir per a què serveix la llei de consultes19 comentarisVegeu més notícies\nNúvol d'etiquetesCasament a PagèsmeteorologiafutbolplujaestiuConsell Comarcal del RipollèsprimaveraindependènciaFesta Nacional de la Llananeu Accés usuaris


"Molts catalans hem abandonat el pessimisme. L'hem extirpat completament. És per això que, per primer cop, hem començat a guanyar"\nper Guillem Carol 08 de setembre de 2015 19:09\nHem avançat. Ràpidament. En poc temps hem cremat moltes etapes. Hem matat fantasmes històrics i hem enterrat vells remordiments. Hem estripat les cartes del passat i ara juguem amb una nova baralla. Ens hem fet grans. Ens hem resituat. Tenim arguments històrics, culturals, lingüístics, econòmics i morals. Hem fet llibres, conferències, congressos, debats i simpòsiums de tot tipus. El canvi principal, però, ha estat d'actitud. El nen no t'emboliquis ha passat a millor vida i el conformisme de la vella guàrdia ha quedat completament desarmat. En els últims anys la mentalitat dels catalans ha canviat. Hem fet un clic. Una metamorfosi. Un procés de desacomplexament històric que va molt més enllà de les dades, les xifres i els balanços.\nMolts catalans hem abandonat el pessimisme. L'hem extirpat completament. És per això que, per primer cop, hem començat a guanyar. Hem avançat. Perquè, com escriu Gregorio Luri a "L'escola contra el món" el pessimisme és infecciós. Només es pot guanyar des de l'optimisme i la confiança. Ja que l'optimisme, en les circumstàncies que ens trobem, no només és possible, sinó que és radicalment necessari. Ara bé, el fet que sigui possible no vol dir que sigui fàcil. A vegades per ser optimista cal saber jugar en contra de la mateixa realitat.\nI, en aquesta complexa realitat, és necessari que tots i cada un de nosaltres –dins de les pròpies possibilitats- hi aportem el nostre particular granet de sorra. L'exigència constant cap a la classe política és elemental i necessària. Ara bé, en aquest nou escenari tots hi hem de jugar i, per tant, tots ens hem d'arriscar i comprometre. Ja sigui convencent a amics i parents, escrivint articles, comprant productes del territori o pagant, si fa falta, a una Hisenda catalana. Tots ens hem d'arriscar. No val l'excusa de deixar-ho en mans dels polítics i eludir qualsevol responsabilitat. Cadascú des del seu nivell i a través dels seus propis mitjans i recursos. De manera individual, militant a un partit o fent-se soci d'Òmnium Cultural o l'Assemblea.\nJordi Pujol en el debat de Política General de l'any 2002, un dels seus últims discursos com a president de la Generalitat, va dir: "La il·lusió i l'autoestima són el carburant de la gent, el carburant d'una societat activa i emprenedora. Són l'estímul de la iniciativa i de la tensió fèrtil". Doncs bé, si tenim alguna carta vencedora, és justament aquesta: la de la il·lusió i l'autoestima col·lectiva.


Zinas Pansion Ios Chora Grècia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nIos, Ios Chora, Ios Chora, Grècia, 84001 - Veure al mapa\nAl visitar Ios Chora, vosté es sentirà com a casa a Zinas Pansion, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nLes instal.lacions i els serveis que proveeix Zinas Pansion asseguren una estada plaentera als seus clients. Els clients de l'hotel poden gaudir de Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, magatzem d'equipatge, servei de llançadora.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. Durant el dia podeu gaudir de l'atmòsfera relaxant de jardí. Zinas Pansion és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Ios Chora.\nTots els tipus de viatgers (62) Parelles (19) Viatgers en solitari (12) Famílies amb infants petits (3) Famílies amb infants grans (1) Grups (28)


Ajuntament de Benicarló: Quatre agents s’incorporen al cos de la Policia Local de Benicarló\nAvui han començat a treballar els quatre agents de Policia Local que s'han incorporat a la plantilla a través del torn de mobilitat. Els altres 9 agents que han superat el procés selectiu per torn lliure s'incorporaran una vegada hagen finalitzat la formació a l'IVASPE.\nEl cos de Policia Local de Benicarló compta des d'avui amb quatre nous agents que tenen la plaça amb propietat. Els agents s'han incorporat de manera definitiva a la plantilla a través del torn de mobilitat que permet als agents traslladar-se de població mitjançant un concurs de mèrits.\nA banda d'aquests quatre agents, en els propers mesos s'incorporaran a la Policia Local de Benicarló 9 agents més a través de torn lliure. Una vegada finalitzat el procés selectiu, els 9 agents començaran la seua formació acadèmica a l'Institut Valencià de Seguretat Pública (IVASPE). Superada la formació, que s'allargarà durant quatre mesos, i el període de pràctiques de dos mesos, els agents s'incorporaran definitivament al cos.


AVENTURA FALLIDA DE BOI RUIZ A l'ARGENTINA I L'HOSPITAL (AMB OBRES) DE SANT PAU - Diari de Girona\nAVENTURA FALLIDA DE BOI RUIZ A l'ARGENTINA I L'HOSPITAL (AMB OBRES) DE SANT PAU\n07·02·12 | 00:00\nDesprés de perdre el seu pols amb Jordi Pujol i haver abandonat la política, Miquel Roca Junyent va explicar a amics seus i meus que una de les raons per les quals va ser vençut per Pujol era que aquest va saber guardar personalment les fonts de finançament de CDC.\nEs tracta d'una qüestió que Artur Mas no pot ignorar, atès que els meus informants continuen a CDC i mantenen relació amb Mas. Per això he descrit sovint el paper clau de Germà Gordó, exgerent de CDC i en teoria només secretari del govern. És la persona amb més poder a la Generalitat, després de Mas, de qui és el més estret col·laborador.\nVeurem que es percep en el proper congrés de CDC a celebrar del 23 al 25 de març a Reus. En concret en el Palau de la Fira, una de les barbaritats - faraònic i lògicament infrautilitzat - del molt endeutat holding Innova, tan marcat per l'encara president de l'Institut Català de la Salut, Josep Prat, avui no exercent sinó de preteses vacances.\nPrat ha estat i continuarà sent un filó informatiu. No és l' únic. Estem en un món sanitari, immobiliari i tot el que es puguin arreplegar que és magmàtic. Ara cal tractar d'un nou tema, també mixt, sorgit amb el cessament de la senyora Gemma Sendra del seu càrrec de directora del projecte de reforma del recinte històric de l'Hospital de Sant Pau, projectat pel gran arquitecte modernista Lluís Domènech i Montaner.\nFonts variades em diuen que la senyora Sendra volia ser d'un especial rigor respecte a unes obres que duraran anys i costaran un munt. Ja ara el seu pressupost és 120 milions d'euros ( 19.920 milions de pessetes). Molts són aportats per la Unió Europea i per l'Estat.\nTenia que dirigir el procés de reforma del vell i bell conjunt de tretze pavellons. La senyora Sendra, que té un passat de gran rigor administratiu, no agradava a Germà Gordó ni a un altre coneixedor del món polític de CDC, en la seva vessant més complexa i complicada.\nEs tracta de Josep Anton Grau Reinés que ara dirigeix Incasòl (Institut Català del Sòl) empresa pública de caràcter comercial (sic) de la Generalitat que té per comesa la urbanització del sòl per a activitats econòmiques, usos residencials i habitatge, així com la rehabilitació.\nAbans Grau va ser director del Sant Pau i també secretari general de la Conselleria de Política Territorial.Caldrà estar amatent.\nMai no hi ha dos sense tres. Ara es tracta de destacar un singular i fallit projecte sanitari, anunciat el 30 de juliol del 2007, amb el cofoisme tradicional. El presidien l'Hospital Santa Tecla de Tarragona i la Fundació "Unió Catalana d' Hospitals" (UCH), una branca de la patronal del mateix nom. Un gran protagonista de l'operació, per la UCH, fou l'ara conseller Boi Ruiz. Es tractava de gestionar i administrar, a la ciutat i província argentina de Salta (tocant a Bolívia, Paraguai i a Xile) ni més ni menys que un nou hospital maternofilial de nom "El Milagro", un hospital pediàtric i una xarxa de 23 centres de salut.\nMés que un "miracle" hi va haver un "rosari de l'aurora", segons em diuen fonts argentines consultades per telèfon. Un contracte que havia de durar deu anys, prorrogable per deu més, es va acabar de mala manera per revocació per part del ministre de salut argentí, el 24 de setembre del 2010. El contracte podia ser de 15 milions d'euros.\nCuriosament, el número nou del setmanari tarragoní gratuït Tarragona 21 de data 4 al 10 d'abril del 2011, va publicar una extensa informació sobre aquell tema, signada pel director del diari digital Salta Libre, José Acho. Es troba Internet posant les paraules "Santa Tecla, Boi Ruiz, Argentina, Tarragona21".\nLa cosa no té pèrdua. Potser ara algun diari digital casolà ho posarà en línia. L'article també deixa mal parat Jaume Roma, exresponsable econòmic del Servei Català de Salut, exconseller (efímer) de Política Territorial i un protegit de la família Pujol.\nFos el que fos, el paper de Boi sembla que va ser més aviat galdós. No crec que l'Argentina li atorgui mai cap medalla. Tornarem a parlar de les experiències fallides de la sanitat privada catalana ( variant concertada), sense oblidar el paper de l'exalcalde socialista de Reus, Josep Abelló, també a Amèrica Llatina.


