Oferta de més de 1.700 places en un total de 22 casals d'estiu - Canal Terrassa\nOferta de més de 1.700 places en un total de 22 casals d’estiu\nRamon VilajosanaData: 27/04/17\nL’Ajuntament de Terrassa i les entitats de lleure ofereixen per aquest estiu un total de 22 casals distribuïts pels diferents barris de la ciutat. Un any més, l’oferta supera les 1.700 places destinades a infants i joves d’entre 3 i 17 anys. L’activitat començarà el dilluns 26 de juny i la seva durada varia en funció de cada casal, poguent ser des de tres fins a cinc setmanes. Així, les estades de més llarga durada finalitzaran el 28 de juliol.\nEls casals intensifiquen la seva aposta per obrir les portes a tots els infants i joves de la ciutat. En aquest sentit, a través del servei de Capacitats Diverses i Accessibilitat, aquest any els dos casals adreçats específicament a usuaris amb diversitat funcional duraran cinc setmanes, enlloc de quatre.\nD’altra banda, hi haurà dos altres casals ideats exclusivament per a joves d’entre 12 i 17 anys. Aquests comptaran amb activitats més adequades per a aquesta franja d’edat i un d’ells estarà especialitzat en aspectes de caire artísic.\nEn aquesta ocasió el centre d’interès serà “El món dels somnis”, el qual esdevindrà l’eix temàtic que compartiran els 22 casals. El servei de Joventut i Lleure Infantil coordina el projecte de casals d’estiu a la ciutat. Mtjançant reunions durant tot l’any, el Consistori i les entitats vetllen perquè els casals siguin una activitat de qualitat, tant a nivell organitzatiu com educatiu.\nLes inscripcions es podran formalitzar a partir del 6 de maig, contactant directament amb l’entitat organitzadora del casal. Els interessats poden consultar al web casabaumann.cat, tota la informació relativa als casals, com ara dates de realització de l’activitat, preus o serveis de menjador.\nTags: Accesibilitatcapacitats diversescasal d'estiucasalsesplaisestiuinfantilinfantsjoventutjoveslleureplacesservei de Joventut i Lleure Infantil\nEl Club Egara, escollit finalista a Millor Club Europeu 2016 per la EHF\nL’Ajuntament anuncia un nou procés d’elecció del Síndic de Terrassa


Can Carrasca - Animafesta: Assemblea a la selva... banyeruda! En la presentació del nou cocollibre de Jordi Garcia\nAssemblea a la selva... banyeruda! En la presentació del nou cocollibre de Jordi Garcia\nResulta que el Drac va fer-li un regal de comunió al seu amic Abel, però es va perdre en el viatge, el regal, no el Drac, ni Abel tampoc... Ha aparegut, el regal dic, en el meu cotxe, pobre Abel, què faria al meu cotxe amb tanta cosa com li agradaria estar contant-li al Drac de la seua comunió...\nAixí, he pogut fullejar jo el llibre, que ja no sé on ha quedat el meu exemplar de tan perdut com vaig. Perdut jo, perdut ell, almenys he progut trobar-me entre una faula d'animals pecadors i pecadrius que diu Jordi que segueix Samaniego ("Los animales de la peste"), però que a mi em sembla que, més que siga de reüll, no perd de vista mestre Llull i el "Llibre de les bèsties"... Curiosa la consciència del propi pecat a confessar en cerimonial públic i catàrtic, i per tant social. Permet una anàlisi gens infantil de les lligasses relacionals de poder que, vulguem o no, mantenen un canemàs més o menys ocult que, si el mires per baix, sosté tot el nostre dia a dia o, si el veuràs per dalt, ens atrapa, enxarxats, i no ens deixa volar...\nCert és que a cada edat, el lector trobarà una lectura distinta, una profunditat lleu de piscineta de boles o plena de càrregues explosives. Ho permet el gènere faula. I això està bé... Està bé sobretot pels qui ens trobem cansats i necessitem un conte per anar a dormir. Problema: poc dormiríem en saber que, al contrari del gènere faula, aquesta història no pretén alliçonar-nos pel sí-amo d'obediències i lleialtats que asseguren per davant la pau social (la dels cementeris més o menys) i a l'endret la pervivència del sistema de dominació de classes entre els humans, perdó, els animals... Tanta metàfora.., tant d'interés gens disimulat, mentida, injustícia, insolidaritat, desvergonyiment, remeten de ple i de colp a la nostra societat malalta. No el llegiu, per favor, per anar a dormir. És aquest un llibre per alçar-vos-hi, per prendre'l en llevar-se, abans d'enfilar-vos els calcetins, prendre-vos el café primer i tirar a la feina. Seria el millor café per animar-nos a la revolta que la quotidianitat necessita...\nVal que els dibuixos de Joana Baldó li donen l'ambient infantil necessari, val que l'experiència narrativa-teatrosa de Jordi Garcia vista de bonhomia aquest seté llibre de les seues aventures cocollibrístiques... Però aquest llibre és, i jo que me n'alegre, aquella vitamina que necessiten els cervells que no volen aquest ara. Ens el resumeix, l'ara. Ens el concentra i ens el presenta ric de malvestats certes, ingènues només aparentment. I així, ens incita al canvi, al canvi personal de l'emoció, i d'ell, al canvi de la reflexió que passeja del jo al nosaltres, i que torna de nou del nosaltres al jo. Irònicament, humorada dels i pels intel·ligents, basteix una assemblea de creació i, lluny de la inacció complaent dels politicastres als que se'ns ha acostumat des del sector dels poderosos castívols, economicoides o arribadors, ens convida a actuar...\n"Pecat","culpabilitat"..., no m'agrada la idea. Però clar, és la idea governativa que regeix els horitzons que habitem, i que només són suportables des de la ironia mateixa. La ironia del reconéixer els pecats dels altres en els propis, sempre des d'una fantasia que sorpén, que no taca, que fins i tot provoca el somriure, innocent d'infant, irònic (necessàriament) de l'adult conscienciat... Com diu de bé el Jordi allò que tots tenim al davant i no sabríem com contar... No hi ha forma millor per resoldre el conflicte que infantilitzar-lo, fer-lo conte, pseudofaula... Ara, el que caldrà, és que el nosaltres irònic i cansat, els jo mesells i explotats, puguen fer passar la solució que el conte proposa, si és que hi ha cap, al nostre propi món. No sé si sabrem..., mentida, sé que no sabrem ni podrem ni voldrem. Em quedaré doncs amb l'única solució possible i clara, la que copsaran els infants en llegir el conte. La veritat de la fantasia...\nRealment no sé com vaig arribar sencer a la presentació del llibre a Banyeres de Mariola.... Xe, que no vos he dit encara que es diu "Assemblea a la selva"(Editorial Denes. Col·lecció Llibres del Cocodril núm. 7. Autor: Jordi Garcia Vilar. Dibuixos: Joana Baldó. 48 pàg., Format: 22x21 cm. Rústega . ISBN: 978-84-943422-7-1, PVP: 11,95 €), perdoneu, que vaig de bòlit... Allà a Villa Rosàrio, al darrere de la casota, entre uns pins potser massa assoliats i amb un retard impressionant pels laberints de la sonorització. Tot dins un programa cultural i lector explèndid que ha organitzat l'ajuntament banyerut aquest cap de setmana passat... Llirauca, l'han batejat, i espere que puga celebrar molts aniversaris perquè, en veritat, la iniciativa ho mereix...\nBé, vaig arribar baldat... Sort que la presència de Jordi, Modesta i família, els riures que ens provocà Pikolineta amb això de comprar-se el gos que s'ha comprat, i les admonicions de sa Majestat en Jaume I que es va deixar caure per allí, van conformar-me un espai de tranquil·litat personal que em mereixia... I la presentació tan divertida, tan del xiquet Jordi, em va acabar d'adobar per, després, gaudir d'una vetlada de paraula interessant, de menja senzilla i agraïda (quanta set he arribat a passar d'aigües i paraules...), i d'històries recargoladament sorprenents! Quede agraït a molts i a tants per aquest oferiment d'aprenentatges, de músiques, de dols també (quan aquell xicon, amb el grup d'acordions del Sant Marcel·lí de València va atacar amb tanta gràcia el Romanç de Matxero i Teresa em vaig sentir ofec, no de bades era vint-i-u de maig...).\nVaig tornar a casa tard i ebri del tot d'històries.\nSi m'havera parat la Guàrdia Civil, havera estat molt interessant comprovar el meu nivell d'intoxicació contística.\nI en arribar, com que ja era el dia de la comunió, vaig començar a planxar-me la camisa.\nPer això el regal es va quedar al cotxe...


Dissabte 3 de juliol de 2010. Participació del Centre d'Estudis Joan Bardina a:\nEl dissabte 3 de juliol es va celebrar durant tot el dia al Parc de la Ciutadella la festa de REPUBLI-CAT\nA primera hora del matí, ja es podia veure un gran moviment, muntant les paradetes de les entitats que hi participaven inclús una gran tenda de campanya de l'Associació Amazan que es dedica a la promoció socio-cultural i de desenvolupament, on uns magrebins servien tes i productes del seu país.\nA les 11 del matí es va obrir la Fira amb una Timbalada popular, tot seguit es va organitzar un taller de diables infantils on els petits gaudien de veritat.\nJa que el dia, tot i que feia molta calor, convidava a passejar, la gent s'anava aturant a les trenta paradetes que exposaven el seu material i objectius, i preguntava o s'interessava per saber a que es dedicaven.\nEls petits també podien gaudir d'un dia de festa doncs jugaven amb globus, matalassos inflables, rocòdroms etc.\nA mig matí a l'escenari principal es va fer una xerrada sobre "el dret a decidir avui" i a continuació un míting amb la presència d'alguns polítics representants de Esquerra Republicana.\nAl migdia hi va haver un aperitiu popular per a tothom.\nEl centre d'Estudis Joan Bardina, també va fer acte de presència mostrant el material que disposa sigui imprès o sigui multimèdia, donant també informació del que pretén la nostra associació tot distribuint tríptics dels nostres objectius i impresos per tal de fer-se socis. Alguns polítics es van parar per fullejar el material, tal com es pot veure a les fotografies que s'adjunten.\nPer la tarda es va fer un espectacle de dansa amb bandes sonores de les pel·lícules i finalment per els més menuts un espectacle de titelles.\nCom l'any passat, la festa va acabar amb alegria, esperant que cada vegada hi hagi més gent que s'interessi per tots aquests moviments que fan una gran tasca per que un altre món sigui possible.


