El Romanic de Catalunya: de juny 2011\nL'església parroquial de Sant Jaume de Queralbs és troba a l'extrem de ponent del poble de Queralbs, el qual està situat a 1.236 mts. d'altitud, en un replà graonat del vessant dret del riu Freser, a la zona pirinenca de la comarca del Ripollès.\nL' atri situat davant el mur de migdia, mira a la vall, tenint enfront el massís del Taga, mentre que darrera s' inicia el gran massís pirinenc del Puigmal.\nEl lloc de Queralbs és esmentat per primera vegada amb el nom de "Cairosalbos", l'any 938. En aquest lloc, situat aleshores dins la demarcació de Fustanyà, s'hi concentrà un nucli de persones, i que degut a l'augment de la població devia fer insuficient la primitiva església, que fou reedificada en el segle XII, i poc després li fou afegit el nàrtex o galilea, el qual constitueix el millor ornament de l'església.\nNo es coneix cap dada sobre aquesta reedificació, la qual devia tenir lloc al moment en que Queralbs començà a créixer gràcies als seus molins i fargues i, sobretot, a l'aprofitament de les seves pastures.\nLa primitiva església sofrí algunes modificacions no substancials al llarg dels segles. És probable que després del terratrèmol de l'any 1427, en el qual es va dir que " moriren gairabé tots els habitans de Queralbs ", calgués refer tota la volta de l'església, que es veu molt sensiblement apuntada.\nEl segle XVII l'eglésia fou ampliada per la part de ponent a l'indret del cor i de l'ull de bou. També en aquest moment o en un altre, fou allargada l'ala meridional del petit transsepte, segons es veu clarament pel mur exterior.\nL'època de construcció del campanar, aixecat damunt el braç de tramuntana del transsepte, és desconeix.\nAspecte frontal de l'església amb l'atri porxat, que està compost amb sis arcs adovellats de mig punt que reposen sobre columnes completes. Constitueix un dels millors exemplars de porxo que ens han arribat.\nL'església de Sant Jaume de Queralbs és un edifici d'una sola nau, coberta amb volta de canó, apuntada i capçada a llevant per un absis semicircular, molt més estret que la nau.\nTot aquest edifici fou ampliat pel seu cantó de migdia amb la construcció d'un atri porxat, el qual aixopluga la porta del temple.\nAprofitant els murs laterals del porxo, l'església fou ampliada amb dues capelles quadrades, les quals formen una mena de creuer, una d'elles, al costat de tramontana, servint de base a un rústec campanar de torre.\nDetall de la capella i del campanar\nDetall del absis amb una finestra d'exqueixada simple\nLa porta, a la façana de migjorn, a l'interior de l'atri, és oberta amb un simple arc de mig punt i els seus batens, de fusta conserven encara restes de la ferramenta original, un dels elements interessants que encara conserva l'església de Sant Jaume de Queralbs. A desgrat que alguns d'ells són posteriors i que la fusta tampoc és l'original, tanmateix els ferros forjats originaris tenen un interès especial, sobretot pel fet que suposadament es tracta d'uns treballs fets al mateix indret, el qual en època medieval es distingí per l'explotació de les mines de ferro i per la seva forja a les fargues.\nLa porta d'entrada i detall dels panys i de la ferramenta\nL'aparell de tota l'església ha estat fet amb lloses allargassades, simplement escantonades, les quals no arriben a formar carreuons, però tampoc no poden ésser considerades obre de reble. En contrast amb aquest aparell rústec i irregular, el porxo de l'atri ha estat construït amb grans carreus de pedra del país, perfectament tallada, mentre que els elements de les columnes i els arcs són realitzats en marbre, perfectament polit.\nDetall de les columnes de l'atri\nDetall dels capitells esculpits\nDetall del sostre de l'atri construït tot amb fusta\nDetall del porxo des de l'interior, amb el Taga al fons\nL'estructura de l'església de Sant Jaume de Queralbs, tot i la seva extrema senzillesa i normalitat dintre les tipologies d'esglésies romàniques, pot ésser inscrita dintre el curiós grup format per Santa Cecilia de Molló i les esglésies de l'alta vall de Ribes, com la de Fustanyà i el Serrat, en les quals l'absis, semicircular, és molt més estret que la nau, a la qual s'obre directament.\nNo es té una documentació que permeti una referència cronologica exacta, però les seves característiques permeten de situar.la dins el segle XII. La presència de l'atri, clarament afegit a l'estructura de l'església, constitueix una clara referència cronològica.\nLes evidents relacions de les columnes de l'atri i de l'escultura dels seus capitells amb els anomenats tallers rossellonesos, que actuaren especialment durant la segona meitat del segle XII en tota la Catalunya Nord, constitueixen una data amb la qual relacionar l'obra de l'església, almenys en la seva part essencial, amb força probabilitat, anterior a mitjan segle XII, mentre que altres parts, com les voltes, podrien ésser datades, d'acord amb Alexandre Cirici, després del terratrèmol del 1427.\nNo podem excloure, però, una datació més anterior per al conjunt de l'església, inclós el final del segle XI, però sembla més versemblant una datació dins el segle XII.\nLa torre del campanar amb els cims de l'alta vall de Ribes al fons\nTota l'església i el nàrtex han estat objecte d'una moderna restauració i neteja.\nReportatge realitzat el Març del 2011\nObjectiu: 18-55 DX\nPublicat per Jordi Lluís Pi a 1:13:00 a. m. Cap comentari:


Campus d'astronomia - Agrupació Astronòmica Sabadell\nEstàs aquí: Inici Novetats Activitats Activitats per a joves Campus d'astronomia\nEls Campus d'astronomia són cursos d'estiu intensius, dedicats cadascun d'ells a un tema específic. Estan pensats per a tots els públics i també són ideals per a fer el TDR de batxillerat. Es poden fer de forma online (matins), o de forma presencial (tardes).\nEn aquests cursos es combina la teoria amb la pràctica. A la part teòrica expliquem com són els astres que s'estudien i quins fenòmens físics hi ha al darrera. I a la part pràctica expliquem com és i com funciona un observatori astronòmic, com es prenen imatges i com se n'obtenen dades científiques. En els campus presencial els alumnes fan una sessió pràctica al nostre observatori.\nCada Campus dura 1 setmana.\nEls Campus online són de 9 h a 10:30 h i de 11 h a 12:30 h. Els grups són reduïts.\nEls Campus presencials són de 17 h a 18:45 h i de 19:15 h a 21 h, més una nit d'observació. Els grups són reduïts.\nCampus online Campus presencials\n1 Campus 2 Campus 3 Campus 1 Campus 2 Campus 3 Campus\nSocis: 50 € 95 € 135 € Socis: 70 € 120 € 170 €\nNo socis: 60 € 115 € 160 € No socis: 85 € 145 € 200 €