Palestina | Observatori Solidaritat UB\n1. Orígens del conflicte araboisraelià\n2. La crisi del Canal de Suez (1956)\n3. La Guerra dels Sis Dies (1967)\n4. La Guerra de Yom Kippur (1973) i els Acords de Camp David (1979)\n5. La invasió del Líban (1982)\n6. La Primera “Intifada” i els acords d’Oslo\n7. La Segona Intifada (2000) i la construcció del mur\n8. Les eleccions palestines i la segona guerra del Líban (2006)\n9. Anàpolis i l’operació Plom Fos (2008-2009)\nDels segles XV al XIX, el territori de Palestina va estar sota la dominació otomana que només permetia que els jueus anessin a Palestina com a pelegrins, mai per establir-se.\nEl 1882 es produeix la primera onada d’immigració jueva patrocinada pel baró Edmond de Rothschild (membre d’una família de banquers i financers jueus, defensor del sionisme, va comprar terres a Palestina).\nEl 1895, un austríac anomenat Theodor Herzl publica el llibre Der Judenstaat (L’estat jueu) on aboga per la creació d’un Estat jueu bé a Palestina o bé a l’Argentina. El 1897 va tenir lloc el primer Congrés Sionista a Suïssa. En aquest Congrés es va decidir que la millor opció era Palestina (Argentina ja era en aquells moments una entitat estatal). L’opció de Palestina va ser escollida finalment tot i les dificultats econòmiques que comportava (escassetat de recursos), i sense tenir en compte que en aquells moments a Palestina hi vivien mig milió d’àrabs. També van desestimar altres destins com Uganda, Líbia, i la península del Sinaí (Egipte). A més, durant aquest Congrés es va crear l’Organització Mundial Sionista (World Zionist Organization, WZO).\nEl 1900, Keren Keyemeth de la Fundació Nacional Jueva va crear un organisme dintre de la WZO encarregat d’adquirir terra a Palestina amb la intenció que aquesta fos ocupada i treballada exclusivament per jueus. El 1904 hi havia a Palestina 70.000 jueus, el 1914 van arribar a ser 150.000, però amb la Primera Guerra Mundial el seu nombre va disminuir degut a que Palestina va ser un dels teatres d’operacions militars.\nEn acabar la guerra, Palestina va passar a ser controlada per la Gran Bretanya i la immigració jueva es va reprendre donant origen al fenomen del nacionalisme palestí i el sentiment de consciència nacional. L’antisionisme que es va generar entre la població palestina, que als anys 30 no arribava a un milió de persones, va ser fruit de les friccions que van sorgir entre veïns, però sobretot per la forta desigualtat existent entre les dues comunitats. Els palestins, amb una economia de subsistència, es van veure desbordats per la maquinària i els recursos dels jueus, a la vegada que la seva tradició xocava frontalment amb la col•lectivització de la terra i els costums socials de la comunitat jueva. Molts terratinents palestins van vendre les seves terres a l’aldea jueva per no poder competir amb els rendiments agrícoles de les terres dels jueus. El primer cens britànic de Palestina (octubre de 1922) donava un total de població de 757.182 habitants (11% de jueus), el segon (novembre de 1931) donava una població d’1.035.154 habitants (16% de jueus).\nAmb l’inici de la Segona Guerra Mundial (1939), la Gran Bretanya va començar a perdre el control de la situació. Una situació que va empitjorar en acabar el conflicte i fruit del genocidi nazi. L’horror viscut pel poble jueu (entre d’altres) va fer que l’onada d’immigrants fos imparable. El 1947 vivien a Palestina prop de 600.000 jueus i una mica més d’un milió d’àrabs. La situació de terrorisme va deixar pas a una guerra civil no declarada.\nEl clima de violència i enfrontament va fer que la recent creada Organització de les Nacions Unides (26 de juny de 1945) prengués en consideració la qüestió Palestina i, després de fortes discussions, el 29 de novembre de 1947 es va acordar la partició de Palestina. Quan es va saber el resultat de la votació, el països àrabs es van afanyar a manifestar que mai acceptarien la partició del territori, ni l’existència d’un Estat jueu, vist com una força colonial i exògena. El 29 de novembre de 1947, l’Assemblea General de les Nacions Unides va aprovar la Resolució 181, que dividia el territori de Palestina en un Estat jueu i un altre àrab, ambdós dividits en tres unitats físiques, i l’establiment d’un règim internacional per a la ciutat de Jerusalem.\nDes del moment en què es va donar a conèixer el resultat de la votació, les accions violentes van augmentar per les dues parts. Per la part àrab, Síria i el Líban van organitzar i finançar grups armats irregulars que van provocar el pànic i la mort entre els jueus, mentre que per la part hebrea, molt més ben organitzats, van destacar les sagnants accions dels grups terroristes Irgun i Stern (la bomba a l’hotel King David –amb 91 morts–, o l’assalt a la població palestina de Deir Yessin –amb 254 morts, la majoria nens, dones i vells).\nAmbdues parts semblaven preparar-se per a la guerra, tenint en compte que el mandat britànic finalitzava el 15 de maig de 1948. Efectivament, en aquesta data, la Gran Bretanya va abandonar el territori de Palestina. Només unes hores abans del replegament britànic (14 de maig de 1948), David Bengurion, cap del govern provisional i un dels pares mítics de l’Estat d’Israel, va proclamar unilateralment l’Estat d’Israel a Tel-Aviv. Això va provocar el que semblava inevitable, que comencés la primera guerra araboisraeliana. La guerra de 1948, anomenada pels israelians “guerra de la independència” i pels palestins “catàstrofe” (nakba en àrab), va començar tot just quan embarcaven per marxar les tropes britàniques.\nEntre el maig de 1948 i el gener de 1949, el àrabs de Palestina i els estats àrabs de la regió (Egipte, Síria, Transjordània, el Líban, l’Iraq, amb el suport d’Aràbia Saudita i el Iemen) es van enfrontar a l’Estat d’Israel. La victòria d’Israel va ser inapel·lable.\nEl balanç final de la guerra va ser una important victòria del nou Estat d’Israel. Israel no només va mantenir la zona que li concedia el Pla de partició de 1947, sinó que van ampliar de forma important l’àrea sota el seu control. Així, ara controlava el 78% del territori de Palestina, quan el pla de les Nacions Unides només li atorgava el 55%. Per contra, la projectada Palestina àrab de les Nacions Unides només restava a Gaza, administrada per Egipte. Transjordània per la seva banda, es va annexionar Jerusalem est i la riba occidental del Jordà (Cisjordània), que havia format part de la Palestina àrab projectada per les Nacions Unides. Amb aquesta annexió, Transjordània passava a anomenar-se el Regne haiximita de Jordània.\nLes terres que l’ONU va atorgar als àrabs de Palestina (11.383 km2) es van evaporar. Israel va ocupar 5.728 km2, Egipte administrava Gaza (217 Km2), i Jordània quedava amb 5.728 Km2 de Cisjordània (és a dir, les regions de Judea i Samària). Tot i que tant àrabs com jueus van mantenir l’accés a la ciutat de Jerusalem, aquesta va quedar sota control internacional. El 1950, l’Estatut de la ciutat de Jerusalem va quedar recollit en la Resolució T/592 del Consell d’Administració Fiduciària de les Nacions Unides, del 4 d’abril de 1950.\nEl resultat més tràgic de la partició de Palestina i la posterior guerra va ser que 600.000 palestins (àrabs de Palestina) van prendre el camí de l’exili. És aquesta població àrab (tant la refugiada com la que es va quedar als territoris ocupats per Israel) la que a partir d’aquell moment el món coneixeria com a palestins.\nLa victòria de l’Estat d’Israel va permetre la consolidació del nou Estat. A més, aquesta consolidació va tenir lloc sobre un territori molt més extens, el que va permetre intensificar la política d’afavorir la immigració de jueus de tot el món a la nova pàtria d’Israel. La “llei del retorn”, aprovada per la Knesset (parlament) el juliol de 1950, establia que qualsevol jueu d’arreu del món tenia la possibilitat d’esdevenir un ciutadà d’Israel. En només quatre anys (1948-1951) van arribar a Israel 690.000 nous immigrants.\nLa regió va viure en aquells anys un clima bèl·lic permanent i posteriorment esclatarien tres guerres més a la regió, en la segona de les quals, Israel acabaria ocupant la Franja de Gaza i Cisjordània (Territoris Palestins Ocupats) fins al dia d’avui.\nLa crisi del Canal de Suez que es produí l’any 1956 amplià el conflicte d’Israel amb els palestins a la resta dels països àrabs. La causa desencadenant fou la decisió del President egipci Gabal Abdel Nasser de nacionalitzar el canal de Suez per finançar la construcció de la presa d’Assuan. Fins llavors el canal de Suez havia format part del territori britànic i una empresa de capital francès controlava tot el seu tràfic naval. Amb la nacionalització del Canal, Egipte es beneficiaria de totes les taxes de navegació. A més, existiria el perill de que Egipte utilitzés el Canal com a mesura de pressió contra els països occidentals. El Canal permetia un accés molt més ràpid al Mar Roig des del Mar Mediterrani i oferia els camins de transport més curts per arribar als Estats Àrabs i a l’Índia. Junt a la nacionalització del Canal, Nasser va tancar la única sortida al mar d’Israel al Mar Roig: el Golf d’Aqaba. Això i el fet de que Israel se sentia cada vegada més amenaçat pels combatents Fedajin de la Franja de Gaza, llavors controlada per Egipte, donaren com a resultat un acord secret entre Israel, França i Gran Bretanya. Israel proposà envair la Península del Sinaí amb l’objectiu de netejar la regió de guerrilles palestines i així permetre a Gran Bretanya i França enviar forces de pau per evitar els combats i, de passada, prendre el control del Canal.\nL’ofensiva començà el 29 d’octubre i les forces israelianes conquistaren en menys d’una setmana la Franja de Gaza, casi la totalitat de la Península del Sinaí i les Illes Tiran i Sinafir al sud d’aquesta. Després del rebuig de l’alto al foc per part d’Egipte, França i Gran Bretanya envaïren el Canal el 31 d’octubre.\nNo pogueren gaudir molt de la seva victòria militar i, més que res, aquesta ofensiva demostrà que França i Gran Bretanya estaven a punt de perdre la seva influencia i poder internacional a favor d’Estats Units, que manifestà a la ONU la seva oposició pel caràcter il•legal de l’acció. L’Assemblea General de la ONU aprovà llavors una resolució patrocinada per Estats Units contraria a la intervenció militar que provocà la retirada de les forces franceses i britàniques. Els israelians s’hagueren de retirar al 1957 a l’est de la línia fixada per l’armistici de 1948. Les Nacions Unides enviaren cascos blaus a la regió per mantenir la pau i el territori quedà a mans de la primera força de pau de la ONU de la història.\nLes conseqüències a destacar d’aquest enfrontament foren la fi del control francès i britànic del Canal de Suez i el posicionament d’Israel al costat dels països occidentals que significà un gran increment del subministrament d’armes franceses i britàniques, a més de les ajudes econòmiques per part d’Estats Units.\nEnmig d’aquest context, els palestins començaren a construir els fonaments del moviment nacional palestí. És a partir d’aquest moment quan els refugiats palestins comencen a organitzar-se. Al 1956 sorgeix d’entre els refugiats de Kuwait el primer embrió d’Al-Fatah, fundada per Yasser Arafat. Tot i haver arribat a un acord, el clima entre Israel i els països àrabs s’ha caracteritzat des d’aquell moment per una tensió constant. I no passarà gaire temps fins al següent enfrontament violent; l’any 1967 tingué lloc l’anomenada Guerra del Sis Dies.\nEl conflicte que va sorgir l’any 1967 tingué els seus orígens dos anys i mig abans, quan durant una conferència els Països Àrabs decidiren desviar dos afluents del riu Jordà, la principal font d’Israel, amb el propòsit de fer passar set als israelians.\nEl Canal que desviava aquesta aigua va ser bombardejat per Israel fins que els sirians renunciaren al projecte. Aquesta part de l’enfrontament demostrà que el conflicte araboisraelià no era només un conflicte territorial, polític o religiós sinó que era també un conflicte sobre el recurs més important de la regió: l’aigua.\nEl 17 de maig de 1967 Nasser va exigir la retirada dels cascos blaus que asseguraven les fronteres entre Egipte i Israel. El secretari general de la ONU, Sithu U Thant, acceptà, fet que alarmà Israel. Pocs dies després Nasser tancà l’accés a la ciutat portuària d’Eliat impedint d’aquesta manera l’arribada de vaixells, i afectant també el subministrament de petroli des d’Indonèsia i Iran. Aquest, unit a una campanya llançada per Nasser i el president sirià contra l’Estat d’Israel, que parlava d’una guerra imminent amb l’objectiu de destruir Israel, motivaren a l’Estat Hebreu per llançar un atac devastador contra Egipte, Jordània i Síria el dia 5 de juny de 1967. Els tres països havien firmat un pacte de defensa uns dies abans, el que Israel entengué com una amenaça per a la seva seguretat.\nEn poques hores Israel derrotà les forces aèries egípcies. En només sis dies els tres exercits àrabs foren derrotats. Israel ocupà els Alts del Golán (Síria), Cisjordània, Jerusalem Est, la Franja de Gaza i la Península del Sinaí (Egipte).\nAmb un acord d’alto al foc establert pel Consell de Seguretat de les Nacions Unides el conflicte acabà el 10 de juny de 1967.\nLa Guerra dels Sis Dies dividí la societat israeliana: per una banda hi havia els partidaris de la escola sociològica (oberts a la negociació sobre els territoris ocupats), i per l’altra els que pertanyien a l’escola territorial (a favor de l’apropiació de tota la terra possible de l’Israel bíblic). En el món àrab la derrota significà l’enterrament del “panarabisme” de nacionalisme laic àrab, fet que feu sorgir un discurs islàmic més radical i violent. Els territoris conquistats per Israel quedaren ocupats fins a un nou enfrontament amb els països àrabs l’any 1973.\nEls intents de recuperar els territoris ocupats mitjançant la diplomàcia fracassaren i l’any 1973 Egipte i Síria llançaren una ofensiva sorpresa contra Israel el dia sagrat del Yom Kippur (dia del perdó per als jueus). El dia 6 d’octubre de 1973 les tropes egípcies travessaren el Canal de Suez recuperant el control sobre el seu marge oriental, després continuaren amb un atac contra les tropes israelianes a la Península del Sinaí. Al mateix temps les tropes sirianes entraren a la regió dels Alts del Golán. Les tropes israelianes van ser sorpreses però en poc temps aconseguiren que les tropes sirianes es retiraren fins la línia de l’armistici de 1967. (Martin Moore: Historias de Ocho Guerras, Vanguardia Dossier).\nEls combatents israelians entraren al país i les forces aèries bombardejaren la capital de Damasc. També l’avanç de les tropes egípcies fou aturat per Israel i el 22 d’octubre de 1973 es firmà l’armistici amb Síria i el 24 amb Egipte. Aquesta guerra costà en víctimes uns 2.700 israelians i aproximadament 20.000 sirians i egipcis. Junt a l’armistici establert pel Consell de Seguretat de la ONU s’exigí als països implicats posar en pràctica la resolució 242, que reclama la retirada de les tropes israelianes dels territoris ocupats i el reconeixement de l’Estat d’Israel per part dels Països Àrabs. La Península del Sinaí va ser retornada l’any 1982 però Israel es negà a retornar els Alts del Golán a Síria. Una de les raons fou el comportament del president egipci Anwar as-Sadat. Per recuperar la Península del Sinaí estava disposat a tot i proposà un acord de pau a Israel. Per aconseguir-ho s’oferí a parlar davant del Knesset, el parlament israelià. El primer ministre Begin acceptà i convidà Sadat a Jerusalem. Per primera vegada des de la creació de l’Estat d’Israel un home d’un Estat Àrab parlà de pau amb el veí jueu. Amb la participació del president nord-americà Jimmy Carter seguiren les negociacions de pau a Camp David a l’estat de Maryland, i durant el març del 1979 es firmà l’acord de pau entre Egipte i Israel. Sadat es guanyà molts enemics amb aquest acte, especialment palestins i musulmans radicals. Al 1981 Sadat fou assassinat per un grup integrista musulmà.\nCom a resultat d’aquest conflicte es notà una creixent radicalització islamista que arribà també a la Franja de Gaza i Cisjordània, on Israel havia començat des de 1967 a construir assentaments jueus per accelerar la colonització del nou territori. Els membres de la Yihad islàmica reclutaren una nova generació de combatents als camps de refugiats dels territoris ocupats.\nDurant la Guerra Araboisraeliana de l’any 1948-1949 uns 700.000 palestins havien fugit des d’Israel, 100.000 d’ells al Líban. I després de que el rei de Jordània expulsés als membres de la OLP (Organització per l’Alliberament de Palestina, liderada per Yasser Arafat), els seus membres organitzaven atacs contra Israel des del Líban. A finals dels anys setanta començaren a produir-se cada vegada més atemptats a Israel organitzats pels combatents de l’OLP que havien entrat al país pel Líban.\nIsrael decidí llavors respondre a aquests atacs i el 6 de juny de 1982 llançà la seva operació “Pau per Galilea”. Forces aèries bombardejaren la capital Beirut, on es trobava la seu de la OLP i també les ciutats del sud del país. Les tropes israelianes combateren contra la OLP i forces sirianes que lluitaven al costat dels palestins. Israel destruí la resistència palestina que hagué de refugiar-se a Tunis. Les falanges cristianes del Líban, aliades d’Israel, aprofitaren el moment per desencadenar la seva ira sobre els palestins matant a uns 3.000 als camps de refugiats de Sabra i Chatila.\nLa guerra fou un desastre per Israel. El fet de que els israelians no havien impedit la matança en els camps enfonsà el país en una crisi moral. A més, la guerra va contribuir a la creació de Hezbola, la força integrista musulmana amb recolzament a Iran i Síria. La majoria de les tropes israelianes es retiraren del Líban al 1985, només al sud restà una “zona de seguretat” militaritzada fins al 2000.\nDes de l’ocupació israeliana dels territoris palestins que havia començat al 1967, la població palestina es veié confrontada amb restriccions creixents. Tota l’actuació política quedà prohibida, també per als grups més moderats. Al mateix temps s’accelerà la construcció d’assentaments jueus a la Franja de Gaza i Cisjordània, per la qual cosa s’esvaí l’esperança d’un estat propi pels palestins. En el sí del poble palestí sorgí la desesperació i la ràbia.\nQuan el 8 de desembre de 1987 un camió de colons israelians atropellà a Gaza un automòbil en el que viatjaven treballadors palestins matant-ne a quatre, es descarregà tota la tensió acumulada i els habitants de Gaza prengueren els carrers. Començà llavors la primera Intifada (en àrab aixecar el cap) també anomenada “revolta de les pedres”, perquè per falta d’armes els palestins utilitzaren pedres contra els soldats israelians. El que s’inicià a la Franja de Gaza s’estengué ràpidament a Cisjordània i les setmanes següents es caracteritzaren per accions violentes, el boicot als productes israelians i bloqueig de carreteres. Els soldats israelians respongueren amb violència, gas lacrimogen i tocs de queda.\nAprofitant l’atenció internacional que rebé la Intifada, Yasser Arafat, líder de la OPL, proclamà la independència de l’Estat Palestí des de l’exili del 15 de novembre de 1988. tot i reconèixer indirectament l’Estat Israelià, l’Estat Palestí no fou reconegut per la comunitat internacional. Mentrestant, la Intifada seguia expandint-se i causant greus problemes econòmics per tota la regió que començà a notar la falta d’ingressos pel turisme.\nDurant l’octubre de 1991, després de quatre anys d’Intifada s’iniciaren les conversacions de pau a Madrid. El president d’Estats Units, George Bush pare, va unir a representants israelians, palestins i jordans per negociar sobre un acord de pau. Passaren dos anys fins que al 1993 Yasser Arafat i el primer ministre israelià Rabin, junt a Bill Clinton, firmaren finalment els acords d’Oslo a Washington, anomenats “Declaració d’intencions”. El gran desavantatge d’aquest acord fou la falta de solucions per als problemes més importants i controvertits. No es parlà dels assentaments jueus, dels refugiats palestins (segons l’últim cens sumen un total de prop de 4.000.000 de persones de les que la majoria estan exiliades a Jordània, Síria i al Líban), de l’estatus de Jerusalem ni de com s’havien de definir les fronteres entre els dos estats. Tant israelians radicals com palestins fonamentalistes s’oposaven als acords, fet que es manifestà ens violents atacs comesos per grups d’ambdós bàndols i innumerables atemptats suïcides palestins durant els anys següents. Ni el govern palestí, liderat per Arafat des de les eleccions de 1996, ni Israel foren capaços d’acabar amb la violència. Amb l’erupció de la Segona Intifada l’any 2000 la violència arribà al seu punt màxim.\nEl nou intent d’arribar a un acord sobre l’estatus de Jerusalem i la situació dels refugiats palestins a la reunió de Camp David al juliol del 2000 fracassà i la violència continuà a les dues parts. Al setembre del mateix any, enmig d’aquesta incertesa, Ariel Sharon, líder de la oposició a Israel, visità l’Esplanada de les Mesquites per recordar que conté les restes del Temple dels hebreus. Per als palestins aquest acte fou entès com una provocació i contestaren amb fortes protestes que provocaren l’inici de la segona Intifada, batejada amb el nom de la mesquita Al Aqsa.\nIgual que a l’any 1987, s’havia acumulat molta tensió i tant sols un esdeveniment detonant va ser necessari per desencadenar un espiral de violència.\nLa construcció dels assentaments jueus en territoris palestins havia prosseguit amb l’estratègia d’apoderar-se també de les més importants fonts d’aigua. (Actualment els colons jueus a Cisjordània disposen de fins a sis vegades més aigua que els palestins. La empresa que té el monopoli sobre l’aigua de la regió, Mekorot, subministra tant sols la meitat de l’aigua necessària per als palestins, la resta la tenen que comprar a venedors privats a preus més alts.)\nA més, la situació econòmica dels palestins anà empitjorant: gairebé un de cada dos buscava feina i després dels atemptats palestins Israel mantenia un control creixent sobre els territoris palestins, fet que impedia als palestins trobar feina a Israel. Mentrestant els colons jueus disposaven de la possibilitat de moure’s lliurement per Cisjordània, els palestins es trobaren cada vegada amb més barreres i checkpoints que només podien passar amb un permís especial. (Actualment hi ha més de 500 barreres amb soldats israelians a Cisjordània. També existeixen carreteres diferents per a colons jueus i per a palestins)\nNo obstant, l’alt nivell de corrupció del govern d’Arafat fou també responsable de la creixent insatisfacció dels palestins.\nLa Segona Intifada fou molt més sagnant que la primera. En lloc de bloquejar la carretera o el boicot de productes israelians, els grups radicals es concentraren en atemptats dins Israel. En els pròxims anys es multiplicarien els atemptats suïcides, molts d’ells comesos pel grup islàmic radical Hamas, i que serien contestats amb represàlies militars per part dels israelians.\nEl 16 de juny del 2002 Israel començà a construir un mur entre Israel i Cisjordània per protegir dels atacs suïcides. Un projecte durament criticat per part de la comunitat internacional i els grups defensors dels drets humans. El que es criticava no era tant sols el mur en sí, sinó els seu recorregut. Segons els plànols el mur arrabassaria territori palestí a Cisjordània. Al 2004 el Tribunal Internacional de Justícia de la Haya declarà il•legal el mur “de seguretat”, però Israel refusà les recomanacions de la Cort i va decidir seguir endavant amb la construcció.\nEl 24 de juny del 2002, el president d’Estats Units, George Bush, junt amb la Unió Europea, Rússia i les Nacions Unides, llançà una nova proposta per impulsar el procés de pau anomenat Full de Ruta. Era un pla per a la construcció de dos estats en tres fases. En la primera fase, fins al maig de 2003, els palestins tenien que posar fi a la violència i dur a terme reformes democràtiques, mentre Israel havia de congelar la construcció de nous assentaments així com retirar els posteriors al setembre de 2000. La segona fase, entre juny i desembre del 2003, havia de dibuixar ja un nou Estat Palestí sobirà amb recolzament internacional, mentre que durant la tercera fase, al finalitzar el 2005, tenia com a objectiu consolidar l’Estat. Cap dels tres punts s’acomplí en la data prevista.\nEn la segona Intifada, que oficialment s’acabà l’any 2005 amb un armistici firmat pel president palestí Abbas i els primer ministre israelià Sharon, moriren més de 4000 persones (la majoria palestins).\nDurant l’any 2004, Ariel Sharon, nou primer ministre israelià des de l’any 2001, sorprengué amb plans per a la retirada de colons jueus a la franja de Gaza. Es manté la controvèrsia si fou per raons polítiques o més aviat econòmiques, però tot i les moltes protestes, la retirada d’uns 6.500 colons es realitzà durant l’agost de 2005. Per als palestins no significà gaire, ja que la seva situació no canvià i hagueren de viure amb les mateixes restriccions que abans. La majoria dels palestins considerava la vida a Gaza com la d’una presó i la retirada d’uns colons no canviava aquesta sensació.\nLa creixent insatisfacció del poble palestí amb el govern d’Al Fatah, vist com a corrupte i incapaç de presentar resultats en el procés de pau feu créixer la popularitat del grup radical Hamas, que es mostrava com un partit organitzat i disposat a resoldre problemes del poble palestí.\nHamas declarà llavors que participaria a les eleccions legislatives al gener del 2006 i acabà guanyant per majoria.\nLa comunitat internacional es mostrà determinada a no acceptar el resultat d’aquestes eleccions, i intentà aïllar i debilitar la facció islàmica mentre es negués a reconèixer Israel i no renunciés a la violència. Hamas refusà aquestes condicions. En conseqüència cessà la transferència d’ajuda econòmica (la major part del pressupost palestí), EUA imposà sancions impedint als bancs transferir diners al govern de Hamas i s’interromperen els contactes diplomàtics amb el nou govern.\nL’any 2007, la lluita de poder entre Hamas i Fatah es transformà en una guerra civil i portà a la creació de dos entitats polítiques separades: una a Cisjordània, controlada per Al Fatah i Mahmud Abbas (President de l’Autoritat Nacional Palestina) i una altra a la franja de Gaza, controlada per Hamas.\nMentrestant, Israel havia llançat un nou atac sobre el Líban. Oficialment la invasió del Líban va tenir com a únic objectiu l’alliberació de dos soldats segrestats el 12 de juliol de 2006 per Hezbola. En realitat la intenció fou donar un cop decisiu a la organització terrorista islàmica.\nIsrael no esperava una forta resistència per part de Hezbola, que seguí llançant coets sobre territori israelià. La guerra es prolongà durant més d’un mes i Hezbola reivindicà una victòria estratègica sobre Israel. Més que problemes econòmics provocats pels coets de Hezbola, Israel va patir el deteriorament de la seva imatge a nivell mundial. La destrucció d’una gran part de la infraestructura i uns 30.000 apartaments al Líban provocaren crítiques en la comunitat internacional per l’ús desproporcionat de forces militars. Durant l’agost del 2006, amb la intervenció de l’ONU entrà en vigor un armistici, però els soldats segrestats quedaren a mans de Hezbola.\nDurant el novembre del 2007, el president George W. Bush aconseguí reunir 49 ministres i viceministres exteriors a la ciutat d’Anàpolis, a l’Estat de Maryland, en un altre intent d’arribar a un acord de pau entre israelians i palestins.\nEn la inauguració de la Conferència, George W. Bush anuncià que els líders palestí i israelià intentaran aconseguir un acord de pau que inclogui la sobirania de Jerusalem, la repatriació dels refugiats i la demarcació de les fronteres entre Palestina i Israel, així com dels futurs assentaments israelians als territoris palestins ocupats abans d’acabar l’any 2008.\nDesprés de diverses trobades dels dos líders a Jerusalem no s’arribà a l’esperat acord revelant el pla proposat pel president Bush com il·lusori. Fou la desconfiança entre ambdós bàndols els que bloquejà qualsevol intent de negociar un acord. Per una banda el govern israelià continuava la construcció d’assentaments jueus a Jerusalem Est, reclamat pels palestins com la capital del futur Estat Palestí, i per altra banda Israel no confià en el poder d’Al Fatah de controlar les accions terroristes de Hamas.\nDurant els primers mesos del 2008 es multiplicaren els atacs de coets contra Israel llançats per Hamas des de la Franja de Gaza. Al juny del mateix any es negocià l’alto al foc de sis mesos entre Israel i els palestins militants. Al desembre, Hamas declarà nul•la aquesta treva i tornà a llançar coets sobre territori israelià.\nEl 27 de desembre del 2008 Israel contestà amb l’operació batejada com Plom Fos, bombardejant la franja de Gaza i matant cents de civils.\nEl 18 de gener del 2009, després de tres setmanes d’ofensiva, Israel declarà un alto al foc unilateral al que Hamas respongué positivament només després de la retirada de tropes israelianes de la Franja de Gaza. Aquesta retirada de tropes fou completada el 21 de gener, llavors fou quan es començà a valorar la magnitud de la destrucció.\nEl balanç de l’ofensiva fou descoratjador. La guerra a Gaza costà la mort a 1.300 palestins (molts d’ells nens), deixà més de 5.000 ferits, unes 100.000 persones sense casa i les infraestructures quedaren completament destruïdes. Alguns experts han valorat que la reconstrucció costarà més de 2.000.000 d’€.\nIsrael, en canvi, es mostrà satisfet amb el resultat de l’ofensiva, digué que havia debilitat suficientment a Hamas per assegurar el cessament dels atacs. En un informe publicat poc després de l’alto al foc, Amnistia Internacional acusà a Hamas i Israel d’haver comès greus crims de guerra.\nEl gran recolzament que tingué aquesta guerra dins la població israeliana ajudà a Benjamin Netanyahu del partit de dretes Likud a guanyar les últimes eleccions del 21 de febrer del 2009. El nou primer ministre no sembla gens interessat en arribar a un acord de pau amb els palestins i digué que es concentraria en altres problemes més importants com en la crisi econòmica. El 16 de març firmà un acord de coalició parlamentaria amb el partit d’ultradretes Betenu (la nostra llar Israel) fent del seu líder, l’ultra-nacionalista Aviador Liebermann, el nou ministre d’afers exteriors. El seu discurs d’inauguració l’1 d’abril del 2009 alarmà a la comunitat internacional. En aquest discurs recalcà que les negociacions de pau de la seva antecessora Tzipi Livni havien sigut una pèrdua de temps i que per arribar a una pau duradora no era suficient utilitzar la paraula PAU vint vegades al dia. Declarà que, en lloc de fer concessions a Palestina, Israel s’havia de preparar per la guerra.\nL’1 i 2 de maig del 2009 les forces aèries israelianes llançaren nous atacs contra Gaza amb l’objectiu de destruir tres túnels subterranis utilitzats per al contraban d’armes en direcció a la Franja de Gaza, matant a dos palestins. Es tracta de les dues primeres morts en els últims tres mesos des de que Israel i les faccions armades palestines es comprometeren a respectar un alto al foc temporal. Aquests últims esdeveniments han demostrat que el procés de pau no és una prioritat per al nou govern israelià i que sota aquestes condicions una pau duradora a Orient Mitjà sembla més utòpica que mai.