Benigembla, maçoneria amb arròs caldós - Nonada.es\nAl primer pis de l’Ajuntament de Benigembla, on hi ha els serveis administratius sona una cançó de Lady Gaga. No és fil musical, és un aparell de ràdio amb una emissora qualsevol sintonitzada. Bé, segurament no és una emisora qualsevol sinó fàcilment alguna de les moltes ràdios anglòfones que emeten a la Marina Alta, algunes amb llicències dubtoses.\nA Benigembla hi ha molta pau i fa bon sol. Dos elements valorats com l’or per les desenes de residents britànics (en són la meitat dels 600 habitants) que han triat aquest poblet de l’interior d’aquesta comarca per a descansar de forma indefinida. El seu aliat: el clima. El seu enemic: el reüma. A més, se suma el factor que molts benigemblers entenen i parlen l’anglés; bé perquè han estat emigrants als Estats Units; bé perquè són fills o néts d’eixos emigrants i han decidit fer vida al poble dels avantpassats.\nBenigembla, la Marina Alta - Nonada.es\nSobre aquest escenari, la Masonic Home of Valencia Association (MHVA) va pensar que Benigembla era el lloc idoni per a fer possible una residència per a majors. Aquesta associació d’origen anglés està formada majoritàriament per maçons que viuen al País Valencià (a tot l’Estat espanyol en són uns 6.000 membres), segons explica el seu secretari, Keith Hart, jubilat que viu al poble amb la dona.\nEl projecte per a la construcció de la residència (en realitat són 42 habitatges molt menuts disposats en forma de bloc de bungalows) es va presentar a l’Ajuntament el 2002. L’associació havia comprat els terrenys un any abans. La corporació i tot el poble van rebre el projecte amb alegria, assegura l’actual alcalde, Joan Caselles. Aleshores ho veien com una inversió productiva i ara ho desitgen «com la salvació per al nostre poble perquè allí entraria gent a treballar i això revertiria en el bé de tots perquè nosaltres també tenim molta gent sense feina», conta entristit l’alcalde.\nHo explica amb tristor perquè el projecte pareix bloquejat de totes totes. Els terrenys que l’associació maçònica va comprar a la riba del riu Gorgos (o Xaló) estan afectats per la declaració de Lloc d’Importància Comunitària (LIC), figura legal conservacionista recollida en una directiva europea que no permet edificacions d’eixa classe a fi de protegir la biodiversitat d’un ecosistema determinat. Com a últim recurs, l’Ajuntament està intentant aconseguir la Declaració d’Interés Comunitari per a la residència, però tot fa pensar que la cosa no anirà endavant.\nTant és així que, tot i els desitjos de l’alcalde de que els maçons «busquen un altre terreny al poble», l’associació ha decidit «desbloquejar els diners» que tenien previstos per a la residència, uns 450.000 euros. Una quantitat que ara destinaran «a l’ajuda d’uns altres necessitats a través de la caritat, assistència sanitària…», més enllà de Benigembla.\nXoc de mentalitats\nTanmateix, encara que segons Hart aquest replantejament «és bo també per a la gent», l’anglés no s’està de remugar per no haver aconseguit fer realitat el projecte. En la mentalitat anglesa es fa molt difícil entendre que un projecte «tan solidari» no puga reeixir per una qüestió legal. «Això del riu no és una raó», es queixa.\nUn malestar que comparteix l’alcalde, que veia el projecte com una oportunitat única per al reviscolament de la població. Un exemple clar de la contraposició de l’interés comú amb la legislació que prova d’amparar la societat des de la norma. Agreujada, més encara per «la situació desesperada dels pobles menuts ofegats per la manca de recursos», lamenta Caselles.\nI tanmateix, la vida roda. La gent major prepara l’arròs caldós, s’olora del carrer estant. Benigembla pareix que es queda sense residència maçònica. Però el sol lluïx i els residents (britànics o no) i els natius (emigrants o no) se’l disfruten.\nBenigembla, the United States of America\n«Allí vam arribar a fer una processó a Sant Josep amb un rector basc, imagina’t!». Quan diu «allí», Joan Caselles, alcalde a hores d’ara de Benigembla, parla de Shelton i Derby (Estats Units d’Amèrica). Aquestes dues poblacions de l’estat de Connecticut separades per pocs quilòmetres («com d’ací a Murla«, uns tres kilómetres, exemplifica Caselles) van acollir unes 160 persones que van emigrar allí des de Benigembla entre els anys 1966 i 1967.\nD’emigració de benigemblers cap als Estats Units ja n’havia hagut, com també a Algèria. Però aquesta va ser més tardana. Amb tot, «el 90% de la gent que ens en vam anar, hem tornat». Ell després de passar 12 anys. I ell, com tots els que van estar, parlen anglés d’allò més bé. Un factor que ajuda a que els residents britànics «es troben més a gust ací que en altres pobles de la contornada, perquè no han de fer cap esforç per aprendre el castellà i encara menys el valencià».\nDe fet, el bar on acordem l’encontre amb el maçó està regentat per anglesos que no n’amollen una ni en valencià ni en castellà. I l’entrevista amb el representant de l’associació la fem íntegrament en anglés. Do do you know?\n#alacant #Alicante #anglesos a la marina #Benigembla #britànics #curiositats #immigració #lanoactualidad #lic #lloc d'interés comunitari #maçó #maçoneria #marina alta #nonada #projecte #residència #riu gorgos #riu xalo


Els partits independentistes poden obtenir una victòria contundent a Escòcia\nL'independentisme, a prop de guanyar un referèndum\nEl Partit Nacionalista Escocès (SNP) ampliaria molt la seva majoria a Escòcia si ara es fessin eleccions al parlament britànic, segons la darrera enquesta de YouGov per al diari The Times. Aconseguiria cinquanta-un de cinquanta-nou diputats en joc; a les darreres eleccions, el 2017, en va obtenir trenta-cinc escons.\nSegons el sondatge, els grans perjudicats serien els conservadors, que passarien de tretze diputats a tres. Els laboristes també s’enfonsarien: de set a un; i els liberal-demòcrates mantindrien els quatre escons.\nLa primera ministra escocesa, Nicola Sturgeon, a diferència dels laboristes, és partidària d’unes eleccions després d’haver aprovat avui la llei que impedeix al govern de sortir de la UE sense acord. Les eleccions podrien fer-se el 14 o 15 d’octubre si finalment assoleix la majoria necessària.\nL’independentisme es reforçaria a Holyrood\nLa mateixa enquesta fa una estimació de la composició del parlament escocès en unes eleccions, previstes el juny de l’any vinent. En aquesta votació, segons l’enquesta, els partits independentistes augmentaran la majoria fins a setanta-quatre diputats, i a l’SNP, amb seixanta-quatre escons, li’n faltarà un i prou per a la majoria absoluta. Els Verds en tindran deu. Actualment en tenen seixanta-dos i sis, respectivament.\nQuant al referèndum que la presidenta Sturgeon té la voluntat de portar a terme el primer semestre del 2020, l’enquesta indica un empat entre les dues opcions, amb l’independentisme a les portes de guanyar-lo: un 49% el sí i un 51% el no.\nSNP: 43% (-)\nCON: 20% (-)\nLAB: 15% (-2)\nLDEM: 12% (+3)\nBREX: 6% (+4)\nvia @YouGov, 30 Aug – 03 Sep pic.twitter.com/ikAQetHYtk\n— Britain Elects (@britainelects) September 4, 2019


Temps de canvis - I - El Racó de Xavi\nPublicat el 20 d'agost de 2019, 12:50 per xavi 6 minut(s) de lectura Sense comentaris a Temps de canvis – I\nFa més de set anys, vaig escriure una entrada al blog que s’anomenava “L’hora de les decisions“.\nEn aquell moment, en març de 2012, anava a passar de la vida de post-estudiant, deixant la feina beprecària de la universitat per anar a treballar a Vistaprint. També deixava el combo Sant Vicent/Benissa per anar-me’n a viure sol a Barcelona.\nAixò em pareixen canvis enormes (i ara, vist en retrospectiva, continuen sent-ho). I possiblement continua sent el “moment” de canvis més significatius de la meua vida, pensant en un dia puntual: quan vaig pujar al cotxe cap a Barcelona.\nPerò si lleve un poc de zoom i mesure en setmanes, en lloc de dies, ja no es tracta dels canvis més grans.\nLa nova Vistaprint\nFa uns mesos, va començar un CTO nou a Vistaprint. I ens va posar com a objectiu arreglar tot el deute tècnic que s’havia acumulat durant els últims 16 anys.\nAixò, que és molt fàcil de dir, és pràcticament impossible de fer. Quan hi ha tanta cosa malament resulta molt complicat arreglar-ho, i és més “fàcil” començar-ho de nou.\nPerò clar, qui s’atreveix a tirar a fem quasi vint anys de feina per a començar des de zero, amb només la promesa de que “tot anirà millor” fent-ho així? Doncs el nostre CTO, amb el suport incondicional del CEO, ho han cregut, i hem començat una reescriptura completa de la web de Vistaprint. El dia 4 de setembre, la web de Vistaprint Irlanda estarà funcionant sota la nova plataforma.\nCom a part d’això, també ha vingut una reorganització de tots els equips de tecnologia. S’ha reforçat el poder de decisió que tenim des de la part tècnica per a fer les coses com pensem que s’han de fer, i no com ens demanen des de business.\nLa part negativa de la reorganització és que hem perdut a Patrick, qui era el Director de Tecnologia a Europa, i el meu cap. Amb la nova estructura, ell no hi cabia. I és una vertadera llàstima.\nAra forme part de Merchandising Technology, amb Dee com a la meua nova cap. Es tracta d’una xica jove, de l’Índia, que treballa a la part de negoci a Vistaprint des de fa sis o set anys. Però en la primera reunió que vam tindre em va dir: jo vaig estudiar informàtica, però després vaig fer un MBA i per això sempre he treballat en la part de negoci. Traducció: tot i que no programe, i no vaja a prendre decisions tècniques, entenc perfectament de què em parles, o siga que tonteria ni una :P.\nAmb només uns mesos de treballar amb (per a) ella, he confirmat tot allò que ja m’imaginava: és una de les persones més intel·ligents i segura de si mateixa que he conegut mai. Té claríssims quins són els seus punts forts, i els aprofita. I també quins són els seus (pocs) punts febles, i s’assegura d’envoltar-se de gent que la complemente.\nJo sóc el squad lead de l’equip de Merch Tech a Barcelona. La idea és que cada squad (4-6 persones) tinga un squad lead, però ara mateix (i de forma temporal, fins que altres puguen agafar més responsabilitats) jo sóc el squad lead de 3 squads 😱\nÉs molta responsabilitat, i estic aprenent moltíssim, a marxes forçades, a fer moltíssimes coses, però la principal és a fer equips i delegar. És una cosa que ja faig des de fa anys: no es tracta només de fer tu, sinó d’ajudar que la resta faça. Però ara és a un àmbit superior: amb tres mini-equips sota la meua responsabilitat, no puc dedicar massa temps a fer coses, i m’he de passar el dia ajudant a la resta.\nI, a més, la meua cap m’ha encomanat també tasques de coordinació i supervisió tècnica amb la resta d’equips de MerchTech. I es va notar al principi dels canvis: els dos primers mesos de nova estructura, vaig haver d’anar dues vegades als Estats Units. Vaig liderar la tria de tecnologies a utilitzar, vaig participar en la definició de processos, distribució de responsabilitats a escala d’empresa, etc.\nUna de les frases que sempre comente als candidats és que una de les coses que més m’agrada de Vistaprint és que cada dia, des que vaig començar a treballar fa set anys i mig, és que aprenc alguna cosa nova.\nI en aquesta nova fase, això no ha fet sinó augmentar. I no veig que canvie en el futur pròxim. Així que toca continuar aprenent: aprendre a fer coses noves, però també aprendre a ajudar als altres millor.\n0 comentaris a «Temps de canvis – I»


Engeguen una recollida de firmes de suport als socorristes per canviar la llei de platges - Diari de Girona\nEngeguen una recollida de firmes de suport als socorristes per canviar la llei de platges\nLa Plataforma SOS Socorristes ja té unes 2.600 signatures a la plataforma Change.org per impulsar una iniciativa legislativa popular perquè el Parlament de Catalunya tramiti la legislació · Necessiten 50.000 firmes per aconseguir la meta\neva batlle girona 12.09.2018 | 00:45\nPancartes reivindicatives a la platja de Tossa de Mar. @sossocorristes\nEls socorristes de la Costa Brava estan en peu de guerra i les últimes setmanes han protagonitzat mobilitzacions per aconseguir un canvi de la llei de platges, que data de 1972 i ha quedat, segons la seva opinió, totalment desactualitzada i que provoca greus greuges per als qui excerceixen la professió.\nPer tal d'aconseguir canvis, a banda de posar-se en contacte amb diversos partits polítics del Parlament de Catalunya, la plataforma SOS Socorristes -que agrupa el col·lectiu a Catalunya- ha engegat una campanya a la plataforma Change.org que té com a objectiu arribar a recollir signatures per impulsar el canvi de llei. A través de la figura de la iniciativa legislativa popular que requereix 50.000 signatures, ja en tenen més de 2.600.\nLa petició va dirigada al Departament d'Interior, que lidera Miquel Buch, i recorden els motius que els han portat a modificar i aconseguir una nova llei.\nReclamen mesures de seguretat i regular els seus sous per tal de dignificar la professió. I és que actualment asseguren que no disposen d'un conveni col·lectiu sectorial i a més, denuncien que cada ajuntament mitjançant el departament que considera decideix com ha de ser el seu dispositiu de seguretat a les platges. I afegeixen que el sou mitjà d'un socorrista de platges és de 900 ? al mes per quaranta hores setmanals.\nLa plataforma SOS Socorristes, es va reunir la setmana passada amb Esquerra Republicana de Catalunya (ERC), Catalunya En Comú Podem (CatECP) i el Partit Socialista de Catalunya (PSC) arran de la concentració que van fer el 31 d'agost a la plaça Sant Jaume de Barcelona per reivindicar la dignificació del sector.\nUnes converses amb els partits presents al Parlament que asseguren que va donar els seus fruits i es van comprometre a treballar per canviar la regulació actual.