El passat 11 d’octubre es va presentar la sèria web “Turisme de platja en temps de COVID”, una co-producció Ibero-Americana realitzada per la Red PROPLAYAS, Sou Praia i Sistemas Costeros i, gravada durant el confinament en 10 països diferents.\nEl Dr. Rafael Sardà, especialista en biologia marina i investigador del CEAB-CSIC participa en aquesta producció reforçant aquells aspectes acadèmics, organitzacionals i normatius que es volen transmetre a través dela sèrie web. Dins de la Red PROPLAYAS, el CEAB-CSIC forma part del node científic de Catalunya.\nFig 1. Reunió dels grups de professors, estudiants i investigadors en els espais de treball científic. Font: Red PROPLAYAS.\nCom va nèixer la sèrie web\nDurant la pandemia del coronavirus hem vist moltes històries de viatges a la platja que s’han hagut de cancelar. De la mateixa manera, aquests últims mesos s’han vist centenars de videos on es podien veure com les platges recuperaven el seu estat ecològic gràcies a aquesta menor afluència de turistes.\nEl 21 d’abril d’aquest mateix any, la Comissió Econòmica per a Amèrica Llatina i el Carib de les Nacions Unides (CEPAL) va emetre un informe en què dimensionava els efectes de la COVID-19 per pensar en la millor manera d’afrontar una reactivació. L’informe destacava, que ara i com mai havia succeït en els últims 30 anys, està obert a discussió el model dominant d’inserció de la regió en l’economia internacional basat principalment, en les matèries primeres, les manufactures d’encaixos i el turisme de sol i platja.\nAquest escenari principal, és el que emmarca i on neix la sèrie web “Turisme de platja en temps de COVID”.\nLa sèrie web compta amb el suport de 29 experts en la gestió de platges turístiques de 10 països (Argentina, Brasil, Xile, Colòmbia, Cuba, Equador, Espanya, Mèxic, Portugal i Puerto Rico) i el seu primer capítol va ser estrenat el 11 de octubre, data en la qual es van complir set mesos de la declaració de pandèmia per part de l’Organització Mundial de la Salut (OMS).\nLa sèrie consta d’un total de 7 capítols que es transmeten de manera oberta pel canal de YouTube de la Red PROPLAYAS. En aquest moment, ja hi ha 3 capítols disponibles.\n“Turisme de platja en temps de COVID”, gira al voltant de la història de dos amics – Sarah i Ricardo – que van veure cancel·lat el seu viatge a la platja per l’arribada de la pandèmia. A més d’escenificar les vivències d’aquests dos personatges en quarantena, el seu dilema es desenvolupa paral·lelament a les opinions i alternatives pel turisme de platja en temps de COVID, que aporten especialistes sobre les cures que han de tenir els turistes així com de les activitats que podran desenvolupar a les platges durant ia la post-pandèmia, tenint en compte tots els protocols de bioseguretat necessaris.\nQuè és la Red PROPLAYAS?\nÉs una plataforma d’intercanvi col·laboratiu en gestió i certificació de platges, amb espectre d’acció en 15 països d’Amèrica Llatina i la Península Ibèrica. Són científics, activistes i empresaris integrats per a un objectiu comú: la gestió integrada del valuós ecosistema marí-costaner.\nLa Red PROPLAYAS abasta totes les activitats que puguin relacionar-se amb mantenir platges saludables i atractives. Des projectes de recerca i campanyes de conscienciació ciutadana, fins a serveis de consultoria i esdeveniments acadèmics.\nArticle anteriorKike Ballesteros, investigador del CEAB-CSIC, participarà en el proper Segon Fòrum Marí d’Eivissa i Formentera, que tindrà lloc a Eivissa els propers 5 i 6 de novembre.


Ball de Bastons – Mataró Dansa – Mestres del Gai Saber\nEl Ball de Bastons és una dansa, d’un conjunt de balls que usen un bastó o dos fent-los picar al ritme de la música. Actualment es troba estès per tota la Mediterrània i tot Europa, amb particularitats definides a cada indret.\nTradicionalment al Maresme tenim referències històriques com ara a Sant Iscle de Vallalta. Avui en dia, trobem representacions properes a Badalona (Canyet), Santa Coloma de Gramenet, Premià de Mar, El Masnou, Calella i Mataró. Ara per ara a la capital hi estan representades per dos grups: els Dansaires d’Iluro (des de 1990) i el Ball de Bastons presentat l’any 2014. Llevat d’alguna excepció, la gran majoria de balls maresmencs són interpretats per flabiol i tamborí ■\n[+] Informació adicional


El passat juliol molts mitjans de comunicació es van fer ressò que el Consell Interuniversitari de Catalunya (CIC) havia aprovat una moratòria per ajornar quatre anys l’aplicació de la llei que dicta que els estudiants que es graduïn el setembre del 2018 han d’acreditar el B2.2 -equivalent al First Certificate- d’una tercera llengua per poder completar el grau. Des de llavors, no es va parlar més del tema, però la moratòria a instància del CIC, abans de ser efectiva i poder modificar la llei, havia de ser aprovada pel Parlament. I, a dia d’avui, encara no ho ha estat, tal com va avançar ahir El Periódico.\nEn efecte, fonts del CIC confirmen que la moratòria no té encara efectes legals i que, per tant, els estudiants tenen només sis mesos per acreditar un B2 per tal de poder graduar-se. El Consell va demanar retardar l’aplicació de la llei -aprovada el 2014 pel llavors Conseller de Coneixement, Andreu Mas-Colell- perquè consideraven que quatre anys no havien estat suficients per a fer arribar els alumnes al nivell demanat.\nDe fet, aquest estiu, el qui era Conseller d’Empresa, Jordi Baiget, va afirmar que el 25% d’estudiants de tercer no tenien els coneixements lingüístics necessaris. Això afecta vora 7.500 estudiants. I, ara, amb un Parlament encara per formar, l’aplicació del 155 i un panorama polític complex, són molts els qui dubten que el Govern pugui modificar la llei d’aquí a setembre.\nAquesta convulsió política també va afectar molt els estudiants que, tant de la mà dels sindicats ja coneguts, com d’organitzacions noves com Universitats per la República, van focalitzar les seves activitats en la situació política i no tant en l’acadèmica. “Venim d’un semestre molt intens que ha desquadrat les lluites que portàvem fins ara”, reconeix Mercè Tarès, portaveu nacional del Sindicat d’Estudiants dels Països Catalans (SEPC).