Refugiats, vergonya històrica - Delas\nEls refugiats que fugen de les guerres criden a les portes d’Europa i aquesta els tanca les portes, vergonya històrica. 2016 ostenta el rècord de nombre de refugiats i immigrants que arrisquen la seva vida intentant arribar a Europa, el que comporta tragèdies humanes contínues tant en fronteres terrestres com en marítimes creuant la Mediterrània. L’origen d’aquest drama humà cal buscar-lo en les guerres i en les polítiques que imposen barreres a les fronteres.\n2016 ostenta el rècord de nombre de refugiats i immigrants que arrisquen la seva vida intentant arribar a Europa, el que comporta tragèdies humanes contínues tant en fronteres terrestres com en marítimes creuant la Mediterrània. L’origen d’aquest drama humà cal buscar-lo en les guerres i en les polítiques que imposen barreres a les fronteres.\nLa majoria de les persones que estan apostades en diverses fronteres intentant arribar i entrar a Europa fugen de la guerra de Síria, d’Iraq, d’Afganistan, de Iemen, d’Eritrea o de Somàlia; guerres en què diversos països de la UE han intervingut militarment, s’han involucrat a fons per enderrocar governs no afins i substituir-los per governs dòcils als interessos occidentals perquè acatin els dogmes del lliure mercat i eleccions representatives.\nDes de 2003 la UE ha inclòs com a amenaça a la seguretat, a “la nostra” seguretat, els estats fallits i el canvi climàtic, en tant que aquests dos factors poden provocar onades migratòries que poden arribar fins a les nostres portes. En definitiva, les migracions són concebudes com un perill a l’estil de vida dels europeus davant el qual cal protegir-se. En aquest sentit, un dels projectes de la UE que ha rebut l’impuls més important de totes aquestes noves plataformes va ser FRONTEX (2003), l’agència de control de fronteres de la UE. El resultat ha estat la militarització de les missions que aquest organisme porta a terme contra la immigració. Concretament, en l’àrea de la Mediterrània, zona considerada com la “primera línia de defensa” de les fronteres d’Europa. Frontex desenvolupa missions policials, aèries i navals d’intervenció ràpida, equipades amb material militar pesat, avions i helicòpters de combat i vaixells de vigilància marítima. Objectiu: que els immigrants no arribin a Europa. Encara que, publicitàriament, de tant en tant ens mostrin un vaixell militar, de la policia o de la guàrdia civil rescatant refugiats a alta mar, la seva tasca no és de salvament marítim, la seva missió és impedir que els refugiats arribin a les costes europees.\nEn tots aquests anys, els principals esforços humans i econòmics de la UE s’han centrat -i es continuen centrant- en protegir les fronteres, mitjançant tanques i filats, crear instal·lacions de concentració i detenció d’immigrants (com els CIES), criminalitzar el trànsit de les persones que creuen les fronteres i tornar als refugiats i immigrants a països propers a Síria. Perquè no arribin s’han creat fons d’ajudes econòmiques a països com Turquia, Jordània o Líban, que rebran ajudes econòmiques i crèdits si creen camps de refugiats en els seus països i impedeixen que arribin a Europa. Però la hipocresia i insolidaritat arriba fins a ciutats com Oberwil-Lieli (ciutat suïssa), que pagarà per no acollir refugiats, pagarà perquè els refugiats no facin malbé la bellesa del seu poble.\nFins ara, el tema dels refugiats s’ha abordat en termes de seguretat, però el que està en joc no és la salvaguarda de l’estil de vida europeu, el que està en risc no és continuar sent rics, el que està en joc són els valors i principis bàsics europeus com els drets humans. En sentit pragmàtic, les previsions d’Eurostat indiquen que en els pròxims 50 anys Europa necessitarà 50 milions de nous treballadors, es necessitaran 50 milions d’emigrants per treballar i mantenir el nivell de riquesa. No obstant això, tot el que es fa és crear agències i plans per impedir que arribin immigrants o refugiats.\nCal vèncer la por, aquests refugiats no ens deixaran sense feina, no ens deixaran sense recursos en els serveis socials i no són jihadistes que vénen a fer la guerra. No cal permetre que el debat migratori sigui un debat sobre seguretat. No cal parlar de “la nostra” seguretat contraposant-la a “la seva” seguretat. La seguretat és de tots, la seguretat ha de ser compartida o no és seguretat.\nLa política que s’està duent a terme per impedir que els refugiats trobin asil i una mica de pau en els nostres territoris serà una xacra que perdurarà en la història. D’aquí a uns anys no podrem dir que no ho sabíem, la vergonya pesarà per generacions a les nostres consciències.\nPublicat en Público, el 08/06/2016