El Barcelona va resistir l'empenta del Getafe, ambiciós i atrevit que va portar la incertesa i la por a l'afició del Camp Nou, que va respirar amb alleujament al final, assistit per un marcador que el manté colze amb colze en la licitació pel liderat de Laliga Santander, que conserva el Reial Madrid.\nEl conjunt blaugrana s'aferra al patiment per a progressar. Va guanyar amb dificultats al Llevant, amb angoixa al Betis i ara al Getafe. Tres victòries seguides, per la mínima en tots els casos, que encoratgen en qualsevol cas el projecte de Quique Setién, emparat en els números recents però no tant en el seu joc.\nL'equip de moda de la temporada, tercer a la taula, mai va tenir tan a la mà la possibilitat d'un premi a Barcelona. Li va faltar encert i li va sobrar fragilitat defensiva. Però va obligar al seu adversari a allargar les pauses i a reclamar l'hora.\nSetién va sortir airós de el cara a cara amb Jose Bordalás, amb el qual manté una llarga i accentuada rivalitat i que va provocar els xiulets a les grades del Camp Nou.\n"És tot producte dels nervis. Veus rodar la pilota, veus que hi ha dificultats i és normal que la gent i fins i tot jo mateix em posi nerviós. Aquesta és la nostra senya d'identitat, tractem de gestionar el partit des del darrere. El risc és alt, però el benefici també ho és", va defensar Quique Setién.\nDos gols en el primer temps d'Antoine Griezmann i Sergi Roberto li van donar aire al Barça davant un ambiciós Getafe (2-1), que va donar sempre la cara i que va provocar, sobretot al final, que Marc Andre Ter Stegen s'erigís de nou en salvador.\n"El futbol no ha estat just amb nosaltres perquè el desplegament i la valentia del meu equip ha estat brutal. Ens ha faltat aquesta qualitat que el Barçelona i els grans tenen. Felicitar als nois perquè ha estat un partit brutal", ha lamentat Bordalás després de l'enfrontament.\nEls tres punts situen el Barcelona a l'altura del Reial Madrid, instal·lat al cim ara per la diferència de gols, a costa de la visita de el Celta al Santiago Bernabeu en el xoc que tancarà la vintena quarta jornada.\nDe la sessió va sortir reforçat el Vila-real, esperançat el Mallorca i disparat el Granada, que va guanyar a Valladolid en l'última jugada del partit.\nEl Vila-real va allargar la seva escalada amb el triomf contra el Llevant, retrobat amb la derrota després del respir que li va concedir haver guanyat al Leganés el passat cap de setmana.\nGerard Moreno i Moi Gómez, que va desfer la igualada establerta per Borja Mayoral per als visitants, amplien les expectatives de l'equip de Javi Calleja, que va prendre el sisè lloc a la zona europea de la qual va apartar al València, que no va passar de l'empat a Mestalla divendres contra l'Atlètic Madrid.\nÈxit contra l'Alabès, l'Osasuna i ara contra el Llevant als quals se sumen el punt a Valladolid deixen el Vila-real en zona de competició continental i amb la Champions a l'abast.\nPer al Llevant el marcador de la Ceràmica és un pas enrere. El quadre de Paco López està a nou punts de la davallada de què ha sortit, de forma provisional, el Mallorca, que es va retrobar amb el triomf davant l'Alabès.\nEl Mallorca va acabar amb la seva mala ratxa a Son Moix. El gol deL colombià Juan Camilo "Cucho" Hernández va trencar la negra ratxa de tres derrotes consecutives dels vermells.\nEls mallorquinistes es donen un respir a la taula amb el gol del "Cucho", el primer de l'equip de Vicente Moreno a la tres últimes jornades, i van saber reaccionar després del penal fallat per Salva Sevilla.\nEl conjunt balear surt eventualment de la zona de descens en què fica a el Celta, que visita el Bernabeu, que amenaça encara aL Valladolid i de la qual es distancia el Granada amb el seu triomf, en l'última jugada del partit, al Nou Els Cármenes.\nEl conjunt andalús, que reparteix esforços entre la il·lusió de la Copa d'el Rei i les exigències de Laliga, va aconseguir remuntar davant el quadre val·lisoletà, que no acaba de deslligar-se de la part baixa.\nUn gol inesperat de Sergi Guardiola, que va sorprendre el porter Rui Silva en una acció amb poc angle, va posar per davant als visitants. Però l'accelerada del Granada a la segona part va tenir premi. Antonio Puertas va aconseguir l'empat en l'últim quart d'hora i el davanter Carlos Fernández, en l'acció final del xoc, va donar els tres punts a l'equip de Diego Martínez.


Oscar Pàmies, contemplador passiu: de juliol 2009\nOda a l'autònom\nActe festiu d'autònoms\nLa dificultat d’escapar quan em construeixo la presó amb les meves pròpies mans.\nÉs molt més gran.\nPrograma número 68 de Bricomania: Construeixi la seva pròpia masmorra on passarà estones de captiveri inoblidables.\nLa formiga cau en el seu propi formiguer. Per ser formiga, creo el meu propi formiguer i treballo fort i dur per fer un habitacle de treball on quedar ben atrapat i no poder sinó continuar treballant fort i cada vegada més dur perquè cada vegada la masmorra sigui més consistent, i en pugui estar orgullós, i els rics cada vegada més rics i jo, més exhaust i més satisfet que els patètics rics.\nSóc un esclau evolucionat. Vol dir que sóc el meu propi amo. Autònom. No hi ha esclavatge més evolucionat que la condició d’autònom, sense dret a atur i pagant les meves pròpies quotes a la Seguretat Social. Tot és obligació. Tinc dret a passeig i a suïcidi. La resta, tot és obligació. I no ho canvio per res. A la llarga, l’alleujament després de complir l’obligació és un plaer més viciós, més recalcitrant, que els plaers comuns dels relaxats.\nQuan no rendeixo prou, jo mateix m’autoflagel.lo. Jo mateix em tanco en la senzala per mortificar-me. Sóc la meva pròpia Maîtresse despietada.\nCom escapar de l’auto esclavitud autònoma?\nQui vol escapar de l’esclavitud autònoma?\nQui vol vacances? Qui vol la jubilació? Qui vol cobrar l’atur, després de tot?\nDoneu-me una dosi més alta de tensió i mortificació. És una manera de parlar: Jo sóc el meu propi camell.\nMoro al peu del canó després d'una llarga vida rica i plena.\nPublicat per Oscar Pàmies a 17:16 Cap comentari:\nLa Caiguda de l'Imperi Neuròtic\nPreservem l’Imperi Neuròtic que ens proporciona necessitats impossibles de satisfer, temors infundats, ansietats contundents, simulacres d'èxtasis.\nPreservem la Banca Internacional, pilastra fonamental de TOTES les nostres esperances dipositades.\nPreservem les Companyies Energètiques, Telefònica, Zara i Florentino.\nPreservem els multimilionaris de la insana enveja dels pobres.\nSostinguem els privilegis i les males accions quotidianes i, també, l'espès teixit de conceptes resistents al fred i a la calor que justifiquen els privilegis i les males accions. Sostinguem la sostinguda campanya de pànic col.lectiu que sosté l'Imperi.\nPreservem-lo i sostinguem-lo tot el temps que poguem perquè com més sostinguem i aguantem i resistim, més preciosa i espectacular serà la caiguda.\nLa caiguda de l’Imperi Romà tindrà el seu remake en La caiguda de l’Imperi Neuròtic.\nEn aquest cas, el remake superarà l'original.\nEns ho diuen els precedents.\nLa crema de Roma i l’acusació i posterior persecució dels cristians, ja ha quedat com un\ndestraler assaig de\nla portentosa destrucció de les Torres Bessones\ni de totes les rèpliques posteriors en forma de massacres escampades per tot el planeta\nI Guantànamo, sublimació refinada del Circ Romà.\nEls líders carismàtics ja no són crucificats, tirotejats, emboscats.\nSón hologrames. Viuen i moren com llegendes urbanes. I l’Holograma Laden, el millor holograma de la història.\nVida del fill rebel d'una família podridament rica d'Aràbia. Una meravella de sèrie que admet una segona, una tercera i una quarta temporades.\nL’Imperi Neuròtic s’autoimmola en la cinquena temporada.\nLa serp es menjarà la seva pròpia cua. A falta d'un enemic digne, l'hem hagut de crear i finançar. Per mantenir la tensió eròtica de l'enfrontament.\nPer evitar l'inevitable.\nLa tremenda potència sexual de tot un Imperi patirà una espectacular pitopàusia que sacsejarà el món.\nEns acostem a passes agegantades cap a una nova Edat Mitjana. Més obscura i més mística que l’original.\nEls nous castells ja existeixen. Zones residencials amb tanques electrificades.\nLa por és nutritiva.\nJa hem estat envaïts pels bàrbars de Sud.\nAtrets per cants de sirena a la gran ensarronada.\nArriba la misèria més descomunal i una nova aristocràcia brutal que està retenint fortunes inimaginables en el més gran restrenyiment econòmic que es recorda. Retenció de líquids i sòlids: Pura neurosi en la seva fase més refinada i torturada. Serà el reducte que es mantindrà. Els més grans Neuròtics continuaran dominant el món.\nQuin altre requisit ens queda per completar la repetició del cicle?\nNomés ens resta acabar de saturar-nos de l’orgia-bacanal de Vida Romana. Vomitar l’excés d’inutilitats, de gadgets esportius, de gadgets sexuals, de gadgets culturals, de meravelles ingerides en el buffet lliure d’Internet, de dades, de souvenirs televisius, de souvenirs cinematogràfics, de souvenirs pròpiament dits, de llibres electrònics, de comentaris de llibres, de blogs recomanats, d’e-correus encadenats, de convits d’amics del facebook i del twiter, de fotos penjades, de comentaris de fotos penjades, de jocs descarregats, de músiques descarregades, de tons polifònics descarregats, de vídeos graciosos descarregats, de PowerPoints filantròpics que ens submergeixen en el lirisme durant trenta segons, tota la parafernàlia televisiva i digital.\nNomés ens resta declarar-nos incapaços de continuar sostenint la còsmica acumulació de sensacions.\nNomés ens resta reconèixer que ja estem farts.\nAssumir que els nostres ulls volen tancar-se i no els deixem fer-ho. Som els nostres mateixos manipul.ladors de conducta .\nVeure que els nostres cervells volen vacances.\nComprendre que estem tips de jugar a jocs anti-ansietat.\nQue tremenda és la cosa lúdica!\nVomitem i encenem la pira.\nD’aquí a poc ens submergim en el deliri de la purga.\nA la foguera, els teclats i pantalles.\nNova crisi iconoclasta.\nA la foguera, els cables que ens connecten a un estil de vida hologràmic.\nA la foguera, la resta d'objectes personals.\nA la foguera, la identitat personal.\nDescobrim les parets mestres, el sostre i el terra.\nEnderroquem els envans interiors.\nDescobrim els corrents d'aire.\nAprenguem a Viure de l’aire amb un curs accelerat impartit per prestigiosos rodamóns.\nPublicat per Oscar Pàmies a 18:25 Cap comentari:


4 CORDES: VÍDEO/RESUM D’AQUEST PRIMER TRIMESTRE (5è i 6è) | Escola Sant Salvador\n4 CORDES: VÍDEO/RESUM D’AQUEST PRIMER TRIMESTRE (5è i 6è)\nAlumnat de 5è i 6è de Primària de l’Escola Sant Salvador,\nSabem que aquest curs està sent d’allò més estrany. Tant és així, que aquest any no podem celebrar el Festival de Nadal que tant ens agrada. És per aquest motiu, que les mestres del 4 Cordes (Roser, Gessamí i Joel) vam decidir començar a enregistrar les sessions de 4 Cordes per tal que us poguéssiu emportar un petit regal a les vacances de Nadal.\nI aquí teniu el resultat! Un resum del qual ha estat aquest primer trimestre. Hem deixat de banda les abraçades i els somriures i els hem subsituint per mascaretes i distància. També ens hem canviat d’aula i hem hagut de desinfectar els instruments cada sessió. Tot i això, hem estat capaços d’aprendre i seguir passant-ho bé tots junts/es!\nAprofiteu aquestes vacances per descansar i per tornar amb més forces que mai! Us trobarem a faltar!\nRoser, Gessamí i Joel


Tres dones embarassades amb listeriosi perden als bebès\nJa són tres les dones embarassades que han perdut als seus bebès com a conseqüència del brot de listeriosi per haver consumit productes carnis de l'empresa La Mechá. Dos dels casos s'han produït a Sevilla i un a Madrid.\nA Madrid, la dona ha avortat en el primer trimestre de gestació, segons ha informat la Direcció General de Salut Pública.\nConfirmats 204 casos de listeriosi per carn mechada contaminada\nLa dona, ingressada i en seguiment en un centre privat, va consumir carn objecte de l'alerta sanitària en un establiment a Andalusia. Mancant els resultats de l'analítica del gestat que confirmi la incidència de la listeriosi en aquest desenllaç, es tracta de la primera conseqüència d'"extrema gravetat" d'aquest brot en la Comunitat de Madrid.\nActualment en la Comunitat de Madrid es registren 28 casos relacionats amb aquest brot de listeriosi en diferents categories: un cas confirmat, el de la dona embarassada que ha avortat; 16 probables; 7 sospitosos i 4 casos més en investigació, que podrien entrar en les altres categories o excloure's del registre.\nUna dona embarassada de 32 setmanes ha perdut al seu bebè com a conseqüència del brot de listeriosi a l'hospital Verge Macarena de Sevilla. L'altra ha hagut d'avortar a les 8 setmanes de gestació.\nEs tracta de la tercera embarassada en avançat estat de gestació que perd el fetus.\nLa dona va ingressar a l'hospital el dijous per diarrea i vòmits, dos símptomes associats amb la intoxicació per listèria i, en comprovar el seu estat, els sanitaris van veure que el nadó ja havia mort.\nAixí ho ha confirmat la Conselleria de Salut i Famílies d'Andalusia. Els dos avortaments s'han produït en les setmanes 8 i 32 de gestació. Mancant tenir els resultats de les proves realitzades, la sospita diagnòstica és que la defunció dels fetus s'ha produït per corioamnionitis per listeria monocytogenes.\nEl dilluns 12 de agost va ingressar a urgències una gestant que havia donat positiu en una anàlisi de listeriosi. Tenia una hemorràgia i despreniment de placenta, el que va provocar un avortament prematur.\nA dia d'avui, hi ha 24 dones embarassades en tractament antibiòtic per aquest brot originat pel mal estat de carn i embotit de l'empresa La Mechá.