\nAfegeix que, després de l’anunci de la moratòria, hi va haver un moment de relaxació entre els estudiants i que, “tot i que érem conscients que no s’havia aprovat, la política s’ho va empassar tot”. Així, considera necessari que els col·lectius d’estudiants es “reorganitzin, perquè molts no són conscients del què això pot suposar”.\nClasse de la facultat de Ciutadella de la UPF / CC by-sa UPF\nAcreditar domini d’una tercera llengua: una mesura discriminatòria?\nSi bé Baiget va assegurar que el 25% dels estudiants de tercer no tenia el nivell, en Màrius Martínez, vicerector de relacions internacionals de la UAB, afirma que en la seva universitat la xifra ascendeix al 60%. Per aquest motiu i perquè “no és el que s’explicitava a la memòria dels graus”, la UAB és una de les universitats que acataran la moratòria i no demanaran als seus estudiants que acreditin una tercera llengua.\nDes del centre consideren que aquesta mesura és injusta per diverses raons. Per una banda, esgrimeixen que els seus títols tenen validesa estatal però, per contra, “estem davant d’una exigència que només es demana a Catalunya. Si els nostres graus són vàlids a qualsevol comunitat autònoma, no poden tenir requisits diferents dels que s’expedeixen a Madrid”, opina. “Si vingués un alumne de Burgos a cursar l’últim any a la UAB, no li demanaríem el B2. Per què hauríem de fer-ho amb els nostres estudiants, doncs?”, es pregunta.\nPerò la crítica principal a aquesta mesura rau en què suposa un impediment afegit a aquells estudiants de renda més baixa. “Les universitats públiques estem plens d’alumnes que amb prou feines poden permetre’s el preu d’un grau. Molts treballen i estudien alhora. Per tant, és impensable que puguin tenir ni els diners ni el temps per a accedir als cursos d’anglés”, opina Martínez.\nI és que, tal com també denuncien des del SEPC, aquesta llei “no va venir acompanyada de polítiques que permetessin accedir a classes d’idiomes gratuïtes a les universitats”. I tot i que, com Tarès, Martínez considera que millorar el nivell d’idiomes dels estudiants catalans és sempre positiu, critica la manera com s’ha posat en pràctica la mesura. “És una mostra més de la gestió neoliberal del sistema educatiu: es vol pujar el nivell essent més exigent, no donant més ajuts als estudiants per assolir els nous objectius”, opina.\nB2 a contrarellotge pels estudiants de la UPF\nLa Universitat Pompeu Fabra, però, no comparteix aquestes crítiques. Per això, és una de les poques universitats que no aplicarà la moratòria -juntament amb la Universitat de Lleida, que demanarà acreditar nivell, però només exigirà un B1. “No hem canviat mai la postura de la UPF respecte acreditar un B2 d’una llengua estrangera. Ara, però, és un requisit formal de competències”, afirma Cristina Gelpí, vicerectora per a projectes de docència de la Pompeu.\nAfirma que “pels motius que sigui, la llei continua vigent. Els marcs normatius no han canviat i, per tant, a dia d’avui la universitat exigiria el B2 a final de curs”. En cas que el Parlament acabés canviant la llei, la UPF assegura que “acataria els canvis”, però, al contrari que altres centres, no considera oportú modificar els requisits “abans de temps. Quin missatge estaríem donant als alumnes que sí que s’han esforçat per treure’s el B2? I, sobretot, quin missatge donaríem als qui no ho han fet?”, es pregunta Gelpí.\nI és que la vicerectora de projectes de la UPF considera que l’esforç per a assolir el títol no és pas econòmic. “Els qui argumentin que és una mesura discriminatòria per a les rendes baixes, no coneixen els ajuts que s’han posat a disposició dels estudiants”, assegura. Gelpí es refereix al programa d’ajuts Parla3 que la Generalitat va posar en marxa juntament a l’aprovació de la llei el 2014.\nDes de la Pompeu asseguren que el Govern és conscient que adquirir aquests coneixements d’una tercera llengua “no ha d’estar supeditat a la renda”. Per això, el programa contempla ajuts per a les proves de nivell, els cursos d’idiomes i els exàmens d’acreditació. “Els alumnes saben que han de complir, coneixen els recursos que tenen i nosaltres, des de la Universitat, no podem passar per sobre del Parlament”, considera.\nFacultat d’educació de la UAB.\nParla3, un programa de beques sense demanda\nAquests recursos als que es refereix Gelpí han estat poc populars entre els estudiants. Tot i que la UPF va comunicar al web que la universitat seguia endavant amb els requisits de nivell i anunciava els ajuts del Parla3, “s’ha usat una part molt baixa del pressupost”, assegura.\nEl programa pretén “facilitar tots els mecanismes d’acompanyament per a fer possible que tots els graduats obtinguin el nivell B2 el 2018” va afirmar el secretari d’Universitats i Recerca, Antoni Castellà el febrer de 2015, quan es va presentar el Parla3. Així, facilita un ajut econòmic de 50 euros per l’examen d’acreditació de nivell -que costa 75 euros- i també compta amb beques per a realitzar cursos d’idiomes.\nAquests cursos es poden realitzar a les mateixes universitats o bé a l’Escola Oficial d’Idiomes i els estudiants que obtinguin la beca obtindran un ajut de 350 euros per curs. Ara bé, el preu per cursar un any d’anglès a la UPF ascendeix als 833 euros; mentre que un quadrimestre a la UAB costa 655 euros. Si bé és cert que l’EOI té uns preus més econòmics -305 euros l’any- l’accés a aquesta escola es fa per sorteig i la demanda és molt alta.\n“Aquestes beques són completament insuficients, com ja és norma en els ajuts que implementen des de Govern”, denuncia Tarès des del SEPC. Martínez, coincideix i afegeix que “no és veritat que totes les persones amb pocs recursos sempre tinguin accés a les beques. Ha millorat el sistema? Sí, però és suficient? No”, sentencia. I a més, considera que en la gran part dels casos, els estudiants necessiten més d’un curs per assolir el nivell demandat, així que “la despesa acaba sent molt alta, tot i tenint la beca, per això l’ha demanada poca gent”.\nMés inversió per a pujar el nivell des de la base\nLa Secretaria d’Universitats i Recerca va publicar el 2015 les dades del nivell de domini d’una tercera llengua amb el que els estudiants arribaven a la universitat. Llavors només el 30% presentava un B2.2 (el que ara es demana per aconseguir el grau), mentre que el 36% oscil·lava entre el B1 i el B2.1 i el 34% estava per sota de l’A2.