Wikiloc | Ruta Camins del bisbe i abat Oliba, GR 151, 16ª Etapa, Manresa - Monestir de Montserrat\nCamins del bisbe i abat Oliba, GR 151, 16ª Etapa, Manresa - Monestir de Montserrat\nManresa gosol (4x4)\nManresa - Viladordis (senderisme)\nCaminada Joan Vila 2017 (senderisme)\nVista 378 vegades, descarregada 12 vegades\nSortida de Manresa, arribada al Monestir de Montserrat.\nAquest recorregut és el del GR 151 (senyals de pintura vermella i blanca) dels camins del bisbe i abat Oliba que va del monestir de Cuixa al monestir de Montserrat. Aquest tram d'avui, coincideix amb el del Camí de Sant Jaume. En totes les cruïlles trobareu pals indicatius. El recorregut no té cap dificultat i es fa per pistes forestals, algun tros de carretera i camins.\nSortirem de Manresa pel sud per la carretera que ve del Pont Vell en la cruïlla de la carretera que puja a Sant Pau. Per la cara sud i el costat del Riu (pal indicatiu) surt el Camí de Sant Jaume a Montserrat que seguirem. Aquest camí ressegueix el Riu i ens porta a una petita colònia que la voltem per la cara nord.\nContinuem per una pista que pel costat d'uns camps, per anar a creuar la carretera per sota d'un gran viaducte i puja a trobar la línia del Ferrocarril de Barcelona- Manresa. Aquí ens trobem amb el camí clàssic de Manresa a Montserrat (senyals de pintura blava i blanca) que compartirà recorregut amb el camí de Sant Jaume i més endavant també amb el camí del bisbe i abat Oliba.\nSeguirem les senyals de pintura blava i blanca fins trobar la cruïlla del GR 151 (camins del bisbe i abat Oliba) que ve directe sense entrar a Manresa des del Santuari de la Mare de Déu de la Salut de Viladordis. A partir d'aquí en totes les cruïlles trobarem pals indicatius del camí de sant Jaume que ens portaran a Castellgalí.\nEl creuarem i al sortir del poble trobem el camí antic de Montserrat que ens portarà a creuar la Riera de Castellet per pujar-nos a trobar la carretera de Marganell que seguirem un petit tros per deixar-la i anar a trobar l'ermita de Sant Jaume de Castellbell.\nContinuarem pel camí que ens pujarà al Pla de les Botges. Voltarem el gran camp, primer per la cara nord i després per la cara de Llevant fins que trobarem una cruïlla de pistes al cim del Camp al costat de la casa de Cal Penedès. Aquí el Camí clàssic de Montserrat marxa per la pista que va més al sud-oest deixem les senyals de pintura blanca i blava, que retrobarem en arribar a la carretera que ve de Santa Cecília). Nosaltres anirem per la pista que marxa més al sud-est que ens portarà a trobar la carretera de Sant Cristòfol que seguirem en direcció al sud-est.\nMés endavant la carretera esdevé pista asfaltada que ens porta primer a la urbanització de la Calzina i més endavant a trobar la carretera que puja a Montserrat que seguirem. Passarem per la Font dels Monjos, la cruïlla del Monestir de Sant Benet i les runes de la Colònia Puig on després d'un 50 metres trobem la cruïlla del PR C-19 (senyals de pintura groga i blanca) que seguirem.\nEns pujarà a trobar la carretera que ve de Santa Cecília (aquí ens retrobem amb les senyals de pintura blava i blanca del camí clàssic) i que seguirem en direcció a Llevant fins a trobar un pal indicatiu per la cara sud (està a l'altre costat de la carretera) que ens senyala el camí dels Degotalls que ens pujarà al Monestir de Montserrat.\nLa cartografia és de l'Institut Cartogràfic de Catalunya i el mapa de Montserrat de l'Editorial Alpina\nAquesta excursió és continuïtat de:\nCamins del bisbe i abat Oliba, GR 151, 15 ª Etapa, Artés - Manresa\nSeguir camí de Sant Jaume\nAgafar PR C-19\nHola, ha trobat interessant aquesta ruta Camins del bisbe i abat Oliba, GR 151, 16ª Etapa, Manresa - Monestir de Montserrat https://ca.wikiloc.com/rutes-senderisme/camins-del-bisbe-i-abat-oliba-gr-151-16a-etapa-manresa-monestir-de-montserrat-16299704 Salutacions, Wikiloc | Rutes del Món