Kerry James Marshall és un artista afroamericà, gairebé inèdit a la pell de brau. Ara exposa una gran retrospectiva al Reina Sofía, de Madrid, i les seves pintures més recents, vídeos, escultures, dibuixos i instaŀlacions, a la Fundació Tàpies, de Barcelona.\nCap a la segona meitat de la dècada dels 70 vaig tenir noció, a través de sèries televisives, de l’holocaust jueu, de l’extermini dels indis nord-americans i dels periples dels esclaus africans als Estats Units. Coi, quant de patiment invisibilitzat. Després, es va començar a estendre el llenguatge d’allò políticament correcte, que sumava les dones, les opcions sexuals i els desvalguts a la llista de desgreuges verbals.\nMarshall es va incorporar al món de l’art més o menys quan jo mirava les sèries 'Holocausto' i 'Raíces'. Quan va optar per la pintura figurativa, l’informaren sobre la crisi de representació... Ja, però es tractava d’una crisi de representació de la cultura blanca occidental, la que va néixer a la Grècia de Pèricles. No pas la seva.\nMarshall optà per pintar retrats, grans composicions, narrativa èpica amb negres... gèneres que no existien. Com a cultura sotmesa, l’afroamericana no conserva documents ni ha pogut representar-se a ella mateixa.\nAquest equilibri entre presència i invisibilitat Marshall l’aconsegueix gràcies a fons foscos, sense línies blanques que destaquin les figures, o mitjançant fotografies ultraviolades d’afroamericans, i muntatges on cal mirar per un forat a la paret. Però alhora recupera superherois negres i escenes rococó, com si els mons idíŀlics de Fragonard i Watteau haguessin pogut ser fruïts per gent del seu color.\nLa riquesa de Marshall rau en les seves contradiccions. Fill de la cultura occidental però obviat per aquesta cultura, empra les seves pròpies eines per combatre-la.


Carta oberta a tot el professorat de Catalunya | STEPV\nSTEPV envia una carta a USTEC en solidaritat amb el professorat de Catalunya, víctima de diversos atacs\nImatge d'arxiu d'una mobilització del professorat català encapçalada per USTEC.\nDivendres 13 octubre 2017 12:16 h\nUna escola arrelada al seu medi no pot ignorar el que hi passa en el seu entorn, sobretot quan en aquests espais s’han viscut episodis dramàtics per a la ciutadania. L’escola catalana i els seus mestres, dones i homes capdavanters en matèria de innovació pedagògica des de fa més d’un segle, han estat un model i una referència indefugible per a tot el professorat que aspira a construir una educació més lliure. Per això, són inadmissibles les declaracions i iniciatives que ara pretenen acusar, desprestigiar i fins i tot criminalitzar un col·lectiu modèlic, protagonista de les millors pàgines de la història de l’educació, dins i fora de Catalunya.\nustec solidaritat repressió dignitat professorat atacs al professorat\n13 octubre 2017 / 17:17 h\nFelicitacions per la carta. En els temps que corren la presa de partit contra la brutalitat i la censura és un imperatiu moral.\nMª Jesus Bernabeu Sanchez-mayoral\n14 octubre 2017 / 11:15 h\nNo estic d’acord i no crec que aquesta carta em represente com afiliada al sindicat. Tinc clar el meu rebuig per la brutalitat però la carta és massa partidista i no m’agrada.\nEmilio Martin Cetina\n15 octubre 2017 / 16:26 h\nNo estic d’acord amb el missatge ni com afiliat al sindicat ni com a mestre. I què vol dir la imatge del mapa dels “països catalans” per a il.lustrar la carta?\nÉs clar que enviar els antidisturbis als col.legis va ser la major errada d’un govern inmovilista i retrògrad però també tinc clar que els governants catalans han utilitzat tots els mitjans al seu abast per a inculcar nacionalisme i antiespanyolisme: la televisió pública, les institucions, i també les escoles.\nTots els malfets són culpa d’Espanya? Espanya ens roba?\nTambé tinc clar que eixos mateixos governants han utilitzat a la població d’una forma descarada solament per a aconseguir uns interessos inconfessables. Segurament, entre d’altres, que es deixe de parlar dels seus 3 per cent.\nMiquel Prior Romero\n16 octubre 2017 / 10:57 h\nEm sembla molt adequada la carta. No observe el partidisme per cap lloc. Des d’un sindicat de professors, cal condemnar la violència que s’ha exercit a les escoles, i els atacs d’adoctrinament generalitzat rebuts pel professorat.\nEn quant al mapa, es tracta d’un mapa lingüístic, no polític, d’una agenda escolar, que també ha rebut atacs injustificats.\nPel que fa al “adoctrinament”, Emilio, tornes a acusar gratuïtament i de forma generalitzada a les escoles, les quals convindria excloure de qualsevol discussió política. I la televisió pública, ja m’agradaria poder veure-la des d’ací, com abans. La censura política ens ho impedeix i només ens permet accedir a la visió de Madrid.


Activats diferents avisos per pluges fortes a Catalunya\nLes pluges podrien acumular més de 20 mm en 30 minuts\nLes pluges podrien ser localment intenses | SalouDiari.cat\nEs confirma l'arribada del temporal de pluja a Catalunya. Durant les properes hores la pluja aniria apareixent a moltes comarques catalanes i en alguns punts podria caure amb moderada intensitat. La jornada de dilluns estaria marcada per la pluja a pràcticament tot el territori. S'esperen noves precipitacions per dimarts i especialment per dimecres. El Servei Meteorològic de Catalunya ja ha activat diferents avisos per intensitat de pluja per aquest dilluns.\nDilluns seria una jornada marcada per la pluja a totes les comarques catalanes. Durant la matinada i les primeres hores del dia, la pluja guanyaria terreny per les comarques de Lleida i de Tarragona. Podria ploure amb força a punts del Pirineu i Prepirineu (Alta Ribagorça, Pallars Sobirà). També esperem pluja moderada a punts del Prelitoral (Muntanyes de Prades, Montserrat, Montseny). Allà on menys pluja esperem seria a punts del litoral de Girona i també a les comarques de Pla de Lleida. La cota de neu seria força elevada per sobre dels 2.000 metres d'altitud. La pluja aniria minvant durant la nit.\nEl Servei Meteorologic de Catalunya ja ha activat diferents avisos per intensitat de pluja forta (acumulacions de 20 mm en 30 minuts) a bona part de les comarques de Tarragona, Barcelona i Girona. A més dels avisos per pluja, també s'han activat per aquest dilluns avisos per fortes ratxes de vent a les comarques del Pirineu i per estat de la mar a tot el litoral català.\nDiferents avisos activats per aquest dilluns | Meteocat\n#Pluges #Temporal #Avisos


L'Ajuntament vol impulsar la construcció d'un nou CEIP a Cap Salou — Ajuntament de Salou\nL'Ajuntament vol impulsar la construcció d'un nou CEIP a Cap Salou\nL'Ajuntament vol impulsar la construcció d'un nou CEIP a Cap Salou https://www.salou.cat/ca/noticies/lajuntament-vol-impulsar-la-construccio-dun-nou https://www.salou.cat/@@site-logo/logo-salou.svg\nL'Ajuntament de Salou posarà a disposició del Departament d'Educació de la Generalitat una finca a la zona de Cap Salou, perquè el municipi pugui tenir un nou CEIP en aquesta àrea.\nAquest solar, amb una superfície de 8.000 metres quadrats, està situat al costat del vial que uneix Salou amb el nucli de La Pineda i acollirà alumnes, entre altres zones, de Cap Salou, Mirador de Salou i Xalets de Salou.\nEl regidor de Planificació Territorial, Pablo Otal, ha destacat la importància d'aquest fet, ja que 'en un context de creixement demogràfic constant com és el de Salou, la voluntat de l'actual equip de govern és descentralitzar serveis i equipaments per tal d'equilibrar la ciutat', segons ha argumentat. En aquest sentit, Otal ha remarcat que el nou centre educatiu de dues línies (infantil i primària) permetrà l'estalvi en transport públic a un quantitat nombrosa d'alumnes de la zona que ara per ara han de desplaçar-se fins a centres docents ubicats al nucli principal de Salou.\nSegons ha explicat el propi Pablo Otal, aquest nou centre d'ensenyament estarà complementat amb una llar d'infants de 41 places, ampliable en el futur fins a 82 places, que se situarà en una finca annexa de 2.000 metres quadrats. El projecte d'aquesta llar d'infants, que s'està redactant al'actualitat, està ja inclòs al capítol d'inversions del Pressupost Municipal per aquest 2008.\nCal destacar que en aquests moments, a la zona de Cap Salou hi viuen 320 nens de fins a 3 anys; 425 nens d'entre 4 i 11 anys i, per tant, en edat de cursar educació infantil i, finalment, 258 joves més, en edat de secundària, d'entre 12 i 16 anys.\nPablo Otal ha afegit que el nombre d'alumnes que poden beneficiar-se d'aquest nou centre, així com de l'excel·lent ubicació de les finques, per la seva accessibilitat, 'fan molt convenient la construcció d'aquests nous equipaments a la zona de Cap Salou'.