\n“Demanar per llei un nivell tan alt és afavorir als alumnes amb més recursos. Per això considerem que s’ha de fer una inversió pública molt gran però no a la universitat”, considera Martínez, qui demana una aliança de base per aconseguir que els estudiants surtin del batxillerat amb un B2 d’una tercera llengua i poder garantir cursos d’idiomes a preus públics, opinió en la que també coincideix amb Gelpí, de la UPF.\nPer la seva banda, des del SEPC, Tarès considera que aquest nivell d’una tercera llengua també s’hauria d’aconseguir impartint més classes en anglès dins del programa del grau. Sempre que “no fos en detriment de les hores impartides en català. I tampoc s’ha de traduir en acomiadaments d’aquells docents que no donin el nivell d’anglès”, puntualitza.\n“Aquesta, però, és una lluita molt difícil d’articular, perquè les polítiques de les diverses universitats respecte la llei són diferents”, conclou Tarés. I és que, a sis mesos d’acabar el curs milers d’estudiants encara tenen la incertesa de poder-se graduar a la universitat. Però, en cas que d’aquí al setembre el Parlament aprovés la moratòria, “no se solucionaria el problema, només l’ajornaria. El conflicte que tenim és de base i relatiu a la inversió pública en el sistema educatiu”, reflexiona Martínez.\n‘Negación’: negar la realitat de… Il·lustra un fet que esgarrifa: que encara hi hagi persones…


Usuari:Mcapdevila/Efecte triboelèctric - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nMajor càrrega positiva\npell de conill\npaper ( petita càrrega positiva)\ncotó ( sense càrrega )\nacer ( sense càrrega )\nfusta ( petita càrrega negativa )\nglobus de goma\nescuma de poliestirè\npaper film per embalar\nmajor càrrega negativa\nL'efecte triboelèctric és un tipus d'electrificació causat pel contacte amb un altre material (per exemple, el fregament directe). La polaritat i la força de les càrregues produïdes es diferencien segons els materials, l'aspror superficial, la temperatura, la tensió, i altres característiques. S'anomena triboelectricitat (del grec tribein, 'fregar' i ἤλεκτρον, electró, 'ambre') el fenomen d'electrificació per fregament. L'electrostàtica es pot produir per fregament o per influència.\nL'ambre, per exemple, pot adquirir una càrrega elèctrica pel contacte i la separació (respectivament, fricció) amb un material com la llana. Aquesta característica, registrada primer per Tales de Milet, suggerí la paraula electricitat, de la paraula grega per a l'ambre, electró.\n2 Sèrie triboelèctrica\n4 Riscos i contramesures\nEls àtoms estan compostos per un nucli carregat positivament a causa dels protons, que es troba envoltat per electrons carregats negativament. Així, l'àtom és elèctricament neutre.\nNo obstant això, no tots els elements presenten la mateixa afinitat pels electrons, és a dir, la seva tendència a captar o cedir electrons. Això és a causa que els elements químics tendeixen a adquirir la configuració electrònica dels gasos nobles més propers, ja que són els elements electroquímicament més estables. Així, el fluor, l'element amb major electroafinitat, tendirà a captar un electró per així adquirir la configuració del neó, i de la mateixa forma el magnesi tendirà a cedir-los amb la mateixa finalitat.\nEncara que una mica més complex, quan es freguen dos materials composts per elements diferents, la diferència en afinitat electrònica provoca que un dels materials adquireixi electrons de l'altre, i per tant que un en quedi carregat positivament i un altre negativament. Perquè es produeixi aquesta transferència de càrregues no és necessari el fregament; mitjançant contacte també es produeix aquesta transferència, però en fregar es renoven contínuament els punts de contacte per on es transfereixen les càrregues, i per tant té el mateix efecte que si augmentéssim la superfície real de contacte.\nUna vegada que l'intercanvi de càrregues ha tingut lloc i els dos cossos s'han separat, si el material és conductor, les càrregues es repartiran uniformement per tot el seu volum, mentre que si el material és aïllant, la càrrega romandrà molt a prop de la superfície on ha tingut lloc la transferència de càrregues. En aquest últim cas, el valor de la càrrega dipositada pot oscil·lar entre 10 -11 i 10 -9 C per cada mil·límetre quadrat de superfície (aproximadament, un electró lliure per cada 1.000 àtoms).\nLa seqüència triboelèctrica és una llista de materials disposats en un ordre determinat.\nFregant dos materials de la seqüència, el que estigui en la posició més alta es carregarà positivament, mentre que el que se situï més a baix es carrega negativament. A més, com més separats estiguin els materials en la taula, més intensa és la seva electrització.\nEls materials s'enumeren sovint en l'ordre de la polaritat de la separació de la càrrega quan es toquen amb un altre objecte. Un material cap al fons de la sèrie, quan està tocant un material proper al límit de la sèrie, aconseguirà una càrrega més negativa, i viceversa. Com més lluny estan els dos materials en la sèrie, major és la càrrega transferida.\nAquestes taules, encara que orientatives, no sempre són certes, ja que depenen de l'estat de les superfícies que es posen en contacte, de la humitat, del fregament, i d'altres factors.\nEls materials a prop en la sèrie poden no intercanviar l'un amb l'altre cap càrrega, o poden intercanviar el contrari del que és indicat en la llista. Això depèn més de la presència del fregament, la presència de contaminants o d'òxids, o de característiques específiques del tipus de material. La càrrega també varia per als materials pròxims.\nEncara que la paraula ve del grec per al "fregament", els "tribos", els dos materials necessiten només entrar en contacte i després separar-se perquè els electrons siguin intercanviats. Després d'entrar en contacte, un vincle químic es forma entre algunes parts de les dues superfícies, anomenat adherència, i les càrregues es mouen a partir d'un material a l'altre per igualar el seu potencial electroquímic. Això crea el desequilibri net de la càrrega entre els objectes. Quan estan separades, alguns dels àtoms consolidats tenen una tendència a guardar electrons addicionals, i una mica una certa tendència a enviar-los lluny, encara que el desequilibri serà destruït parcialment per fer un túnel o la interrupció elèctrica (generalment, descàrrega de corona). A més, alguns materials poden intercanviar els ions de la mobilitat que diferencia, o intercanviar els fragments carregats de molècules més grans\nL'efecte triboelèctric es relaciona només amb la fricció perquè tots dos impliquen l'adherència. No obstant això, l'efecte es realça enormement fregant els materials junts, ja que es toquen i se separen moltes vegades. Per a les superfícies amb diferència de geometria, el fregament pot també conduir a la calefacció de sortints, causant la separació piroelèctrica de la càrrega que poden afegir a l'existent electrificació del contacte, o que pot oposar la polaritat existent. Els nanoefectes superficials no s'han pogut entendre bé, i el microscopi atòmic de la força ha fet possible un progrés sobtat en aquest camp de la física.