Un jove tunisià de 24 anys, principal sospitós de l'atemptat al mercat nadalenc de Berlín\nActualitzada 22/12/2016 a les 06:48\nAnis Amri, un tunisià de 24 anys presumptament implicat en l’atemptat de dilluns en un mercat de Nadal de Berlín, es va convertir ahir en l’home més buscat d’Alemanya, que va emetre una ordre de detenció europea i va oferir fins a 100.000 euros de recompensa per pistes que ajudin a trobar-lo. El jove, vigilat per les autoritats del país fins al setembre, centra les sospites de les forces de seguretat després que dimarts quedés en llibertat l’únic detingut després de l’atac, reivindicat per Estat Islàmic i en el qual van morir dotze persones.\nAmb l’advertiment que pot ser violent i anar armat, la fiscalia federal i l’oficina federal de recerca criminal van demanar la col·laboració ciutadana i van difondre fotografies d’Amri, que va entrar a Alemanya l’estiu del 2015 i va veure com la seva sol·licitud d’asil era rebutjada el juny passat. El jove figurava a les bases de dades de persones perilloses de les forces antiterroristes alemanyes, però els investigadors el busquen en haver trobat documentació a nom seu a la cabina del camió.\nAmri havia estat investigat perquè se sospitava que preparava un robatori amb l’objectiu de comprar armes automàtiques per cometre un atemptat, però no es va poder provar i la vigilància es va abandonar. També se’l va relacionar amb una xarxa liderada per Abua Walaa, detingut recentment i considerat un dels principals líders d’Estat Islàmic a Alemanya.\nMateu serà l'ambaixador a Madrid i Descarrega, a París\nCultura fixa el Museu Nacional com a prioritat\nPodem denuncia la proliferació de pisos pastera pel preu del lloguer\n1. Els Amics de les Arts, a Ordino\n3. L'ONU implica Salman en la mort de Khashoggi\n4. Almenys 22 morts en el naufragi d'una pastera...\n5. L'ONCA inaugura dissabte el Festival d'orgue...\n6. Zoologia artística\n7. El Museu del Tabac consagra la gran mostra...\n8. Guillem Arderiu fa la millor marca personal en...\n9. Doble derrota a l'estrena del Mundial\n10. Stefi Troguet és a 5.300 metres al Nanga ...