Salva Maldonado - llista d'aparicions\nMotores Eléctricos Usados Venta\ncastelomega.com Saxo Baritono\nSalva Maldonado : Informació.\nEn els següents talls de veu apareix Salva Maldonado.\nLa primavera ha arribat al bàsquet català\nSalva Maldonado, ALbert Ventura i Genís Sinca entren a la sala de premsa del coach Macià per valorar el panorama del bàsquet actual.. Els esports del cap de setmana a Catalunya Ràdio tenen un nom propi: "Tot gira". Data : 2017-04-09\nMida : 4687500\nMaldonado: "Avui dino a casa la mare"\nSalva Maldonado ha tornat a Catalunya. El tècnic estava empipat perquè havia guanyat la Penya. Això ha passat per primer cop en 6 anys perquè Maldonado, avui, s'asseia a la banqueta rival.. Els esports del cap de setmana a Catalunya Ràdio tenen un nom propi: "Tot gira". Data : 2017-03-05\nMida : 2078125\nSalva Maldonado: "Sóc cruyffista" - 27/03/16\nA poques hores del FIATC Joventut-ICL Manresa, hem provocat un duel radiofònic entre els seus dos entrenadors. Vols saber què s'envegen l'un de l'altre? I per què tant l'un com l'altre es declaren admiradors de Johan Cruyff?. Els esports del cap de setmana a Catalunya Ràdio tenen un nom propi: "Tot gira". Data : 2016-03-27\nMida : 38190600\nFACE TO FACE. Entrenadors catalans, líders i imbatuts - 08/11/15\nXavi Pascual i Pedro Martínez lideren la classificació amb el Barça i el València després de 5 jornades. Per sota, Salva Maldonado i Agustí Julbe, que avui ha substituÏt Velimir Perasovic, expulsat per dues tècniques. El bàsquet català, bé de salut. Els esports del cap de setmana a Catalunya Ràdio tenen un nom propi: "Tot gira". Data : 2015-11-08\nSalva Maldonado: "Que estigui bé aquí no vol dir que hagi de ser jo el tècnic la temporada que ve" - 16/06/15\nL'entrenador del FIATC Joventut, Salva Maldonado, passa avui pel "Club" per fer balanç de la temporada de la Penya. Feia uns quants anys que els verd-i-negres no protagonitzaven una temporada tan bona. Després d'una primera volta impecable, els de Badalona van arribar a les semifinals de Copa i han jugat el play-off pel títol de lliga. A tot això, Maldonado no té garantit el seu futur a la banqueta per la temporada que ve. Més que un programa, "El club de la mitjanit" és un espai i una comunitat virtual per relacionar-se amb els oients. Data : 2015-06-16\nXavi Pascual i Salva Maldonado, cara a cara - 17/02/15\nA només un dia de viatjar cap a Gran Canària per disputar la Copa del Rei de bàsquet, els tècnics del FIATC Joventut i del Barça es troben al Club de la Mitjanit. En aquesta entrevista a dues bandes repassen com arriben a la competició del KO, valoraren la temporada que estan fent. L'Ernest Macià, l'home del bàsquet a Catalunya Ràdio, els fa passar per un test molt especial. . Més que un programa, "El club de la mitjanit" és un espai i una comunitat virtual per relacionar-se amb els oients. Data : 2015-02-17\nMida : 79688700\nMoments Club 2 - 28/11/14\n"Hem recuperat la il·lusió pel bàsquet a Badalona. Els nostres aficionats tornen a dir amb orgull que són de la Penya" El FIATC Joventut ha fet un inici de temporada fantàstic i els reptes són més grans que els d'altres temporades. Tot plegat ho comentem amb el tècnic de la Penya, Salva Maldonado. . Més que un programa, "El club de la mitjanit" és un espai i una comunitat virtual per relacionar-se amb els oients. Data : 2014-11-28\nMida : 13494600\nEsports domèstics - 28/11/14\nMida : 14112000\nEl club de la mitjanit: 1a hora - 28/11/14\nDurada : 01:04:51\nMida : 171593100\nMoments Club 1 - 28/11/14\nDurada : 00:14:23\nMida : 38058300\nEls nostres aficionats tornen a dir amb orgull que són de la Penya - 27/11/14\n"Hem recuperat la il·lusió pel bàsquet a Badalona. Els nostres aficionats tornen a dir amb orgull que són de la Penya" El FIATC Joventut ha fet un inici de temporada fantàstic i els reptes són més grans que els d'altres temporades. Tot plegat ho comentem amb el tècnic de la Penya, Salva Maldonado. . Més que un programa, "El club de la mitjanit" és un espai i una comunitat virtual per relacionar-se amb els oients. Data : 2014-11-27\nMida : 69016500\nEl club de la mitjanit: 2a hora - 27/11/14\nSalva Maldonado passa pel club - 02/11/14\nDesprès de 7 anys el FIATC Joventut suma una victòria històrica (82-83) contra el FC Barcelona i el seu entrenador, Salva Maldonado ens explica com ho viscut.. Més que un programa, "El club de la mitjanit" és un espai i una comunitat virtual per relacionar-se amb els oients. Data : 2014-11-02\nMida : 26812800\nMaldonado: 450 partits a l'ACB - 02/02/14\nSalva Maldonado és un dels tècnics amb més recorregut a l'ACB. Aquest diumenge ha pogut celebrar els 450 partits guanyant el clàssic del bàsquet català contra La Bruixa d'Or. Curiosament, Maldonado, avui al FIATC Joventut, va debutar fa més de dues dècades com a entrenador del Manresa. Els esports del cap de setmana a Catalunya Ràdio tenen un nom propi: "Tot gira". Data : 2014-02-02\nMida : 15523200\nVictòria de la Penya a Valladolid! Entrevista amb el Salva Maldonado - 07/12/13\nHi ha moltes maneres de guanyar un partit i aquesta vegada el FIATC Joventut ha triat la menys tranquil·la. En un partit ple de turbulències, els catalans han aixecat un partit que se'ls escapava (72-79) i fugen de les places de descens. Al Tot Gira, n'hem parlat amb el seu entrenador, Salva Maldonado. . Els esports del cap de setmana a Catalunya Ràdio tenen un nom propi: "Tot gira". Data : 2013-12-07\nMida : 17022600\nEntrevista amb Salva Maldonado, entrenador del FIATC Joventut - 12/10/13\nMarc Márquez, el tro de Cervera ha concedit una entrevista al TOT GIRA. Després de la polèmica amb Lorenzo i Pedrosa avui ha aconseguit la pole de MOTOGP pel Gran Premi de Malàisia de Motociclisme. És la quarta consecutiva i la vuitena de la temporada.. Els esports del cap de setmana a Catalunya Ràdio tenen un nom propi: "Tot gira". Data : 2013-10-12\nMida : 25092900\nUna copa amb...Salva Maldonado\nGràcies a la col·laboració desinteressada de www.amicsrac1.net . Data : 2007-02-06