\nPerquè la superfície del material és elèctricament carregada, negativament o positivament, qualsevol contacte amb un objecte conductor descarregat o amb un objecte que té càrrega substancialment diversa pot causar una descàrrega elèctrica de l'electricitat estàtica, una espurna. Una persona que camina simplement damunt d'una catifa pot acumular una càrrega de molts milers de volts, bastants per a causar una espurna a un centímetre de distància o més. Aquest tipus de descàrrega és generalment inofensiva perquè l'energia ((V2 * C)/2) (energia ((V 2 * C)/2)) de l'espurna és molt petita, uns 10 mJ amb el temps sec i fred, i molt menys que això en condicions humides. En vol, l'avió desenvolupa una càrrega estàtica de la fricció de l'aire a l'armadura d'avió. Els paràsits atmosfèrics es poden descarregar amb els descarregadors estàtics o els filtres estàtics.\nRiscos i contramesuresModifica\nL'efecte és d'una importància industrial considerable en termes de seguretat i del dany del potencial als productes manufacturats. L'espurna produïda pot encendre els vapors inflamables, com ara, de la gasolina o l'èter. S'han de trobar mitjans per a descarregar els carros que poden portar aquests líquids en hospitals. Fins i tot, on només es produeix una càrrega petita, aquesta pot donar lloc que partícules de pols siguin atretes a la superfície fregada. En el cas de la fabricació del tèxtil, això pot conduir a una marca llardosa permanent on s'ha carregat el drap. Alguns dispositius electrònics, com passa amb els circuits integrats de tipus CMOS i els transistors de tipus MOSFET, es poden destruir accidentalment per descàrrega estàtica d'alt voltatge. Aquests components s'emmagatzemen generalment en una escuma conductora per a la seva protecció. Quan l'usuari es connecta a terra tocant la taula de treball, o utilitzant una polsera especial al canell (o turmell), es redueix el dany als dispositius electrònics que són sensibles a les descàrregues electrostàtiques.\nMàquina de Wimshurst.\nAllen, Ryne, C., Triboelectric Generation: Getting Charged.\nBesançon, Robert M.. The Encyclopedia of Physics, Third Edition. Van Nostrand Reinhold Company, 1985. ISBN 0-442-25778-3.\nHarvard University Background of the Triboelectric Effect «Materials that Cause Static Electricity by Ron Kurtus - Succeed in Understanding Physics: School for Champions».\n↑ 1,0 1,1 1,2 Courty, JM i Kierlik, E. «Raigs a casa». Investigació i ciència, juliol 2009, p. 90-91.\nwolfson/news/news-item2.shtml Millennium Product - the Tribopen - Wolfson Electrostatics.\nCharged Rod Demonstration - Universitat de Minnesota, Crookston.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Usuari:Mcapdevila/Efecte_triboelèctric&oldid=19285071»\nDarrera modificació: 8 des 2017 a les 09:58\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 8 des 2017 a les 09:58.


EXCURSIÓ PELS BOSCOS DEL COLL DEL BRUC - Excursions a peu\nEXCURSIONS A PEU PELS BOSCOS DEL COLL DEL BRUC\nCan Soteres-Can Muset- Castellolí-Cova de can Llucià\nAvui hem fet una excursió pel país que va del coll del Bruc fins a tocar de Castellolí. Té una distància d’11 km. i un desnivell màxim de 180 metres. Majorment transita per una alçada d’uns sis-cents metres i sobretot orientada al nord, això fa que el clima i, per tant, la vegetació, sigui lleugerament diferent del Baix Llobregat. Els arbres predominants són els pins (hi ha clapes d’uns pins majestuosos semblants al pi roig), el roure i l’alzina, i el sotabosc fa una màquia esclarissada.\nExcursions a peu: Can Soteres\nA dos quarts de nou sortíem de Sant Boi en direcció al Bruc. Autopista A-2 fins la sortida de sobre El Bruc, al trencall de Manresa. Prenem la direcció de l’antiga carretera d’Igualada, passem el trencall de la urbanització de Montserrat Parc, passem l’únic bar que hi ha a aquesta carretera i a cosa d’un quilòmetre pre nem el camí de carro de mà esquerra. Seguim la mateixa direcció i aparquem on ens plagui, nosaltres ho hem fet al costat d’una bassa que hi ha després de la línea elèctrica.\nExcursions a peu: Flors arreu\nCaminem seguint la mateixa direcció, aproximadament cap al sud. Prenem el camí de mà dreta que, no es veu però està voltant la masia de can Soteres. De seguida trobem uns camps d’ordi i en direcció est veiem la masia de can Soteres enfilada sobre un turó.\nExcursions a peu: Bosc de pins gegants\nSeguim el mateix camí ombril per entre boscos de pins gegants. Abans de tres quilòmetres sortim a paisatges aclarits amb camps d’ordi, i de seguida ens topem amb la masia de can Muset. Abans d’arribar-hi se’ns ha aturat un cotxe i el conductor ens ha informat sobre el perill que corríem a l’arribar a aquesta masia “Vayan con cuidado con el perro, porqué ataca” pels de punta i de seguida cridem “Antonio, passa al davant!”\nExcursions a peu: Can Muset\nJust arribar a la masia veiem una noia anglesa asseguda a la porta d’un afegit a la masia, una mena de garatge o de magatzem, i el gos bordant rabiós darrera la porta del porxo de la masia. Li preguntem si el gos mossega i ens diu “English. I do not understand”, cosa que hem interpretat per “Aneu en compte que mossega molt”. El Josep ens ha aclarit que el gos és de raça pitbull, dels perillosos. O sigui que ens hem acomiadat i hem seguit el nostre camí. I és una llàstima, perquè aquesta masia, abans abandonada, era un lloc d’acollida i de repós, on ens hi asseiem a la vora per admirar els trencadissos modernistes i la bellesa de façana.\nExcursions a peu: Runes del castell de Castellolí\nDe seguida arribem a les vistes del castell, ara anunciat en un indicador. Prenem el camí cap a la dreta i ens enfilem fins dalt. Les vistes són precioses els dies lluminosos com avui, i no costa gaire imaginar-te la història que ha quedat enganxada a les pedres, des del segle X, la guerra amb Almansur, els temps de Gueraua de Jorba al segle XII o de Guillem de Castellolí al XIII.