Thule llança un transportista de càrrega de luxe: revisió vectorial de la caixa del sostre - Motors\nL'última caixa de càrrega de Thules, el Vector, incorpora moltes novetats i funcions útils. Però val la pena el preu premium? Ho vam provar per esbrinar-ho.\nLa nova caixa de càrrega de Thules, anomenada correctament Vector, és una meravella artística. Les seves línies de picat imiten els dissenys dels cotxes esportius cars. Però també és una caixa de teulada premium (llegiu: cara) plena de les darreres innovacions de Thules.\nVaig poder prendre el nou Thule Vector en una desena de viatges per carretera a Suècia, Canadà i els Estats Units i vaig visitar la fàbrica de Thules, on es va dissenyar el Vector, per entendre exactament el perquè de la crema de Thules.\nEn resum:El Vector ofereix moltes característiques hàbils per al viatger experimentat amb els enginys: un interior blanc al llarg del sostre de clamshell per veure-ho millor, una clau que funciona independentment del mecanisme obert / tancat, una llum interior i un revestiment encoixinat desprenible.\nUn disseny estètic atractiu, més fàcil d’utilitzar (el mecanisme de tancament de dues parts és un salvador per a les pistes d’esquí) i la fàcil instal·lació fa que sigui una compra recomanable, tot i que el Vector és gairebé el doble que el d’altres opcions de caixa de sostre.\nSostre veterà del teulador\nEn termes de cred, sóc un gran usuari de caixes de càrrega. Vaig registrar uns 8.000 dies de conducció aproximadament amb una caixa de sostre al cotxe i vaig creuar més de dotze vegades els Estats Units i el Canadà, amb un nombre igual de transportistes al terrat.\nEn aquest període, Ive va perdre tres caixes de càrrega a alt vent, amb un fracàs catastròfic especialment memorable en un dia calorós i ventós a l'oest de Texas.\nTambé vaig esgarrapar-ne diversos, va trencar els aixecadors de tapa i en va llançar un altre fora del cotxe quan la porta del garatge no es va obrir tal com estava previst. Quan se'm va ocórrer l'oportunitat de provar el nou Thule Vector, el rack més premium disponible, no podia dir que no.\nRevisió de la caixa del sostre de Thule Vector\nThule fa tres categories de caixes de sostre, seguint els principis bons, millors i millors. Un model de luxe, Vector suma a la categoria de millors marques sueces.\nAls EUA, tindrà dos estils: la versió 310L M i la més gran, 360L Alpine. Pràcticament parlant, la M celebrarà tres a cinc taules de neu o parells d’esquís. Mentrestant, el més càlid alpí acollirà entre quatre i sis parells d’esquís (però el mateix nombre de taules de neu que la M).\nUna cosa de Thule: El disseny és definitivament l'ambaixador silenciós de la marca. I els vectors accentuen l'esport, els aspectes ràpids i ràpids.\nLa caixa de càrrega pròpiament dita sembla una extensió d’un elegant esportista. De fet, Thule em va dir que funciona amb desenes de marques de vehicles (Audi, BMW i altres) per assegurar-se que els nous dissenys de bastidors i caixes de càrrega estiguin en sintonia amb els més recents en automòbils.\nLa part posterior té una forma de spoiler, amb el nas corbant-se agressivament cap a baix per combinar les línies suaus i aerodinàmiques dels cotxes de luxe moderns. Mentre que totes les altres caixes de càrrega que he provat tenen una part superior de magdalena, on la tapa i la part inferior de la caixa se solapen, el Vector té un tancament de la junta incorporada.\nFins i tot conduint a velocitats relativament altes (ens ha semblat que la velocitat màxima és de 80 km / h), la caixa es manté increïblement tranquil·la. A més, els petits forats de la part frontal de la caixa canalitzen l’aire pels costats (no fa volar dins) per ajudar a mantenir la conversa al mínim.\nVam circular durant diversos dies a velocitats baixes i altes, per carreteres des de la terra fins a l’asfaltada, des de la neu coberta fins a la grava, amb i sense la caixa de càrrega i aquells canals aeris funcionen. L'humor poc profund que assalta altres caixes de càrrega no està present al vector.\nInstal·lació de Thule Vector\nEl primer que vaig notar sobre el Vector és la facilitat d’instal·lar. L’Alpine pesa 64 lliures, 5 lliures més pesades que la M. Vaig poder posar-me a la meva Ford Expedition 2016 jo mateix, però hauria estat més fàcil amb dues persones.\nSi bé moltes altres caixes que he utilitzat requereixen molta intuïció per esbrinar la quantitat d’ajustament que necessiten els punts d’adhesió, el Vector disposa d’un sistema únic (també conegut com PowerClick) que t’impedeix sobrepassar els poms.\nSimplement torneu els poms fins que sentiu un clic. Aleshores, sabeu que la caixa està segura. Fins i tot quan vaig seguir girant, no podia despullar els fils.\nSistema Thule SlideLock: Excel·lent per als esquiadors\nProbablement la major innovació del vector és el seu mecanisme de bloqueig / obertura. Altres caixes de càrrega (Thules incloses) s’obren amb una tecla que desbloqueja la caixa i dispara el pestell. Aquest sistema pot resultar problemàtic els dies freds quan el pany està congelat. Al vector, la clau i el pestell són dos components separats.\nAixò vol dir que no haureu d’atrapar la clau per obrir la caixa. Vaig emmordassar els dits els dies d'esquí i puc demostrar que la bona acció del sistema de dues parts dels vectors marca la diferència.\nCaixa de sostre de Thule Vector: millors característiques\nEl que més m’agrada del Vector és que es pot obrir i tancar amb una mà. Això és quelcom que qualsevol persona que tingui problemes en la càrrega dels esquís entendrà immediatament.\nEls aixecadors de tapa sincronitzats garanteixen que els dos extrems es mouen al mateix temps, de manera que només heu d'aixecar la tapa al centre. Les puntes internes del plàstic ABS endureixen tant la tapa com la part inferior de la caixa, de manera que el vector no se sent tan molest com moltes caixes que he utilitzat.\nEn termes de rendiment, l’interior de Vectors també es troba a diversos passos de l’estat quo. A l’interior, un revestiment de feltre rentable crea un coixí entre la càrrega i la caixa. No només això impedeix que els enginys reboten, sinó que també noto que també reduïa el soroll.\nI proporciona una bona protecció per a les vores i els fulls superiors dels esquís i taules de neu. A més, podeu treure el revestiment de la mànega per dins, cosa que em va semblar molt útil després d’haver arrossegat un material d’escalada brut.\nL'interior de la petxina dels Vectors té un parell de sorpreses més. En primer lloc, la tapa presenta un interior blanc. En comparació amb l’interior negre estàndard, el blanc ofereix una millora significativa de la visibilitat quan s’aconsegueix l’engranatge, sobretot els matins d’inici alpí quan sortiu de casa abans de la sortida del sol i de tornada a casa després de la foscor.\nI, sobretot, el Vector ofereix un llum LED automàtic que s’encén quan obriu la tapa. Els dissenyadors de Thule em van explicar que la llum és en realitat un gris subtil, no blanc, ja que ofereix la millor visibilitat.\nVector Thule: No és perfecte per a alguns\nHi ha desavantatges? Sí, segons les vostres necessitats i configuració actual. En primer lloc, el seu disseny elegant resulta més reduït.\nNo serà un problema per a molts esquiadors, però vaig trobar que el Vector no podrà allotjar esquís més llargs, com el Super-G. La M mantindrà esquís de fins a 185 cm de llarg, i l'Alpina pot agafar esquís de fins a 200 cm.\nA més, el disseny de luxe de Vectors significa que no s’ajusta tant a cotxes voluminosos, camions o SUV. En els meus marits Subaru WRX STI, Vector va complementar perfectament les línies elegants dels vehicles. A la meva expedició, definitivament semblava fora de lloc.\nNo he tingut l'oportunitat d'empènyer el vector fins als seus límits (i garantia de per vida). Però, després de veure les proves que es van passar a la seu de Thules a Hillerstorp, Suècia, crec que se m'aconsegueix evitar-ho.\nThule va sotmetre el Vector a proves de durabilitat que registren forces d’acceleració, una taula agitadora hidràulica que duplica carreteres accidentades i una prova estàtica que carrega el bastidor amb més pes del que mai podia a la vida real.\ntenda hornet 2p\nTinc ganes de passar més dies amb el Thule Vector per veure si compleix la seva promesa com la caixa de càrrega més excel·lent que s’hagi fet mai. Aquest hivern aguantarà temps baixos, neu intensa, 100 dies d'esquí més, i fortes escalades.\nFins ara, tot el que he vist indica que el Vector està a l'altura de la previsió i de la promesa. Fins i tot pel que fa al preu, em venen.\nSegur, podia portar els meus esquís en una caixa de càrrega menys costosa. Però quan afegeixo el cost de l’engranatge que porto, i comprovo com és el que ve el meu cotxe amb la caixa, 1.500 dòlars no semblen un desemborsament raonable.\nLàser Pro Performance Performance ara disponible per a esportistes aficionats


El Món | Fer campanya o fer el 'notes'\nFer campanya o fer el 'notes'\n"Cantar el run-run, passi. Però haver de dir-la grossa cada dia li resta a ella vots i lleva credibilitat a la política que diu haver vingut a rescatar"\nTwitter ha fet molt de mal. Estimem-lo. Un Twitter, on molts hi triomfen i pensen que la resta del món els espera. I potser uns quants sí que ho fan, però llavors la proporció, xarxes i faràndula mediàtica a banda, ja varia. Perquè una cosa és criticar-ho tot, amb aquell estil canyero que tanta parròquia mobilitza a can piulador i a les tertúlies, i una altra és passar a proposar i erigir-se en gestor creïble per a una majoria. D'alguns no sabem com governaran. D'altres ho vam patir i ara ens han dit que s'han reciclat. Però, pregunta: si ens prometen etapa nova i perpetren una campanya electoral en pla notes, caricatura grotesca de la de tota la vida, realment n'hauríem d'esperar res de diferent al capdavant de les institucions de tots?\nTé riscos, convertir una campanya en el concurs de genialitats (amb més o menys gràcia) en què molts han convertit les xarxes socials digitals. Per a propis i estranys. I a Catalunya, en aquesta campanya electoral, ja em sabran ben contradir amb exemples alternatius si és que els tenen, però jo diria que n'Ada Colau s'està cobrint de glòria especialment.\nVaig tenir els meus profunds dubtes amb el vídeo on Alfred Bosch feia imitacions com d'executiu business friendly i també de militant antisistema. Sincerament crec que algú que aspira a ser alcalde d'una capital internacional com Barcelona hauria d'estalviar-se coses d'aquestes per molt que necessiti sortir als mitjans. Però les pensades d'Ada Colau i les desqualificacions seves i dels seus superen això i la resta.\nCantar el run-run, passi. Però haver de dir-la grossa cada dia li resta a ella vots i lleva credibilitat a la política que diu haver vingut a rescatar. Que si la moneda pròpia de Barcelona, que si els cotxes que no passin per la Diagonal, que si polítics com Xavier Trias són la "màfia" o "xusma". Això, que ho digui Pablo Iglesias, que sovint sembla que begui molt més de Beppe Grillo que d'Alexis Tsipras, passi, perquè a més pinta força difícil que acabi presidint-nos. Però, i una possible alcaldessa així? Això, és clar, si és que realment està fent campanya per ser alcaldessa, i no està aprofitant aquest període electoral per assegurar-se una plataforma des d'on fer-se notar.


Mobilitzacions contra les polítiques d'asil de la UE, amb la tragèdia de Badalona de fons - Regió7\nMobilitzacions contra les polítiques d'asil de la UE, amb la tragèdia de Badalona de fons\nDes de la Plataforma 12-D asseguren que es podria haver evitat i exigeixen un canvi en la llei d'estrangeria\n12·12·20 | 15:46\nUna noia amb els ulls tapats i aguantant les banderes de Luxemburg i Bèlgica en la protesta de Girona | ACN\nCentenars de persones han sortit aquest dissabte al migdia al carrer per protestar contra les polítiques d'asil i migració de l'estat espanyol i la Unió Europea. Ho han fet amb la tragèdia de Badalona, on tres persones van morir després d'incendiar-se la nau on vivien. Des de la Plataforma 12-D, convocants de l'acte, assenyalen que es podria haver evitat si hi hagués una política d'asil "que respecti els drets humans". La protesta s'ha fet a una desena de ciutats de Catalunya a més de València i Menorca. Els concentrats han tallat carreteres i han mostrat les banderes dels estats europeus simbolitzant un mur que han fet caure al final de l'acte. També s'ha llegit un manifest comú a totes les ciutats.\n"La desgràcia de Badalona es podria haver evitat i se'n poden evitar de pitjors", així de contundent s'expressa el portaveu de la Plataforma 12-D a Girona, Karim Sabni. Ho ha fet a la concentració que la l'entitat ha fet davant de la Subdelegació del govern espanyol, en una de les moltes protestes convocades arreu de Catalunya en contra de la les polítiques d'immigració i asil de la Unió Europea (UE) en general i de la llei d'estrangeria espanyola en particular. Sabni reclama una reforma "urgent" d'aquesta llei per evitar el "racisme institucional" que considera que hi ha al darrera de la tragèdia de la nau del barri del Gorg de Badalona.\n"Ja que no és possible derogar-la, però almenys una reforma perquè cal una regularització de totes aquestes persones que malviuen en naus com aquesta. La llei d'estrangeria porta a la marginació. La llei d'estrangeria mata", assenyala el portaveu de la plataforma 12-D.\nPer això, els concentrats han volgut fer una performance per escenificar la "indignant" política d'immigració i asil de la Unió Europea. A les 12 del migdia han tallat diverses vies d'una desena de ciutats catalanes i han mostrat banderes de la UE i dels estats que la conformen, fent un mur humà que impedia l'accés als refugiats que estaven representats just al darrera.\nDurant l'acte s'ha llegit un manifest, a la meitat del qual s'han fet caure les banderes dels diferents països permetent l'accés dels immigrants. Tot plegat ha acabat amb un minut de silenci en record de les tres persones que van perdre la vida a la nau de Badalona.\nA Badalona i a tot arreu\nSabni deixa clar que el que ha passat al barri del Gorg és un problema que hi ha "a tot arreu" i que no desapareixerà "només silenciant-lo". Assegura que si s'haguessin dut a terme polítiques d'immigració que respectessin els drets humans s'hauria evitat la tragèdia d'aquesta setmana.\nDe fet, remarca que "encara s'està a temps" d'evitar "desgràcies encara més greus", però per això, explica, cal la implicació de la classe política reformant la llei d'estrangeria en el cas espanyol.\n"El problema és que aquesta llei és el primer obstacle amb el que es troben les persones per poder sortir de la marginació, per tant és clau intervenir. Ja s'han fet propostes de d'algunes entitats, però els grups polítics no hi donen suport. Ni els anomenats com a més progressistes de la història", lamenta Sabni.\nMil quilòmetres de mur\nLa plataforma 12-D denuncia que en els últims anys, Europa ha aixecat 1.000 quilòmetres de murs a les seves fronteres per "aturar l'entrada de persones desplaçades per la violència, la desigualtat i la persecució". L'entitat considera que els estats "militaritzen i externalitzen les seves fronteres a països que vulneren sistemàticament els drets humans".\nEn aquest sentit, recorden que aquests mateixos països impedeixen el rescat a les ONG al Mediterrani "perquè no hi hagi testimonis del genocidi que té lloc al mar" i lamenten que incompleixin els compromisos de reubicació des de 2015.