Bloc DeuMil.Cat » Personal\nIdentificar-te\tApunts de la secció ‘Personal’\nAmic, ens veiem a Ítaca.\n20 febrer 2013 |\n01:33 | Personal |\nPermeteu-me que avui faci quelcom especial, diferent al d’altres dies i és acomiadar-me, dir l’últim adéu, algú molt estimat. Molts ja sabreu que parlo d’en Josep Tordera amb qui m’unia una bona amistat.\nHo faig des d’aquí, del DGS, perquè en una ocasió també fou company amb un dels seus escrits “M’escandalitza el cas Abertis” i també des del Bloc dels 10Mil d’on compartíem bons amics i d’on vaig mirar de convèncer-lo, ja massa tard, per a què hi col·labores amb els seus escrits.\nEn Josep era una d’aquelles persones amb qui més m’hagués agradat compartir el dia de la independència de Catalunya. Coneixem-nos com ens coneixíem, sé que ens haguéssim dit, ara ja ens podem morir a gust, per fi hem sabut què és ser ciutadans de primera. Això ja no podrà ser i no sabeu com em dol. Però us dono paraula que si jo ho arribo a veure en vida, la primera copa de cava me la beure al seu honor i en senyal d’agraïment per tota la seva lluita fins el darrer dia de la seva vida. Llegir-ne més »\nF. Xavier Garcia Pujol. El nostre futur posat en dues mans.\n22:27 | CiU, General, Personal |\nUn parell de dies després de les eleccions al Parlament, a la primera conclusió que arribo – perdoneu que ho porti al terreny personal – és que em sento manipulat.\nMai en unes eleccions anteriors m’havia passat una cosa semblant. Suposo que n’era immune degut que des d’un principi ja tenia molt clar quina era la meva opció a fer costat. Inclús en les eleccions del 2010 va ser tant burda la intenció de manipulació de Solidaritat al publicar l’enquesta d’ús intern, que no vaig caure en el parany i em vaig mantenir ferm en la meva intenció de vot, tot i el perill de fer cap a on al final va acabar, directament a les escombraries. Però deixem això que és aigua passada.\nAquestes eleccions han sigut totalment excepcionals, no sols pel seu caire plebiscitari sinó per la intolerable intervenció d’un estat cada dia més semblant a un autèntic clavegueram.\nEn un principi les enquestes donaven resultats molt favorables a la formació de CiU, algunes més enllà de la majoria. Cert, que recomanaven precaució per l’elevat nombre d’indecisos – entre el quals i com molts altres m’hi trobava -. A mesura que la campanya electoral avançava, semblava que aquesta hegemonia convergent i la dels seus socis anava minvant gradualment, fins arribar al darrer dia en què estava permès fer publiques les enquestes. Les més favorables per a CiU, ja només reflectien un resultats semblants als obtinguts en les anteriors eleccions, lluny de la majoria, i en els pitjor del casos ja els hi atorgaven un parell d’escons menys. Però mira per on, quan ja no hi havia possibilitat per poder-ne comprovar l’efecte que tindrien sobre el vot, mitjançant la publicació de més sondejos, apareix el famós esborrany d’”El Mundo”, que trastoca totalment el normal desenvolupament de les que podien ser les eleccions més importants que fins ara havia viscut aquests país. L’experiència més semblant que ens podia servir per treure’n alguna conclusió, la teníem i així va ser posat de manifest per nombrosos analistes de la política, en l’afer de “Banca Catalana” i la possible implicació del president Pujol, on es va poder observar que un atac d’aquesta mena podia tenir l’efecte contrari al buscat i provocar un reacció de suport cap a la persona a la que s’ha intentat desprestigiar i més tenint en compta la poca credibilitat, la patètica versemblança de l’esborrany publicat per “El Mundo”, del que no se’n coneix l’autor ni a hores d’ara. Llegir-ne més »\nBenvolguda Alícia, bon vent i barca nova\n15 setembre 2012 |\n00:02 | Independència, Personal |\nJa torno a ser aquí. Aquesta és una setmana que sembla difícil no ser reiteratiu i caure en els tòpics. Una setmana que podem qualificar d’històrica i en la que el que va succeir el passat dia 11 ha estat tractat exhaustivament. A més ha conduït a declaracions clares i que podem qualificar de contundents del president de la Generalitat.\nAltres més capacitats que jo han fet i segur que faran més anàlisis polítiques excel·lents i rigoroses, però no m’estaré d’aportar un punt de vista particular sobre un fet que per a mi serà clau per aconseguir la independència.\nMés d’una vegada havia afirmat que si és preguntés a la gent si volia una Catalunya independent, la resposta majoritària seria el “sí”. Havia afegit que si tot seguit es preguntava si creia que era possible assolir-la, la resposta majoritària seria el “no”. També deia que mentre la majoria no cregués que és possible assolir la independència, les coses eren més que complicades, impossibles.\nJo no sé si en aquest moment el resultat a la resposta a la segona pregunta seria majoritàriament el “si” o el “no”, perquè penso que, fins i tot, alguns dels que van manifestar-se realment o de cor (com jo que no vaig poder ser-hi per problemes de salut) pensen que tot i voler la independència, no la podem aconseguir a curt o mig termini, però el que sí sé, n’estic segur, que l’augment del nombre de persones que pensa que sí, que és possible, és ja molt elevat.\nEl punt d’inflexió, aquell en que ja es pot iniciar el procés amb garanties d’èxit és aquell en el que la gent té confiança en l’assoliment de l’objectiu. Jo puc dir que sí a la pregunta de si vull que el dia duri 25 hores, però com que sé que no és possible, no invertiré ni un minut en aconseguir-ho.\nIgualment, molta gent podia estar a favor d’una Catalunya independent, però si no creu en la possibilitat, més enllà d’alguna mínima aportació, la seva dedicació a l’objectiu serà nul·la o mínima. En aquest moment ja no és així. Entre els que ja n’estaven convençuts i aquells que de forma testimonial es van afegir a la festa, s’ha creat un clima en el que l’estat català és veu possible i no sé si probable.\nJo sovint he escrit en aquest bloc que creia que el president Mas, sense estridències, però sense donar passes enrere estava convençut de la impossibilitat de la Catalunya espanyola, però que volia carregar-se de raons abans de donar cap pas. Aquest sentiment l’he expressat amb alts-i-baixos, però des del seu discurs d’investidura vaig veure que alguna cosa havia canviat.\nPotser, fins i tot, m’ha sorprès una mica que aquest canvi de ritme, que esperava, s’hagi produït de forma tan sobtada, però també és cert que la mobilització ciutadana ha anat més enllà del que esperava.\nCrec que Artur Mas ha vist que el desig d’independència ja no és només emocional sinó que el gruix de gent disposada a “mullar-se” és ja suficient per tenir el suport real necessari. Destaco real, perquè, fins i tot ara, jo no estic convençut que tingui el suport real.\nEl líder, qui té la responsabilitat del procés és el primer que patirà en primera persona les conseqüències d’un procés mal gestionat i és cert que la prudència no ens ha de fer traïdors però la imprudència no ens ha de convertir en ximples. El màrtirs queden molt bé als llibres d’història però normalment no serveixen per assolir l’objectiu. Val més afermar bé un peu abans de moure l’altre, no sigui que rellisquem. Si rellisquem no arribarem al lloc. Val més anar pas a pas i sense recular.\nJo esperava que hi hauria un augment de la tensió i que arribaria el “ja n’hi ha prou” el dia 21. No ha arribat del tot, però les declaracions, fins i tot en terreny enemic, són prou clares. Ells encara no ho han entès prou bé. Dit això, estic ben segur que Artur mas no donarà un pas enrere, administrarà el suport ciutadà, però no cedirà.\nAllà, a casa dels espanyols, no estan contents, estan amoïnats. Crec que no s’ho esperaven una reacció així de l’hereu de Jordi Pujol, però em sembla que no havien prestat gaire atenció al que el mateix Jordi Pujol deia reiteradament, en un discurs progressiu, dedicat a la parròquia catalana. Els escrits de Jordi Pujol en els darrers mesos són clars. Un anunci que els polítics espanyols no han sabut llegir. La prepotència i els insults, paradigmàtic Cristóbal Montoro, dels darrers mesos han estat constants. La divergència entre els objectius de la política espanyola i el sentiment dels catalans ja ha arribat massa lluny.\nEncara escoltem declaracions sorprenents dels polítics espanyols sobre el que està passant. No les fan els comentaristes estrangers. Agafant la posició més oficial: ens amenacen amb la constitució i les lleis. La constitució i les lleis seran vàlides a Catalunya mentre nosaltres ho vulguem. Si diem prou s’han acabat una i altres. Nosaltres serem senyors del nostre destí.\nNo em sorprèn però m’hauria de sorprendre, que algú vulgui que jo em senti espanyol, com si sentir-se espanyol fos part de la llei natural. No em sorprèn però m’hauria de sorprendre, que algú que viu a Catalunya consideri que no se li respecten els seus drets i clami dient que no es respecten els seus drets, com si ells haguessin respectat els nostres. O volen renuncia a ser espanyols a “casa seva”. Nosaltres hem de renunciar a ser catalans a casa nostra? El problema és que no es pot ser blanc i negre a l’hora. Hem de tenir passaport català o espanyol? Ben fàcil. Es pregunta i la majoria guanya. Tenen por, estan malalts de por i només els queda atiar els fantasmes fàctics. Benvolguda Alícia, bon vent i barca nova.\nEl meu consell: suport al president sense baiar la guàrdia. Ajudar a què l’independentisme creixi, però encara més e generar la confiança necessària en la viabilitat d’assolir l’estat català i de la seva viabilitat. Els nans ens creixeran però nosaltres ferms. La nostra generació passarà a la història com aquella que ho va fer possible.\n3 juliol 2012 |\n00:00 | Estupidesa, General, Independència, Personal, Política catalana |\nAvui dilluns 2 de Juliol és per a mi un dia un xic d’anar fent, de transitar per a unes fites obligades que em deixen un xic esmaperdut.\n“La Roja” guanya i amb aquesta fita es desplega fins a la plenitud tot un festival de perversió. Dic de perversió, per què, es falta a la realitat per al “vers”, per a la paraula. Les paraules son manipulades per tal d’esdevenir eines perverses de manipulació.\nDes de “el aragonés oriental”, o, “la de todos”, seguint per a una inacabable llista de ”noms” amb que es vesteix el discurs de la realitat, sens dona un relat gairebé acabat, finalitzat, tancat.\nInstitucions, Catalanes, que han estat bastides per a ésser els garants del compliment de “la Llei”, per exemple, se la salten amb absoluta impunitat.\nJa us dic, la llista és inacabable, de veres.\nDe la “crisi”, per exemple, ja no en vull parlar, perquè simplement és una inutilitat monumental, la gent, en general, no vol entendre i acceptar que l’Estat espanyol, si no vol rebentar i fer fallida, ha de devaluar-se en un 25% si fa o no fa.\nVivim en la festa de la confusió, de l’alteració de la consciència, de negar la realitat subvertint-la. Òbviament, tot això no acaba de quallar, ni “la Roja”, ni les institucions, encara que siguin catalanes, no acaben de generar cap sinèrgia capaç de fer res de positiu col·lectivament.\nMolta gent cerca treure el cap per tal de veure alguns referents fefaents, però no és fàcil, tenint en compte que ens han segat els referents antecedents, històrics-culturals. Sí, ja sé, el comte Guifré, Casp, 1714, etc, referents veritables, però…, és que els catalans vàrem sorgir del no res?, per generació espontània?, o per espores?.\nEn fi, he tractat d’aportar algunes mirades valuoses respecte d’aquestes preguntes, però als catalans no els interessa, sembla que només els interessa sadollar les seves pulsions sense sentir la necessitat de comprendre’n les causes, els orígens. La gent funciona a base de discursos fets, acabats, “prêt a porter”.\nLa Independència de Catalunya nia en la consciència col·lectiva com a un relat veritable, copsat intuïtivament com a bastit d’un discurs profund i valuós, veritable i fecund, parlem de la “butxaca” o de la “barretina”, tots intuïm, i potser alguns sabem, que és en el “fet diferencial” on rau el capital útil de la nostre empresa i del nostre futur. Catalans com en Jordi Bilbeny, ens ajuden més no ens pensem a trobar la manera de retornar-nos el nom d’allò que som, per que som el que som per força del que hem estat. Benvolguts lectors, us deixo un poema enorme d’en Salvador Espriu, que explica algunes coses que jo no encertaria a dir-vos i que vosaltres sabreu copsar amb profunditat. Inici de càntic en el temple (Salvador Espriu)\nel blat madur i amb ell les males herbes”.\nens ha trigat, com és llarg esperar\nper què seguíssiu el recte camí\nAra digueu: “ Ens mantindrem fidels\nAmics, el Futur s’atansa, nosaltres estarem dempeus per a rebre’l tot sencer amb tot el nostre ésser.\nPerquè així estan les coses…\n23 gener 2012 |\n01:41 | General, Personal, Política catalana |\nSón bastants en nombre, els catalans que naveguen entre aquesta mena d’esquizofrènia entre el ser català i saber-se espanyol o a l’inrevés. Suposo que és una anomalia, normal en un país anòmal. En aquest ser o creure que s’és o de demanar coses que tenen els estats, sense encara ser-ho. El mal ens ve, perquè som una nació, i no n’hem perdut la consciència de ser-ho. Però fa masses generacions que no sabem que és tenir voluntat pròpia ni hem sabut dir PROU. L’únic que hem acabat fent durant aquest quasi 3 tres segles de submissió, ha estat un emmetxat de relacions entre les classes acabalades catalanes i les castellanes, degudament tapat en aquesta última etapa Pseudo-democràtica, pels seus serves els partits polítics, tant d’un costat com de l’altre. Cada dia hi ha menys diferència entre el nivell de vida que gaudeixen els polítics i la gent més adinerada. Hom acaba per confondre’ls. Tot vertebrat en contra o d’esquena al poble, especialment al català, que és qui està destinat a pagar-ne sempre la festa.\nAhir, arrel de l’estat al mur d’un company, en Xavier Alcaraz, del Facebook, on preguntava si: “Hi ha algú que pugui argumentar PER QUÈ no vol la independència de Catalunya??? Apart d’al·legar que hi ha gent amb interessos particulars poc confessables, poca cosa més es podia raonar. Fins que va entra en els comentaris un conegut, en Xavier Alarcón Simón, que va esgrimir com a motiu, que ja feia molts anys que estàvem així, per culpa d’alguna cosa que havia passat fa molt de temps. Feia referència al fet que Israel hagués estat incrustat a Palestina, o que els indis haguessin estat eliminats de les seves terres. Tot eren fets consumats i fossin justos o no ens havíem d’adaptar a les circumstàncies… És podria interpretar, com una demanda a començar a plantejar-nos la rendició. Sembla ser que molta gent que ho ha fet i que viu feliç. Suposo que veien Telecinco o fumant canuts. Llegir-ne més »\nRe-Bel a bord. Jo també estic indignat!\nLa ment colonitzada, una síndrome per definir\n2 maig 2011 |\n00:01 | Independència, Personal, Política catalana |\nLa meva experiència m’ha ensenyat que passar del federalisme a l’independentista, és un procés ideològic majorment llarg i gens fàcil.\nNo me’n vaig anar a dormir un dia sent federalista i l’un demà em vaig alçar independentista. La ment del colonitzat costa molt de despertar; els colonitzadors acostumen a fer un bon treball i en això els espanyols hi tenen la mà trencada.\nÉs pitjor que la síndrome d’Estocolm, perquè és més subtil. La víctima no ho és per un període de temps limitat, sinó que ho és des de el seu naixement. En ocasions arrossega el llast de generacions anteriors. Alguns d’aquests individus passaran per aquesta vida sent ciutadans de segona categoria sense adonar-se’n que ho són. Pensant que el que hi ha, és el que hi ha, i que si l’amo no els hi dóna és perquè no els hi pertoca i així ho van viure els seus pares, els seus avis i tots els seus avantpassats, per si sols no hi ha res a fer…\nEl marge s’exhaureix.\n21 març 2011 |\n23:03 | Independència, Personal, Política catalana |\nHores d’ara tot s’està succeint segons el guió, CiU governa aplicant les mesures econòmiques de primers auxilis amb una tímida oposició que, de moment, s’aferra a la no derogació de la llei de successions com a un clau roent. La dialèctica ideològica de “mercat versus societat” ha quedat molt disminuïda davant l’evidència de la desfeta del Tripartit.\nHome, l’impost de successions és una tocada de nassos, jo que soc un simple treballador hauré de pagar l’oro i el moro quan m’arribi el moment de retre comptes a les administracions públiques, mentre els capitostos polítics gaudeixen, en retirar-se, d’unes rendes escandaloses, per exemple en Montilla 115.000 euros/any, i cap d’aquests “justiciers socials” en diu res de res, callen, no fos cas que se els acabés el txollo. A casa meva en diem DEMAGÒGIA d’això.\nEls d’esquerres diuen que les retallades malmeten “la societat del benestar”, però ho diuen amb la boca xica perquè saben que la manera més pràctica i directe per a carregar-se “la societat del benestar” és el seu model social de “barra lliure”.\nAmb tot, aquesta crisi ha deixat al descobert el fet que Catalunya no te capacitat per reaccionar de manera eficient socioeconòmicament perquè no te cap marge Polític. Espanya ha utilitzat el Poder Polític per a fer-se també amb el Poder econòmic, i Catalunya no pot fer res perquè en els àmbits restringits d’actuació on podria fer i fa alguna cosa, no te diners, no tenim els recursos que fan falta.\nMalgrat els polítics de l’establishment s’entesten en reconduir el debat polític al camp de l’eix ideològic “tradicional”, d’aquí que s’aferrin a “successions” com a un clau roent, el cert és que l’escenari polític està instal·lat en l’eix Nacional, la qüestió és si som o no som una Nació, i el que això vol dir. De la pretensió de que l’impost de successions determini el Futur de Catalunya en diem DEMAGÒGIA a casa nostre, tanmateix sembla ben bé que la culpa dels desastres avenir hagin de ser d’aquest maleït impost. Al·lucina, quin nivell!!!!\nMalgrat els independentistes hauríem de tenir un protagonisme radical ens veiem relegats a un paper subsidiari, de “soporters” dels partits tradicionalment regionalistes amb tints nacionals. Certament els partits de l’establishment carreguen les tintes i exalten els temes “ideològics” per minsos que aquests siguin amb la voluntat d’arrossegar als mitjans de comunicació i a la opinió pública al escenari que a ells els interessa per tal de continuar tenint captiu al ramat.\nL’any 2.003 malgrat ERC va captar un munt de vots atorgats per a fer la Independència els va esmerçar en construir un model de societat fortament ideològic i ideologitzat.\nAra CiU ha rebut una munió de vots com a préstec per sortir d’un mal pas causat principalment pel Tripartit i amés per assolir avenços Nacionals radicals en termes de Sobirania. Però em temo que com van fer ERC les passades legislatures CiU fa oïdes sordes i tira pel dret amb el seu “programa” regionalista mancat de veritable ambició política.\nEls independentistes continuem hostatges del regionalisme contestatari que ens utilitza gairebé sense rubor demagògicament per a dirimir les seves misèries, i disputar-se les prebendes feudatàries derivades del vassallatge de tot un Poble.\nCom deia al començament, tot s’està succeint segons el guió, però ….\nCertament, d’aquest guió ningú n’ha determinat l’acceleració, els “tempos”, i ningú n’ha escrit el final, què passarà quan el fracàs s’albiri?, perquè més enllà d’aturar l’hemorràgia massiva CiU només ens podrà brindar engrunes que només sadollaran, en qualsevol cas, la seva vanitat.\nAquells catalans que per a raons obvies han fet confiança a la unitat d’urgències, un cop les ferides cauteritzades, no podran contemporitzar aquesta situació perquè si bé el malalt no es dessagnarà, morirà d’una infecció generalitzada si no son capaços de canviar el seu suport, i fer confiança al independentisme radical, transfusió total, única via possible de salvació.\nEl marge s’exhaureix més ràpidament que no sembla.\nLa dificultat dels canvis.\n22 febrer 2011 |\n00:14 | General, Independència, Personal, Política catalana |\nPot ser que les contingències polítiques siguin percebudes com a “més properes” per a més gent a Catalunya, la crisi econòmica, la relació amb Espanya, en què i com s’esmercen els nostres diners, etc.\nAlguns polítics, prou agosarats, parlaven de “la desafecció”, i poder haurien d’haver parlat de “la mala afecció”, que no és ben bé el mateix, com l’elevat (comparativament) índex de participació en les darreres eleccions “Autonòmiques” ens han mostrat.\nEn el passat recent, la realització econòmica “a crèdit”, pública i privada, ens va fer creure i pensar que la bonança econòmica era un estat consolidat que havia assolit carta de naturalesa, “som rics, i per tant podem tirar de beta tant com vulguem”, “la cinquena economia mundial”, etc etc.\nAra quan just comencem a despertar, en adonar-nos, uns més que d’altres, de que tot aquest “crèdit” ens l’hem fumat esmerçant-lo en polítiques gens adaptatives a Futur, de subsidi, a fons perdut, convertint pràcticament La Generalitat en una ONG, i que això ho hem de pagar de la nostre butxaca, aleshores la cosa canvia.\nPersonalment, sempre he defensat que a Catalunya tenim dos problemes, dos problemes gruixuts. Un el nostre posicionament davant la realitat, sigui quina sigui, vull dir que el problema és que la nostre percepció ha variat enormement en pocs anys, atenent a un “relat” construït des de les esquerres (i sense cap oposició) que ha fet que la nostre capacitat crítica hagi esdevingut infantiloide, no m’estendré ara en aquest afer. I l’altre problema és l’Estat espanyol, de qui som feudataris. Estat espanyol que ha tingut i te en el present el seu pla d’acció política fonamentat en la assimilació cultural de Catalunya, és a dir en que Catalunya desapareixem en tant el que hem estat i encara som, un Estat espanyol que ha utilitzat el Poder polític per a fer-se també amb el Poder econòmic, tot justificat per i en un marc jurídic fal·laç i espuri de pretesa solvència democràtica. Tampoc m’estendré ara en aquest afer, perquè el que m’interessa és copsar i palesar les diferents percepcions, justificacions, preocupacions i explicacions que tenen més rellevància en els mitjans i en la opinió pública hores d’ara a Catalunya.\nA Catalunya hi ha força gent, sembla, que tot i veient que pel camí en el que estem no anem gens bé, que, tot i veient que el desastre al que estem abocats és conseqüència en bona part de la relació injusta de submissió als interessos d’un Estat que ens va en contra, tot i així, no volen la independència de Catalunya. Perquè?.\nAvui, 21 de Febrer del 2.011, llegia al diari Ara un articulet d’en Joan Majó titulat Resignació o independència? (i2), on si poden llegir coses com “Els últims dos o tres anys han suposat un desencís important, amb el resultat d’un panorama obscur per a l’avenç del federalisme…”, o, “ …, sinó també constatar l’augment del predomini intel·lectual de la dreta nacionalista espanyola i l’actitud tímida i desorientada de la esquerra”,o, “Si algun dia sóc independentista, serà perquè m’hi ha obligat des d’Espanya, però ho seré amb recança”.\nEl cert és que no sé de quin “projecte” federalista parla aquest home. El cert però, és que hi ha una munió de càrrecs i excàrrecs que es varen empassar la pretesa validesa jurídica de la “Constitución” com a roda de molí, ep, gent que ha anat a escola!, i que no sap entendre que la formulació doctrinària de la dita Constitució és espúria, per raons òbvies que ningú encara m’ha pogut rebatre. Aquest és un tema que ja he tocat, i que per ara dono per conegut, tot i que segur que hi haurem d’insistir a no gaire trigar.\nEl cas dona pera molt, sovint hem parlat tot referint-nos-hi (a casos com aquest) com a exemples de la síndrome d’Estokholm i/o de la dona maltractada, amb tot és destacable l’assumpció de la Independència de la Pàtria “amb recança”, preferirien ser subjugats amb “amor”?. En Joan Majó diu en aquest articulet que el millor, que aquella situació que ens seria més profitosa fora la del federalisme. No s’entén de cap manera, com gent adulta pot tenir un capteniment tan infantil, sinó és que la seva mentació està gestionada per una fe fonamentada en uns ideals inexistents, en unes realitats imaginades que responen a uns patrons estereotipats del que “ha de ser”, o “hauria de ser”, i no del “que és”.\nEls fa recança que la realitat no sigui com ells voldrien?, els fa recança potser, perquè fora del seu “relat” de com “han de ser les coses” no saben actuar?. Un munt d’anys, mitja vida potser, donant una resposta pretesament reeixida a una realitat presumpta, i tot d’una resulta que aquella presumpta realitat és una impostura, un engany, una fal·làcia. Bé, no tinc la sort de conèixer al senyor Majó, i per tant així que en tingués oportunitat li hauria de demanar disculpes per a utilitzar el seu escrit per fer una generalització. Ja em perdonarà, però amb tot sembla que la síndrome de la dona mal tractada s’adapta molt en aquests casos, perquè tal com la dona maltractada, aquests no acaben d’entendre que no som els catalans els que estem en deute amb els espanyols, sinó ans al contrari son els espanyols, que com el maltractador, estan en deute amb nosaltres.\nDesprés hi ha també, el cas dels nacionalistes, els eterns aspirants. Em d’entendre, que per a un partit que viu de l’erari públic “creuar el rubicó” és apostar-s’ho tot a cara o creu, cremar les naus del retorn. Que si fer país, que si federalisme, que si fer sentir la nostre veu, el que sigui menys comprometre’s, si no és per guanyar amb seguretat.\nPotser però, en Mas vulgui palesar, a la llum pública, la brutalitat del tracta que ens dona Espanya per tal de guanyar adhesions i apostar a cavall guanyador sense haver-s’hi de jugar massa, tanmateix les principals resistències les trobarà dins el propi partit. Finalment haurem de decidir si els catalans som subjecte de dret a Catalunya, o ho és el “pueblo español”.\nTampoc els nois i noies de la esquerra independentista troben la manera de canviar. Avui na Marina Llansana feia en un articulet, un al·legat sentit, demanant un canvi generacional, com si el tap generacional en les estructures polítiques catalanes expliquessin per si mateixes la immobilitat de la nostre història. Els arguments que brandava eren típics i tòpics suats, res seriós, res de idees, que son les mateixes que les dels “seus mestres” elevats en els altars reverencials. Aquesta xicota vol fer carrera, com els seus companys generacionals de partit, que gasten unes idees i unes pràctiques heretades de manuals antics, d’aquells que ens volen explicar “com haurien de ser les coses”, però que quan han de fer peu no troben fons.\nA Catalunya els interessos estructurals i les velles idees ancorades en dogmes de fe inamovibles, fan molt difícil i lent qualsevol canvi.\nTotes aquestes idees son adients per a ser desenvolupades, però ara no tinc temps ni ganes, perquè entre d’altres coses potser només m’interessen a mi.\nPerquè no ens estimen i altres bajanades\n24 gener 2011 |\n23:25 | Estupidesa, General, Independència, Personal, Política catalana |\nEn el decurs d’aquests darrers anys he parlat d’Unitat, de Nació, dels diferents models d’Estat, dels fonaments doctrinaris actuals de la Justícia, de les diferents formulacions “idealistes”, platòniques i zokràtiques, de l’emergència de la economia com a formulació contingent condicionadora d’ulteriors fites de progrés, de com la configuració poblacional d’una comunitat i “el factor humà”, amb els seus arrossegaments “límbic culturals”, te a veure amb tot plegat. Bé, alguns temes no han estat gaire desenvolupats, tampoc pretenia fer una guia. Només pretenia procurar elements incentivadors de canvi, debades.\nAixò ho podràs trobar en aquest Bloc i un altra part xica al Bloc Gran del Sobiranisme.\nPer a mi ha estat sempre clar que el problema més gran que tenim els catalans no és que els espanyols siguin dolents, sinó la gran ascendència que tenen sobre nosaltres. A Catalunya qualsevol grup ètnic no català te més consideració per part dels catalans que la Catalanitat.\nLa degeneració del Poble Català ha assolit el llindar des de el qual és pràcticament impossible retornar, el nostre capteniment està principalment orientat en fer-nos perdonar, és “el factor humà”.\nAra és bon moment per a demanar-me qualsevol cosa que vulgueu, perquè la meva tasca està exhaurida i entenc que haig d’acabar, bàsicament no tinc res més a dir, això vol dir que els meus dies a la xarxa estan comptats.\nRuc de mi, esperava potser, que les vostres intervencions i aportacions em donessin peu a desenvolupar un xic més, potser no cal.\nDes de el meu punt de vista, “els catalans” (notint-se les cometes)que s’havien desenvolupat durant més cinc mil anys en el mateix model (de pagès, matriarcal, assembleari i liberal) han trigat dos mil anys en ser alienats fins al punt de canviar “el factor humà” i aquell bagatge “límbic cultural” del que tímidament he intentat parlar en alguna ocasió.\nJa ho deia en Molinero: “els catalans heu de ser més cabrons”, el nostre factor humà ha esdevingut patètic. Poetes,”mariners en terra”, això és tot.