\nExcursions a peu: Rosella\nHem pres el camí que passa per sota del castell, en direcció llevant. Arribem quasi a l’autopista i ens enfilem per un camí a la dreta. Arribem a les instal·lacions de Paint Ball on els caps de setmana els nens grans juguen a guerres amb bales de pintura. Seguim fins les instal·lacions del Gos Blanc i prenem el camí de mà dreta que s’enfila en direcció sud, paral·lel a la riera.\nExcursions a peu: Cova de can Llucià\nTrobem a mà dreta el caminet que puja fins la cova de can Llucià, espectacular i aconsellable de visitar. Aquesta cova s’endinsa a la cinglera i la nau principal transcorre paral·lela a l’exterior, motiu pel qual està ben il·luminada per totes les obertures que hi ha a l’exterior. Hem de lamentar, però, que uns beneits hagin guixat les parets amb els seus grafitis tan bonics si els dibuixessin a les parets de casa seva.\nExcursions a peu: Balma de can Soteres\nSortim, baixem al camí principal, continuem amunt i de seguida, encara no a cent metres, un caminet trenca a l’esquerra, i el prenem; prenem la direcció nord i a tocar de la clariana de sota la línea elèctrica prenem el caminet que planeja en direcció nord nord-est. A cosa d’un quilòmetre passem pel damunt de la Balma de can Soteres; hi baixem per un costat i sortim per l’altre.\nExcursions a peu: L’autopista, mirant cap Igualada\nAra ja arribem al final. Continuem pel caminet fins arribar a la caseta de l’antic transformador elèctric que hi ha just a sobre del túnel del Bruc. Ens fem fotos davant la gran pintada de l’estelada. L’esplanada del davant està encatifada de farigoles i sajolides i fan olor quan hi passegem pel damunt.\nExcursions a peu: A sobre el túnel del Bruc\nEns enfilem pel tallafoc de les línees elèctriques i sortim al camí ample on hi tenim el cotxe. Carreguem bastons i motxilles i cap al bar a prendre la cervesa. S’ha fet tard, són quasi les dues i no ens queda gaire temps per a fer plans per la setmana que ve, hem quedat per dimecres i ja n’acabarem de parlar.\nCal afegir que el bosc estava preciós. Dissabte passat va ploure i avui s’hi notava en la verdor de les herbes. La primavera encara ens sorprèn de flors arreu del bosc, i hi destaquen les roselles als camps d’ordi i el groc dels camps de colza.\nExcursions a peu: Orquídea abellera\nExcursions a peu: Flor del codonyer\nTrack de l’excursió:\nCan Soteres 100


« La participació a Catalunya: un fet diferencial\tL’èxit de la CUP (i II): com expliquem els seus resultats? »\tL’èxit de la CUP (I): on es presenta?\tPublished Juny 23, 2011\tCatalunya , Comportament Polític , independència\nJuny 26, 2011 a les 8:56 pm\tSi es poden demanar discos sol·licitats, seria fantàstic que la propera anàlisi, la dels resultats, considerés com a variable la competència independentista existent en el municipi, actual (les altres llistes que hi havia) i prèvia (l’èxit relatiu en anteriors convocatòries d’altres formacions, en particular Esquerra).\nUn exemple potser deixarà més clar on vull anar a parar. Berga és un dels municipis on la CUP ha millorat resultats, abans tenia dos i ara té tres regidors. SI també s’hi presentava. I ERC, és clar. Fent una anàlisi de pa sucat amb oli dels resultats diríem que la CUP ha millorat molt lleugerament els resultats del 2007 però que els electors d’Esquerra d’aleshores s’han partit 60/40 entre Esquerra i SI (i han quedat fora tots dos). En canvi, a les recents eleccions al parlament (sí, ja sé que és una altra dinàmica) Berga destacava pels excel·lents resultats de SI (12,59%), que quedava molt per sobre d’ERC (8,55%). Hom diria que hi havia una pila que com que no podien votar la CUP i no volien votar Esquerra van votar SI. Ara a les municipals afegeixes la candidatura de la CUP a l’equació i fa tota la fila que la massa votant de SI desapareix com un sucret.\n« La participació a Catalunya: un fet diferencial\tL’èxit de la CUP (i II): com expliquem els seus resultats? »\tLa sentència


Caminem distrets per Via Roma capital de capitals, fixant-nos en algun dels creuers vinguts regularment des de la península, que descansa fondejat al port, mig adormit. Girem a mà dreta, seguint algun designi ocult i inapelable, i decidim remuntar el curs del carrer de la reina Margarita –de Savoia, per suposat–, primera «reina d’Itàlia» per gràcia de Déu Nostre Senyor i amen. Obviem que més enllà, absorta entre el trànsit, hi ha la Via Giuseppe Garibaldi, heroi nacional i pare de la Pàtria i no sé quants gloriosos títols més. Una passa rere l’altra arribem al bastió de Sant Remi i la seua tumultuosa portalada, tant del gust excitat de finals del segle XIX. Darrere, com un gegant en repòs a qui li han crescut les flors al damunt, hi ha l’antic Castello, amb embranzides gòtiques com la Torre dell’Ellefante, mig perdudes entre un magma de carrers salmó que ben podrien ser els de Roma, Nàpols, o Milà, amb els mateixos noms il·lustres, paladins d’un passat comú italianíssim.Però no. Estem molt més lluny de tot allò, del Colisseu, el Vesubi o el Duomo. Estem a Cagliari, la capital d’una illa, la dels sards, garant d’una història que va molt més enllà del Rissorgimento i les patriotades d’un Estat-nació, l’italià, que es construí a contracorrent entre la llengua toscana i la bandera tricolor. Una història mig amagada davall de l’èpica de la Itàlia contemporània, i molt propera a un altre poble també desorientat que viu uns centenars de quilòmetres a l’oest, a l’altra banda del mar. Un altre poble que anomenen valencià.Sardenya és un pastís enmig del mar. No és d’estranyar que siga una de les illes de la Mediterrània amb una història més complexa, eternament entre mil aigües, solcada per canvis de poder i imperis petits o grans que n’han reclamat la sobirania successivament. Entre ells una de les corones hispàniques, la catalano-aragonesa, amb qui va estar vinculada quatre-cents anys, i les restes de la qual encara es descobreixen entre els dolmens d’historiografia italiana i hispana, tan miops pel que fa a l’illa, amb una mescla de deixadesa i traïdoria. L’historiador Lluís Guia ha volgut aportar una pedra al mur, encara famèlic, de la historiografia hispana sobre Sardenya. És Sardenya, una història pròxima (Afers), un compendi de deu articles que recorren, en la seua major part, un