Caixa sensorial misteriosa Montessori\nAquesta interessant proposta sensorial consisteix en una caixa de 25 cm de longitud, 15 cm d'ample i 15 cm d'altura, l'entrada de la qual està coberta per una tela. El joc consisteix a ficar la mà i tocar el contingut que hi ha dins, intentant sentir-lo o endevinar-lo sense usar la vista.\nA mesura que anem creixent, el sentit de la vista és cada vegada més important per nosaltres i tendim a dependre molt d'ell. Per això, quan ens privem d'aquest, altres sensacions prenen partit i ens concentrem a sentir d'una altra forma, amb altres parts del nostre cos.\nUna activitat molt bonica és dir-li al nen o la nena que trobi entre tots els objectes que disposis dins de la caixa dels secrets, un de tals característiques: que sigui suau, que estigui fred, que tingui punxes... perquè vagin seleccionant i nomenant sensacions tàctils.\nSi es té la possibilitat d'ajuntar diverses caixes sensorials, com en el cas de la foto, la proposta es torna encara més interessant. Es pot jugar d'aquesta manera amb fils temàtics com a textures, temperatures, formes, pesos... posant en cada caixa dels secrets una proposta diferent de la que puguin anar i tornar per a comparar, explorar...\nLa caixa sensorial està feta en fusta contraxapada, amb tapa lliscant a la vora apilable. És molt robusta. La tela té una obertura amb goma elàstica i una bona subjecció reforçada als laterals, amb el que no es deteriora fàcilment per l'ús.\nMides producte: 25 cm de longitud, 15 cm de ancho y 15 cm de altura\nAquesta interessant proposta sensorial consisteix en un...


Reagrupament se suma a les concentracions a favor de la declaració de sobirania\nAquest dimecres 23 de gener, dia en què el Parlament ha d’aprovar la Declaració de Sobirania, diferents col·lectius, com l'Associació de Municipis per la Independència i l'ANC, han convocat concentracions davant el Parlament i, posteriorment, dels ajuntaments dels municipis del país per expressar el suport al text i a l'inici del procés.\nReagrupament Tarragonès deplora profundament l’aprovació d’una moció a l’ajuntament de Tarragona, amb els vots a favor del PSC i el PP, en la qual aquests dos partits polítics demanen el canvi de nom de la Universitat Rovira i Virgili. Només podem entendre els motius d’aquestes dues formacions polítiques, que promouen un canvi que ningú al territori no demana, des de la voluntat manifesta d’esborrar qualsevol rastre de catalanitat a la nostra universitat.\nPle suport de Reagrupament a la Declaració de Sobirania que proposaran CiU i Esquerra al Parlament de Catalunya\nAutor: Junta Directiva Nacional de Reagrupament Independentista / Foto: Josep Lluís G.\n(Barcelona, 12 de gener de 2013)\nLa Junta Directiva de Reagrupament Independentista, reunida a la seva seu nacional, ha acordat atorgar ple suport a la Declaració de Sobirania que proposaran els grups parlamentaris de Convergència i Unió i d'Esquerra Republicana de Catalunya al Parlament de Catalunya.\nComiat i homenatge a Moisès Broggi\nSegons un comunicat de la família del Dr. Broggi, la capella ardent estarà oberta demà, 1 de gener, a partir de les 14,00h. al tanatori de Les Corts. L'enterrament tindrà lloc dimecres, 2 de gener a les 10,30h.\nReagrupament denuncia la brutal ofensiva contra l'escola catalana que proposa el Regne d'Espanya\nEl darrer text que el ministre espanyol José Ignacio Wert presentarà avui en el marc de la Conferència Sectorial d'Educació a Madrid davant les conselleries d'Ensenyament de totes les autonomies és el resultat de l'ofensiva final que el Regne d'Espanya ha preparat contra el català i molt més encara contra l'escola catalana en llengua i continguts.\nJoan Carretero: "És un moment de màxima generositat, de plena confiança i d’una ambició sense límits"\nAutor: Joan Carretero i Grau. President de Reagrupament\n(Puigcerdà, 23 de novembre de 2012)\nAquest any Reagrupament, davant les agressions que rep el nostre país i la nostra llengua per part de l’Estat espanyol en forma de sentències, interlocutòries i lleis, ha volgut contestar en positiu. Per això, el guardó que es lliurarà a cadascun del premiats és una escultura d’edició limitada especial, “Una llengua del món”, obra de Ramon Maria Jounou. La primera escultura va ser lliurada al Dr. Moisès Broggi, membre de la nostra associació de més edat, el dia que va fer 104 anys.\nLa vicepresidenta de Reagrupament, Rut Carandell, ha presentat aquesta tarda a la seu nacional de l'associació independentista la presa de posició de Reagrupament davant les pròximes eleccions plebiscitàries del 25N. En veu de Rut Carandell, atenent el fet que el president Mas s’ha posat al capdavant del procés per l’assoliment de l’Estat per a Catalunya i ha manifestat públicament la seva ferma decisió d’encapçalar-lo, Reagrupament ha decidit demanar als ciutadans que donin un ampli suport a les properes eleccions plebiscitàries al president Mas.\nMés informació: Presa de posició de Reagrupament al TN Vespre\n« Anterior Següent » 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 ...17


Tarragona és el municipi de la província amb més mesquites seguit de Reus i el Vendrell | TARRAGONA 21\tSubscriu RSS\n10 jul 2012\tTarragona és el municipi de la província amb més mesquites seguit de Reus i el Vendrell\nExterior d'una mesquita situada a Reus / elpais.com\nL’Observatori del Pluralisme Religiós a Espanya, un organisme que depèn del Ministeri de Justícia del Govern Espanyol, ha publicat unes dades en les quals es comptabilitzen el nombre de mesquites per comunitats autònomes i províncies. En aquest sentit, Catalunya és comunitat autònoma espanyola amb un major número de mesquites, concretament, 242, seguida d’Andalusia amb 180. Respecte a les províncies catalanes, Tarragona és juntament amb Lleida la que menys temples de culte religiós musulmà té, amb 28 en total cadascuna. Les comarques barcelonines comptabilitzen 146 i les gironines, 40.\nTarragona ciutat: 5 mesquites\nPer municipis, sempre segons les dades de l’Observatori del Pluralisme Religiós, la ciutat de Tarragona és la que té un major nombre d’oratoris musulmans, amb 5 (dos al barri de Campclar, un a Bonavista, un al polígon de Riuclar i un altre a la Part Baixa de la ciutat). A continuació, se situen Reus i El Vendrell, ambdues amb tres mesquites, i Calafell i Roquetes, amb dues. La resta de municipis que compten amb un centre de culte musulmà són La Sénia, Sant Carles de la Ràpita, Móra d’Ebre, Tortosa, Cunit, Alcover, l’Espluga de Francolí, l’Arboç, Roda de Barà, Ulldecona, Alcanar i Falset.\nTarragona és la segona capital de província amb més oratoris de culte musulmà, ja que Barcelona en té 24, mentre que Lleida compta amb tres i Girona amb dos.


La millora de la residència a Trepucó entrarà en funcionament l'any 2019\nEl projecte crearà nou places noves per a persones amb discapacitat intel·lectual i tindrà un cost pràcticament de mig milió d'euros finançats entre el Govern balear i el Consell Insular de Menorca\n2 min. Maó 15/11/2017 17:00\n651x366 Responsables de les principals administracions han signat el conveni aquest dimecres dematí. / CAIB.ES Responsables de les principals administracions han signat el conveni aquest dimecres dematí. / CAIB.ES\nEl Govern balear i el Consell Insular de Menorca han escenificat aquest dimecres dematí la bona entesa entre les dues administracions signant el conveni, segons el qual es manifesta el compromís de reformar i ampliar les actuals instal·lacions de la residència per a persones amb discapacitat intel·lectual i problemes de salut mental de Trepucó, a Maó. A més a més, el projecte vindrà acompanyat d'un increment de nou places per a la dependència.\nLa presidenta del Consell de Menorca, Susana Mora, s'ha mostrat "molt satisfeta amb un projecte que demostra la bona sintonia entre institucions. És un exemple de col·laboració per donar una resposta a la ciutadania que perseguíem des de feia temps". Per Mora, "l'actuació permetrà que aquells usuaris amb discapacitat gaudeixin del seu espai diferenciat. De les nou places, vuit seran conveniades, mentre que la restant la gestionarà la Conselleria balear de Serveis Socials". La presidenta també hi ha agraït l'esforç inversor de l'Executiu autonòmic, ja que, "dels 480.000 euros pressupostats per a la millora de la residència, un terç serà assumit pel Govern". El Consell es farà càrrec de la resta d'inversió.\nPer la seva banda, Fina Santiago assegura que "amb voluntat política els projectes es tiren endavant. Aquesta actuació facilitarà que les persones amb discapacitat intel·lectual i amb problemes de conducta tinguin un tracte diferent perquè cal remarcar el fet que es tracta de places individuals. Optam per la qualitat". Santiago ha aprofitat el viatge a Menorca per esmentar l'acord existent amb l'Ajuntament de Sant Lluís per a l'ampliació de la residència municipal.