Bonig assegura que Puig "ha demostrat que no té pla per a la recuperació de la Comunitat" | Valencia Extra\nLa presidenta del PPCV, Isabel Bonig, ha assegurat que el ‘president’ de la Generalitat, Ximo Puig, “ha demostrat que ni ell ni el seu Govern tenen un pla per a la recuperació sanitària, econòmica i social” de la Comunitat Valenciana i ha denunciat que a un dia de l’inici de la vacunació contra la Covid-19 “no sabem quin serà el pla”.\nBonig ha afirmat que Puig “viu en la seua bambolla” i ha criticat que “no atén la realitat de la Comunitat Valenciana”. “A un dia de l’inici de la vacunació de la Covid els valencians no sabem quin serà el pla”, ha manifestat, al mateix temps que ha defensat que “altres comunitats com Andalusia, Cantàbria, Astúries, Galícia, Madrid o Navarra han explicat el pla de vacunació mentre que els valencians no sabem res”.\nLa presidenta del PPCV ha qualificat de “lamentable” i “inacceptable” que Puig “diga que el sistema valencià sanitari no ha patit estrés”, quan, al seu judici, “sap perfectament que tenim un dels pitjors indicadors d’ingressats per Covid, d’hospitalització en UCIs, estem a la cua en la realització de test i si el nostre sistema sanitari ha tirat avant és gràcies als grans professionals als quals Puig ha oblidat”.\nAixí, Bonig ha fet referència a la gratificació per Covid i ha recriminat que les retribucions “no queden clares” i “s’ha exclòs al personal de neteja, que ha fet una labor fonamental aquests mesos”.\n“Res sabem del pla de recuperació econòmica de la Comunitat Valenciana. No hi ha ajudes directes al sector de l’oci, de l’hostaleria i de la restauració o del turisme i ara Puig ens diu que el gener de 2021 coneixerem el pla industrial. No entenem com amb tanta oficina i assessors encara no té un pla clar”, ha asseverat.\nA més, ha lamentat que el ‘president’ “fia la recuperació de la indústria a l’arribada de fons europeus”. “De fet, en els Pressupostos de 2021 hi ha 600 milions d’inversió que vénen de fons europeus i si aqueixos fons no arriben o ho fan en menor quantia la indústria valenciana no tindrà suport”, ha assenyalat.\nPer a Bonig, Puig “no té pla B per a la recuperació econòmica”, però “tampoc ho té en sanitat ni en les residències de majors”. “En les seues declaracions d’aquest divendres deia que anava a tractar de trobar punts de trobada amb l’oposició, i cal recordar que Puig és el president que més vegades ha rebutjat el consens que des del PPCV li hem oferit”, ha agregat.\nFinalment, la presidenta dels ‘populars’ de la Comunitat ha insistit que la seua formació “ha oferit al cap del Consell plans econòmics, socials, educatius, suport per a blindar el pressupost de sanitat i per a reformar l’Atenció Primària o resoldre els problemes dels MIR, que estan abandonats pel seu govern”.\n“Tot el que li hem proposat ho ha rebutjat i, per tant, quan parla d’acords, és pur postureo perquè no hi ha una voluntat sòlida de conjuminar esforços”, ha conclòs.


Jo sóc! - Èxit21\nPublicat a 5 de November de 2013 per Albert Diaz\nUn retrobament a la meva persona. En aquest escrit m’agradaria platejar situacions amb les quals ens trobem diàriament o bastant sovint. M’agradaria poder explicar que ara mateix acabo de veure La Voz, un programa de Tele5 ple de emocions i molt emotiu perquè molts cops aconsegueix treure’m una llàgrima dels meus ulls.\nI m’ha inspirat a explicar-vos el què m’ha fet pensar. Una de les moralitats més adequades seria… Descobreix qui ets, comparteix-ho, així podràs fer més feliç el teu interior i el teu exterior, a la vegada, es sorprendrà. “El teu exterior és la gent que t’envolta”.\nQuan descobrim el poder, l’estimació, la nostàlgia, l’afecte de nosaltres mateixos molts cops ens desbordem, d’altres no tant. Tot el què he dit no deixen de ser sentiments molt purs i profunds. Quan es té un poder ja sigui econòmic o qualsevol d’altre, està molt bé poder-se mesurar i no fer un mal ús i així aconseguir un sentiment que seria sentir-se realitzat. Per no voler espirar a molt més, és a dir “ja estic satisfet i no em cal més” perquè si no, arribem a despertar la enveja, frustració…\nPer tant m’agradaria fer saber a la gent que no m’ha agradat mai sentir-me per sobre de ningú, ja sigui: discapacitat, paraplègic, Down, de diferents races humanes, cultures diverses i fins i tot allò que se’n diu NORMAL ……\nQue només de dir-ho em fa mal !!!!!!! Em considero una persona molt afortunada, per tot el que tinc i tot el que em proposo tenir. I si no és així insisteixo, fins a poder-ho aconseguir. Molts cops amb esforç, l’esperança i enginy aconsegueixo el meu objectiu.\nTot i així algun cop no l’aconsegueixo!!!\nTot i així procuro esforçar-me i si no em busco un nou objectiu diferent que sigui més atractiu i llaminer per mi i que beneficiï la meva persona.\nLa meva petita i modesta saviesa és adquirida amb els anys i amb l’ajut d’altres petits Grans Mestres que m’han envoltat a la meva vida, només puc donar-los una gran crit: MOLTES GRÀCIES!!! Gràcies terapeutes Gestàltics, psicòlegs, professors, monitors, educadors, persones de seguiment de “Benvinguts a casa” i, com no, a la Fundació Catalana Síndrome de Down que m’ha ajudat a poder ser INDEPENDENT!!!\nI per últim als meus pares i familiars, per portar-me a aquest món i educar-me tant bé com ells han pogut, o han tingut la bondat de fer-ho, lo millor possible. Animo a tothom a ser més plural, comprensiu, cultural i com no també tolerant!!!\nCap de setmana llarg d’esport i oci →