capítol de la història sarda «gairebé desconegut, el que va des de l’extinció de la branca espanyola de la casa d’Àustria fins a la cessió diplomàtica del regne de Sardenya als ducs de Savoia», com encerta Francesco Manconi al pròleg.Des de principis del segle XIV, Sardenya fou, a tots els efectes, un regne d’aquella confederació sui generis, un regne que, com el valencià, acabaria per restar a la perifèria de la monarquia hispànica. A ulls d’un historiador, com reconeix el mateix Guia, les homogeneïtats es revelen clamoroses. Així, s’aplica aviat per a mostrar-les, des de les trajectòries polítiques i socials dels grups privilegiats a les concomitàncies en la defensa naval de dos territoris exposats, durant el mateix període, a l’amenaça pirata que omplí les costes de torres i pors. Paral·lelismes continus que Guia destria amb el bisturí expert del gremi, una mica dens, a estones, fins i tot per al poble pla lector d’assaigs històrics.Hi ha altres moments, però, de divulgació lúcida i suau. És el cas del que, al meu parer, és el millor article del llibre, al voltant del qual giren els altres, “Ruptura i continuïtat de la Corona d’Aragó. L’impacte de la Guerra de Successió”. Un xicotet i impagable assaig on es mostra amb el màxim rigor la seua gran influència sobre Sardenya, des de la cultura política a una llengua sarda aleshores ja impregnada de girs catalans i castellans. Lligams que es catalitzen i esclaten durant una guerra que canviaria el destí d’ambdós regnes, en un període que Guia extrau de les catacumbes de la historiografia, les dues primeres dècades del segle XVIII, que acabarien amb la casa Savoia al govern de l’illa fins que el 1847 la «perfetta fussione» portaria Sardenya a formar part de la Gran Itàlia.Sardenya, una història pròxima és l’obra inconfusible d’un historiador de pedrera, acostumat a picar en arxius monolítics i rescatar-ne la part més sucosa de les tones de paper i pergamí. El resultat, aquesta vegada, són deu articles esparsos que formen el collage de l’època moderna sarda, pinzellades ací i allà que fan desitjar, a un lector mitjà amb els ulls entornats, una «Història de Sardenya» tan ambiciosa com la de Giuseppe Mano. Potser Guia, algun dia, accepte el repte. És el millor preparat per a continuar descobrint-nos un bocí sovint oblidat de la nostra història. Perquè potser Sardenya, després de tot, és això, una cosina mar enllà, un tros de nosaltres mateixos que, a la deriva, ens saluda en la distància.Carles FenollosaAixò és com tot (19-VI-2013)\tContra el cosmopaletisme\nÒscar Jané i Xavier Serra (eds.): Ultralocalisme.D’allò local a l’universal, Afers, Catarroja, 2013, 174 pp.* * * Ho confesso. He quedat enamorat d'un neologisme, d'un nou concepte sorgit, no sense dosis d'ironia, entre els autors d'aquest llibre col·lectiu. Es tracta de cosmopaletisme. Els lectors, com poden endevinar, veuen que la força del mot té a veure amb la dimensió reactiva, amb una actitud dessacralitzadora i insolent, contra el discurs políticament correcte, culturalment ortodox i mentalment conformista dels seus patrocinadors.Enfront a una cultura de primera divisió, urbana, jove, innovadora, oberta, neta, de pretensions tan elevades com el grau d'ensopiment i parlada en anglès, en resum, cosmopolita, descobrim el frau que converteix als reverenciadors dels trending en cosmopaletes.Fa alguns anys, una revista local, (Barret Picat, de l'urgellenc poble de Linyola), em convidà a participar en unes jornades sota el títol Cultura global i cultura local. Ja aleshores n'era conscient que la pretesa idea de cosmopolitisme esdevenia una (poc subtil) fórmula de colonialisme cultural. Hi havia una "cultura A" i una "cultura B". La primera tenia consideració d'universal, tractava suposadament temes rellevants amb tècniques i personatges estandarditzats, amb cànons estrictament característics i escenaris delimitats. Això, a la pràctica volia dir elucubracions existencials per part de personatges joves, d'una idealitzada classe mitjana que parlessin anglès en una de les ciutats cool del món occidental. En la literatura nostrada, el filòsof-historiador Damià Bardera ja va advertir-nos d’una cultura «jove, desmenjada, cool, guai, urbanitat prefabricada, d’inofensivitat moral i biografisme encobert» que domina els catàlegs d’editorials comercials i els programes de la Bibiana Ballbé. En l’altre extrem, una cultura B, la local, la que no parlava anglès, ni resseguia els cànons narratius ni l’estètica de la publicitat prefixada als anuncis de coca-cola, o directament d’antidepressius. La meva queixa, aleshores no tan radical com la que avui experimento, ratificava l’intent d’escamotejar la cultura amb majúscules, aquella on no importen els complements circumstancials de temps, lloc, manera, companyia, circumstància o llengua, sinó el subjecte i el verb, l’autoria (sempre col·lectiva i plural) i l’acció.Doncs bé. Ara, en la línia dels estudiosos de les fronteres (i per tant d’aquests espais de permeabilitat) Òscar Jané i Xavier Serra, trobem una nova esmena a la totalitat. La reivindicació que és només des d’allò local s’arriba a la universalitat. Que els defensors del “cosmopolitisme” resulten uns cosmopaletes (no pas en referència a l’ofici de la construcció, sinó als personatges de Paco Martínez Soria o Alfredo Landa). Les grans i petites coses no succeeixen a les grans ciutats occidentals, sinó a qualsevol espai urbà, rural, suburbial o no-lloquès.El llibre conté diverses reflexions des de l’àmbit dels Països Catalans. Des de pobles del Vallespir fins a les urbanitzacions per a colònies angloparlants de Comtat, al sud. Històries singulars sobre construcció de la identitat, llums i ombres del nostre passat, i sobretot, indagacions sobre, en termes calderians, la veritat oculta. Així, disposem d’una crònica de la construcció del mite de Figueres, a càrrec de l’historiador empordanès Enric Pujol, a partir de la seva identitat republicana i del fer-se i desfer-se d’aquests aspectes transcendents, molt per sobe del pes demogràfic de la ciutat. Més al nord, el perpinyanès Èric Forcada ens aborda una qüestió poc coneguda com la implicació dels nacionalistes rossellonesos en la revolta dels “vignerons” el 1907 i les relacions (no massa divulgades) entre les elits culturals de Perpinyà i Barcelona (amb un episodi absolutament esfereïdor sobre l’empresonament de Prat de la Riba per “reproduir” en la seva