Procés electoral per la renovació del CEMB\nConsulta el calendari, el llistat de places a renovar i el cens provisional del procés electoral per la renovació del CEMB\nButlletí del segon trimestre del curs 2021-2022\nConsulta totes les notícies d'aquest trimestre en el Butlletí del Consell Educatiu Municipal de Barcelona!\nInforme de la Comissió de Treball de Mapa Escolar\nEl CEMB proposa redefinir les zones educatives de la ciutat i reduir el nombre d’adscripcions de centre\nEl CEMB demana més transparència en el procés de classificació de complexitat dels centres educatius\nS'aprova un manifest a petició de les famílies que demana que el procés de classificació de complexitat dels centres sigui més transparent i participatiu. Llegeix notícia\nManca de places de PFI i de CFGM\nEl Fòrum de les ciutats amb Consell de la Formació Professional denuncia la manca de places de Programes de Formació i Inserció Laboral-PFI i de Cicles Formatius de Grau Mig - CFGM pel curs 2021-22. Ampliar\nCommemoració del 30è aniversari del CEMB\nLa celebració del 30è aniversari del Consell Educatiu Municipal de Barcelona i dels Consells Educatius Municipals de Districte va tenir lloc el 10 de juny, a les 17.00 h\nVeure la retransmissió | Més informació\nMesura de govern impulsada per l’Ajuntament de Barcelona on es posa el focus en la vida dels nens i de les nenes en l’etapa vital estratègica 0-3 anys, i en els serveis i suports que necessiten les famílies per educar-los i cuidar-los. Accedir\nFins al 27 de juny, en cap de setmana, i també amb servei el juliol i l'agost com a espais d'ús públic, lleure, educatiu i comunitari\nCreada la Taula per a l’Acord de Ciutat per a l’Educació 2030\nL’Ajuntament crea la Taula per a l’Acord de ciutat per a l’Educació 2030, el full de ruta dels principals reptes i línies estratègiques del model educatiu de Barcelona. Emmarcada en el Consell Educatiu Municipal. Més informació\nDECLARACIÓ SOBRE L’INICI DE CURS ESCOLAR EXTRAORDINARI 2020/2021, aprovada pel plenari del Consell Educatiu Municipal de Barcelona el 14 d’octubre de 2020. Accedir\nExposició de les renovacions i vacants del CEMB per les eleccions del 2022\nConsulta les renovacions i vacants del CEMB de cara a les pròximes eleccions\nEs tanca la formació per a docents del programa ‘Transformem els patis en naturalitzats, coeducatius i comunitaris’\nParticipació. Docents dels 17 centres participants han rebut quatre sessions de...\nEn la seva elaboració hi han participat més de 170 persones representants d'entitats del territori.\nEl Plenari del CEMB presenta un seguit de propostes en relació amb el càlcul de la complexitat i l’assignació de recursos dels centres educatius\nPlenari. En la sessió també és va abordar l’ús del català a l’educació\nConsells Educatius Municipals de Barcelona\nConeix els consells\nEscolars de districte


Marc Bernadí, ambiciós – CB Martorell\nMarc Bernadí, ambiciós\nClub Bàsquet Martorell | 24/12/2015\nMarc Bernadí és un dels jugadors franquícia del primer equip del Club Bàsquet Martorell. Aquest 2015 ha fet un pas endavant i comença a ser un valor en alça per a l’equip de Xavier Garcia. El darrer partit davant el CB Castellbisbal va ser un dels més destacats tot i acabar perdent.\n“A nivell personal aquest any ha estat d’aprenentatge, sobretot quan vam començar la segona volta de la temporada passada. Estic content pel pas endavant que he fet a la pista, aprenent en cada entrenament i en cada partit a la Lliga EBA davant de grans equips i, sobretot, pels companys amb qui comparteixo i vaig compartir vestidor”, apunta el pivot martorellenc.\nBernadí sempre està disposat a ajudar a l’equip i acceptar el seu rol dins l’equip. “Tots volem jugar més minuts, tots. Som un equip jove, hi ha moltes rotacions i sempre hi ha algú que destaca més que l’altre i ens permet guanyar els partits. Estic tranquil perquè tinc la confiança plena del míster i dels meus companys”, reconeix.\nUn any de contrastos\nEl curs passat va ser per oblidar amb un canvi d’entrenador a mitja temporada: d’Andreu Aguilar a Xavier Garcia. A més, l’objectiu de la permanència no es va assolir però fruit d’una reestructuració de la competició va permetre al CB Martorell seguir un any més a la Lliga EBA.\nBernadí explica que “va ser una decepció baixar de categoria però per sort seguim a EBA. Valoro el petit salt que ha fet el club d’apostar per jugar a la Lliga EBA després de molts anys a Copa Catalunya. Aquesta temporada hem de consolidar-nos en aquesta categoria com ara el Cornellà o el Santfeliuenc, per posar un exemple. Entre tots hem d’aconseguir que Martorell sigui un referent del bàsquet català”.\nAquest curs la competició està molt renyida. “L’objectiu és acabar entre els cinc primers i jugar entre els millors. Això també ens permetria treure’ns la pressió de no patir per mantenir la categoria. Si competim com sabem, aconseguirem ser entre els cinc primers”.\nA l’estiu va rebre més d’una oferta per canviar d’aires però Bernadí vol seguir jugant a Martorell. El pivot desitja que “el 2016 sigui millor, assolim la permanència a EBA i que siguem una mica més ambiciosos. Per què Martorell no pot ser a LEB Plata alguna cop?”.


Dianó diode corredor olímpic, que portava el famós abric de dapper dan - Gucci\nParlant amb la dona que portava el famós abric Dan Dapper\nDiane Dixon. Foto: Cortesia de DapperDanOfHarlem.com\nDesprés del saló de creuers Gucci 2018 a Florència aquesta setmana, una foto vintage d'una dona negra que duia un abric de visó amb mànigues estofades de tela Louis Vuitton va començar a rondar a les xarxes socials. El disseny d’una jaqueta particular de la col·lecció de creuers semblava haver estat molt inspirat en aquesta imatge, que es pot acreditar al llegendari dissenyador de Harlem i al famós botista d’estil hip-hop Dapper Dan. Des de llavors, Gucci va admetre que el Look era un homenatge a la famosa peça de declaració dels anys 80, tot i que no van arribar a Dan per col·laborar. A mesura que la imatge es girava al voltant de les xarxes socials, Diane Dixon es va posar en contacte amb el tallat per explicar-li la seva història sobre les circumstàncies que envoltaven la manera de posar-se la bata, i com era portar l'original.\nL’estiu del 1988 vaig conèixer la llegenda de hip-hop de Harlem, Dapper Dan. Aleshores em formava als Jocs Olímpics. Ja havia guanyat una medalla d’or en pista i camp als Jocs Olímpics de 1984. El meu entrenador era molt estricte i no volia que sortís els caps de setmana, però m’agradava penjar al carrer 125.\nQuan vaig començar a recórrer el carrer 125, era el cap de setmana els caps de setmana: pujar-hi, estar tota la nit, penjar-se al voltant de celebritats, i Dap estaria allà tota la nit dissenyant coses i preguntant les nostres opinions sobre coses que volíem fer. Vaig veure Mike Tyson, Floyd Mayweather, DJ Spinderella, Salt-N-Pepa. Va ser qui era qui dels anys 80; és allà on passava tota l'acció. Esperaríem durant hores a Dap perquè tothom volia parlar amb ell. Aleshores teníem telèfons de cotxe o telèfons de pagament usats, de manera que la millor manera de fer xarxa seria simplement estar a la seva botiga, divertir-se, i ens presentaria idees i ho faria amb capritx.\npot les dones fer pipí dempeus\nEl primer que va dissenyar per a mi va ser l’interior del meu convertible Mazda RX vermell. El va tenir durant sis mesos, i li vaig dir que necessitava el meu cotxe de tornada. Recordo que va fer tot l’interior amb logotip de MCM per 900 $.\nAixí que vam passar una nit i Dap va estar elaborant un munt de peces personalitzades per a celebritats, i vaig triar uns quants patrons. Guardava els dissenys en un llibre i em va dir el que jo volgués, ho faria. S’assegués amb un bolígraf i un paper i el dibuixaria davant seu i estaria a punt d’aquí a un parell de dies. Aquest va ser el seu geni: tenir els teus pensaments i convertir-los en una cosa interessant.\nkirna zabete per a destí\nQuan tenia 12 o 13 anys, recordo encantar la moda del dissenyador. Tenia el meu propi estil. Jo solia portar abrics de pell per rastrejar les trobades. Aquella època a la cultura negra es referia molt a 'vestir per impressionar'. Dap i jo vam fer clic perquè m’encantava la moda i portava peces a mida. Ens agradaven les coses del dissenyador, però volíem fer alguna cosa diferent.\nOriginalment, volia un abric MCM. El MCM va sortir el 1983, i jo tenia la dessuadora, les ulleres, tot i que encara no era bonic a la zona. Però Dap sempre sabia abans d’hora què anava a fer calor. Estava molt més enllà de Gucci, Louis Vuitton i Prada quan només feien bosses de logotip i feia logotips per a la roba. Així que quan va començar a esbossar l’abric, perquè el visó era marró, va canviar les mànigues per Louis Vuitton.\nTenia 25 anys quan es va fer aquella foto. Dap va fer la foto. Estàvem fent un ajust perquè era realment gran i voluminós, i realment no em venia bé, així que es va haver de canviar un parell de vegades. L’abric costava al voltant de 3.500 dòlars o 4.500 dòlars, ja que era visó real i un dels tipus. Vaig passar la major part del meu temps en entrenaments de climatització per als Jocs Olímpics, així que quan tornés a Nova York a l’hivern, el portaria a les festes o al club i tothom cauria a mi i diria com volaria la mirada. . Molts amics meus recorden la bata i encara en parlen fins avui. No estic segur d’on es troba l’abric, però crec que el vaig vendre a Dap als anys 90 quan passava. Intentava recollir els seus articles més memorables. Però potser encara en tinc en algun lloc.\nvivia de color\nEra famós per fer sempre una cosa que ningú més feia. Es va apropar a dissenyadors per col·laborar amb ell, però li van dir que no era prou elegant. En aquell moment, i òbviament encara ara, les marques de moda més importants no li donaven respecte. El miraven cap avall i pensaven que els logotips de la roba eren només per a minories, tot i que estava obert a qualsevol que vingués a la seva botiga. És millor que no sigui reconegut, però espero que arribi el seu compte. Tots els dissenys que surten ara són tan agradables; és el mateix una vegada i una altra. Ningú no pensa fora de la caixa, però això és el que va fer Dap. Em fa sentir bé que deia formar part de la seva història; i em sembla bé saber que, a més de formar part de la història de la pista com una dona negra que encara manté rècords mundials, també formo part d’una declaració de moda que es va fer aleshores que encara és rellevant.\nL’artista de maquillatge de Michelle Obama comparteix les celles de la primera dama\nSi ets un noi, tenir germans grans et fa més probabilitat de ser gai\nVaig tallar el meu propi cabell amb YouTube com a guia\nFuncionari de la campanya de Trump per reclamar la culpabilitat al tràfic de sexe infantil\nLlegint el gràfic astrològic complet del Royal Baby