Compromís pregunta a les Corts sobre la planta de residus d’Orpesa – Compromís Corts Valencianes\nPublicat el 21 Octubre 2013 en Blog\nCompromís ha registrat una sèrie de preguntes a les Corts Valencianes sobre la situació del punt de transferència de residus d’Orpesa, del que la formació va denunciar que es troba sense llicència d’activitat. El diputat Josep Maria Pañella ha requerit conèixer quines accions s’estan realitzant per a “restablir la legalitat d’aquestes actuacions”. Així mateix, volen conèixer si es pensa obrir un expedient.\nPañella sol·licita informació sobre què passaria “si es demostra que s’ha permès que es pague amb diners públics la gestió d’una planta de transferència il·legal”. La falta d’autorització va ser denunciada davant la delegació a Castelló de la Conselleria d’Infraestructures, Territori i Medi ambient.\nA més de no comptar amb llicència d’activitat, des de Compromís recorden que aquest punt de transferència de residus es troba situat en una parcel·la qualificada com a “sòl urbanitzable”. “La planta no pot estar situada en un sòl que està considerat urbanitzable”, va remarcar l’edil de Compromís a Orpesa, Josep Lluís Romero.\nArxivat en: Blog irregularitats, medi ambient, orpesa, panyella, residus\n← Pregunta sobre la Reforma de l’Administració Local


Mac Coy – Lo bloc\nEl 1.974 les aventures del Tinent Blueberry, el western de referència en el còmic, estaven en un moment de màxima audiència i creativitat. La popularitat del personatge creat per Charlier i Giraud era enorme des que havia començat a publicar-se a la revista Pilote uns 10 anys abans; i just arribava al cim de la sèrie amb l’aventura que havia engegat l’any anterior a l’àlbum Chihuahua Pearl i que culminaria l’any següent i quatre àlbums més tard a Angel Face.\nÉs en aquest context que l’editorial Dargaud es va posar en contacte amb el guionista Jean-Pierre Gourmelen i el dibuixant Antonio Palacios per a tractar de fer-li la competència. El resultat en va ser una sèrie de vint-i-un àlbums protagonitzada per Alexis Mac Coy.\nMac Coy és un oficial confederat que al final de la Guerra de Secessió s’unirà a la cavalleria de la Unió destinada a la frontera amb els territoris encara en mans indígenes. Estem parlant d’un escenari situat al darrer terç del segle XIX i de tot el Midwest, des de Montana fins al terç nord de Mèxic. Antonio Palacios, que venia de triomfar amb altres còmics de caire històric, trobaria un espai idoni per expressar tota la seva capacitat.\nTots els àlbums de Mac Coy són autoinclusius, amb la qual cosa els lectors no havien de patir mentre esperaven la continuació de la saga, però alhora el límit de 48 pàgines constitueix també un topall a la profunditat argumental.\nI és que el guió és el punt feble de Mac Coy. Gourmelen planteja arguments interessants dins dels esquemes habituals del génere, però la resolució de la trama i dels punts de tensió és sempre molt directa i gens polida. Hi ha un munt de detalls en el text que grinyolen o resulten massa inversemblants per no haver dedicat una preparació prèvia al desenllaç.\nDe la mateixa manera, els personatges de Mac Coy estan retratats d’una manera deficient. Manca dimensió personal o íntima de tots ells i els trets de caràcter o ben són caricaturitzats o bé deixats a la lliure imaginació del lector. Això és greu al deixar plans personatges recurrents com el Coronel Hood o Charley, però és atroç quan deixa com inexplicables reaccions i decisions de personatges que acaben d’aparèixer a la trama, com passa al començament de la darrera aventura Tras la pista de Miss Kate.\nUna de les causes d’aquesta manca de color en els personatges és la mínima quantitat de diàleg que hi ha en tota la sèrie. El pes narratiu de Mac Coy cau sobre les espatlles del dibuix de Palacios (en aquesta ocasió signa amb aquest nom; l’Hernández el deixa per a altres projectes, com el de El Cid). I fins i tot opino que moltes vegades els comentaris omniscients que acompanyen les imatges sobrarien, ja que el treball de Palacios a l’hora de pintar els paissatges és senzillament magnífic.\nLa traça d’Antonio Palacios es palesa en haver aconseguit un dibuix prou definit com per a que no hagi dubte en la interpretació, però alhora tant poc detallista que permet que sigui la imaginació del lector qui aporti els darrers detalls. És un dibuix sempre de gran força, realista, que transmet més sensació que no pas informació, i que probablement s’hagués beneficiat molt d’un pressupost més elevat per a crear una edició amb vinyetes més grans.\nAquesta manca de nitidesa i detall en el dibuix ajuda molt a endolcir els aspectes més violents i lletjos de Mac Coy: assassinats, tortures, violacions, rostres demacrats o que es deformen per la ira o la bogeria esdevenen totalment acceptables gràcies a l’art de Palacios.\nTanmateix, es poden fer dues crítiques al dibuixant. La primera, que les faccions dels protagonistes canvien molt poc entre la primera aventura situada al 1.864 i la darrera al 1.899. De fet, els personatges no han canviat gens, però aquest és un tema no només gràfic. La mateixa manca de detall que juga a favor dins d’una vinyeta, al considerar la sèrie esdevé un problema. Especialment quan tothom sap el què ha canviat Robert Redford, què és qui inspira les faccions de Mac Coy.\nLa segona crítica al dibuix és l’ús del color, que no m’acaba sempre de convèncer. Molt vermell en interiors, massa blau grisòs en exteriors. Les tempestes les pinta habitualment torrencials, exageradament, sense matisos. Com sempre, m’agradaria saber quina part és elecció artística i quina imposició econòmica en costos d’impressió o terminis d’entrega.\nDe tota la sèrie els meus volums preferits són Little Big Horn, El cañón del diablo i Terror apache. Però l’aficionat més curiós potser estarà més interessat en aquells àlbums que s’allunyen del western i es capbussen en la comèdia (La carta de Hualco) o el génere sobrenatural (El baúl de los sortilegios).\nVan ser només vint-i-un volums perquè l’Antonio Hernández Palacios va traspassar el 2.000, després d’haver entregat el primer àlbum per a Norma Editorial. Del contrari, a ben segur que haguessin seguit amb el personatge. Aquests darrers anys l’editorial Ponent Mon està reeditant la sèrie en una edició integral on agrupen els àlbums de quatre en quatre. Pel que sé, ja han aparegut els dos primers volums.\nA mi m’agrada ma non troppo. El grafisme m’ha costat molt d’apreciar, però he acabat enamorat. Les històries són bones, però m’he quedat gairebé sempre amb la sensació que donaven per més, igual que alguns dels personatges recurrents.\nAdient pels aficionats als westerns clàssics, els de John Ford i els de sèrie B, i també pels que els agrada mirar les vinyetes i imaginar-se la seva pròpia història. Contraindicat pels aficionats als westerns crepusculars i que demanin anar més enllà dels límits habituals del génere.\nAntonio Hernández Palacios, còmic, Jean-Pierre Gourmelen, western\n← L’enfonsament del centre polític\n→ Llanto de Pasión (2015)


JOHN OLIVER VA FER REFERÈNCIA A HUGH GRANT EN EL CONTEXT MÉS ESTRANY POSSIBLE - TELEVISIÓ\nJohn Oliver va fer un bon canvi amb Hugh Grant en el context més estranyament profà possible\nLa setmana passada aquesta nit Està aturat (presumptament descansa, passa temps amb la seva mega esposa i totes aquestes coses bones), però John Oliver no va poder resistir-se a deixar anar una altra web exclusiva per marcar sobre el públic de la HBO. Sembla que no puc deixar de publicar sh * t a Internet, va declarar, i gràcies a Déu.\nAquesta setmana, Oliver s’enfonsa sobre la seva nova obsessió (ara que finalment va posar aquest número del pop per descansar ) presentant el seu públic a un programa infantil danès anomenat John Dillermand . El personatge del títol posseeix un penis prensil i fa servir el seu do definitivament (realitzant actes benèfics per a les persones). Sí, això és tan estrany com creieu que és, i Oliver assenyala que el nom del personatge seria un gran sobrenom per al meu propi penis si no l’hagués sobrenomenat “Hugh Grant” perquè és britànic, envellit i jo M'han dit que pot ser desagradable treballar amb ell.\nBé, ara és ell Nominada als Emmy Hugh Grant, de manera que hi ha múltiples distincions que l’agradable actor està sacsejant aquests dies. A partir d’aquí, el segment de curta durada (en comparació amb les immersions profundes del programa) revela com els caps parlants de la televisió no poden gestionar el programa i es van espavilar mentre entrevistaven les ments darrere de la producció. Sabien què feien, ja que (com assenyala Oliver), el 'Diller' de 'Dillermand' és l'argot danès per a 'penis', que significa que el seu nom en anglès és bàsicament 'John Penisman', que és un nom perfecte per a un home amb un dong màgic.\nAleshores, Oliver es va fer súper (no real) confessant que s’identifica amb el senyor John Dillerman.\nLa raó John Dillermand ressonava tant amb mi no és que m’hagi semblat interessant, encantador o divertit. Va declarar Oliver. És que jo també tinc un dong de mànega animat de 20 peus de llarg. Oh noi.\nLa setmana passada aquesta nit torna amb episodis complets el 25 de juliol.\ndesconegut a la vora del llac\nuna estrella neix mort\nqui és el dolent de Deadpool 2\nSerena Williams pantaló negre


L’Atlètic i el Club de Campo posen a prova el seu favoritisme al ‘play-off’ contra l’Egara i el Polo\nEls partits es jugaran diumenge a al migdia\nL’Atlètic té el factor camp a favor i jugarà al Pla del bon Aire, i el Polo debutarà a casa però haurà de guanyar a Madrid si vol classificar-se per la final\nORIOL MALGOSA Matadepera 06/05/2011 21:58\n260x366 Miki Delàs, de l'Atlètic, davant del crac de l'Egara, Pol Amat. / JOAN CARRERAS Miki Delàs, de l'Atlètic, davant del crac de l'Egara, Pol Amat. / JOAN CARRERAS\nDiumenge comença la cursa pel títol de lliga i ho fa amb els mateixos quatre equips que han disputat tots els play-offs des que la Divisió d’Honor va instaurar aquest sistema de competició. Entre ells, tres equips catalans: l’Atlètic, el Polo i l’Egara. I un únic representant de fora de Catalunya, el Club de Campo, que està entrenat per Xavi Arnau i que, després d’haver-se imposat en la Copa del Rei i haver eliminat l’Atlètic de l’Euro Hockey League als shoot-out, parteix com un dels grans favorits.\nSi tot continua igual que a la lliga regular, l’Atlètic i el Club de Campo s’haurien d’acabar trobant a la final de la competició, però la millora del Polo i l’Egara en els últims mesos i el relatiu avantatge del factor camp, pot deparar més d’una sorpresa en les semifinals del play-off que comencen aquest diumenge.\nL’Atlètic començarà la defensa del títol a casa de l’etern rival, l’Egara. Els del Pla del Bon Aire han mostrat una línia clarament ascendent en els partits contra els groc-i-negres, ja que després d’encaixar un 1 a 7 contra l’Atlètic en un dels partits de lliga, en els quarts de final de la Copa del Rei els dos equips terrassencs van empatar a un, amb victòria final de l’Atlètic als strokes. Si l’Egara guanyés el primer partit de la sèrie podria complicar força les coses a l’Atlètic que, d’altra banda, ja ha demostrat ser capaç d’aixecar una eliminatòria contrària en anys anteriors. Els dos equips tenen una baixa per el partit de diumenge a la una del migdia. Marc García-Chicote no jugarà per l’Egara ja que està lesionat pel que queda de temporada, mentre que a l’Atlètic Jan Castelló es troba de viatge de noces.\nA l’altra semifinal, el Polo es vol refer de la seva eliminació a l’Euro Hockey League arribant a la final del play-off. El conjunt d’Eduardo Fàbregas s’enfrontarà diumenge a 2/4 d’una a un equip que l’ha guanyat en els dos enfrontaments previs d’aquesta temporada (1-4 i 4-3), però que era el rival preferit per l’equip, segons el seu entrenador. Després d’una primera volta irregular, el Polo ha mostrat una línia ascendent fins a classificar-se en tercera posició a la lliga i quedar fora de la competició europea a la loteria dels shoot-outs. L’encert en el penal-córner, una jugada on els dos equips conten amb grans especialistes, podria ser la clau d’aquesta eliminatòria.\nEn la lliga per la permanència, el Vallès viatja a Málaga per intentar sortir de les posicions de descens. La victòria de la setmana passada a casa del Pozuelo ha acostat els de Quim Malgosa a la salvació i en cas d’obtenir un bon resultat contra el Benalmádena aquest cap de setmana augmentarien clarament les seves possibilitats de seguir sent equip de Divisió d’Honor A, ja que després li esperen tres partits consecutius a casa. El partit començarà a 2/4 d’una.