llengua original un article francès. També trobem un interessantíssim relat sobre la construcció de la identitat illenca a Mallorca (que resulta absolutament imprescindible per tractar de comprendre el capteniment polític i cultural dels mallorquins), a càrrec d’Antoni Vives. Hi ha, alhora, una interessant reflexió sobre la creació i expansió dels mitjans digitals en català a la xarxa, amb un epicentre poderós (encara avui) a un País Valencià, tan feble políticament com heroic culturalment.Un apartat posterior, aborda diverses biografies singulars “ultralocals i universals”, com versa la denominació d’aquesta segona part, on s’insisteix sobre la dimensió global que té ubicació concreta a la nostra geografia més pròxima (i per tant, més desconeguda). Un exemple és una deliciosa entrevista-reportatge a un estudiós nord-americà, Thomas F. Glick, dedicat a estudiar història medieval valenciana i aspectes econòmics i socials, a càrrec de Xavier Serra. En segon lloc disposem d’un article que destaca la dimensió valenciana d’un dels emblemes de la generació del 98, Azorín, elaborat per Paül Limorti, o de l’escriptor Joan Borrell en les seves relacions locals i internacionals, per part de Jacques Rancière, o el crític Restany, disseccionat per Èric Forcada. Finalment, Andreu Balent ens parla en un article força extens i profund, sobre la poc coneguda trajectòria d’Alfons Mias, un dels personatges que cercà una aproximació entre les comarques de la Catalunya sota jurisdicció francesa amb el Principat, i que tingué un comportament ambigu durant la segona guerra mundial, entre l’ajut a la resistència i el col·laboracionisme amb Vichy. Abordat amb una gran complexitat, l’autor ens posa de relleu tot allò que el presumpte cosmopolitisme ens va escamotejar.En certa mesura, el llibre evita el perill d’esdevenir una compilació més d’articles per esdevenir una mena de manifest. És per això que estic força d’acord amb aquests neologismes proposats pels coordinadors: ultralocalisme com fonament d’universalitat, i cosmopaletisme, com a frau intel·lectual dominant.Xavier DíezLa bitàcola de Xavier Diez (13-VI-2013)\t«Països de paper», de Francesc Calafat\nNo voldria pas encetar (de nou) el (vell) debat de què és i per a què serveix la crítica literària, però la figura de Francesc Calafat (Bellreguard, 1960) em servirà per exemplificar el que a mi em sembla que hauria de ser un bon crític literari. Països de paper (Afers) és una antologia de textos crítics i assagístics sobre literatura catalana —una concepció global i generosa, ben entesa per Calafat, lluny de qualsevol distorsió política i dins el concepte d'un filòleg, d'un científic de la llengua i la literatura: «la narrativa valenciana és una part de la narrativa catalana, perquè una literatura és una llengua, una llengua literària per ser més precisos. Per tant, és difícil d'entendre la narrativa valenciana al marge de la literatura catalana.» (Ja sé que el meu comentari pot pecar d'obvi, però en els temps que vivim crec que cal remarcar-ho.)Així, Països de paper és, d'una banda, el testimoni de la feina ingent que Calafat ha desenvolupat al llarg dels anys des de Caràcters, El País (la secció «Quadern» de l'edició valenciana) o El Temps. De l'altra, suposa un reordenament del seu discurs crític d'entendre la literatura i la llengua, un recorregut pels aspectes més destacables de la seva feina i una catalogació de les lectures que conformen el més preable de les nostres lletres. I ho fa en quatre blocs: els clàssics universals (Shakespeare, Dante, Joanot Martorell, Montaigne, Camus, Baudelaire...), la narrativa valenciana contemporània, la poesia catalana en present i una evocació de Joan Fuster (que li serveix per parlar de la crítica). La selecció no és pas arbitrària, sinó que està supeditada a una interrelació textual i discursiva, en què fins i tot els clàssics triats esdevenen objectivats des d'un punt de vista «modern», és a dir, tradició renovadora que des de la nostra perspectiva ha guanyat noves lectures, complementàries i vàlides per al nostre context. Així, si Montaigne i els seus Assaigs «inauguren la literatura del jo i la d'idees», Baudelaire «és considerat un dels primers escriptors que dóna categoria artística a la metròpoli i a la massa anònima que hi campa.»Però potser aquesta primera part del llibre és molt més còmoda d'escriure per a un filòleg, perquè es tracta d'obres de les quals ja existeixen diversos corrents valoratius que es poden consultar i ponderar. Possiblement, l'activitat més complexa és la crítica o ressenya contemporània, ja que l'obra que analitza no té encara el recorregut temporal suficient com per aferrar-se a una visió molt parcial. És on Calafat demostra els valors que m'agrada ressaltar com a vàlids per no caure en la crueltat gratuïta o el ridícul al cap d’un temps (que és qui, a capdavall, esdevé el millor crític), per esdevenir equànime i entregar al lector una valoració al més objectiva possible, sense oblidar que rere el llibre hi ha un esforç no del tot balder, i rere el crític hi ha un lector amb fílies i fòbies. A banda d'haver-nos demostrat amb escreix que disposa d'un gruix de lectures ben païdes (sobretot de lectures clàssiques per no caure en tòpics o ingenuïtats), demostra una voluntat relativitzant, que té en compte tant aspectes positius com negatius, un sentit senzill i directe de la contextualització en una realitat i una tradició compresa i assimilada amb escreix. Així, de la mateixa manera que pot picar el crostó d'un autor de llarga trajectòria que no dóna el millor en determinades obres per mandra o deixadesa, amb els autors joves de vàlua estimable però manca de temps esdevé temperat i encoratjador. El que és cert és que sigui l'un o l'altre, Calafat sap veure encerts i errors en el tant per cent adequat: una obra mai serà esplèndida o espantosa en un cent per cent.En l'apartat dedicat a la narrativa valenciana, un dels grans encerts representa l'establiment d'un corpus literari i una revalorització d'aquest corpus, tenint en compte les dificultats per arribar a establir-se. Així, als noms evidents de Joan Francesc Mira, Josep Piera i Ferran Torrent, hi suma el pes d'obres ja clàssiques i de representants d'una modernització qualitativa de la prosa valenciana amb la represa democràtica: Josep Lozano (amb la punta de llaça que significa Crim de germania), Vicent Usó, Francesc Bodí, Martí Domínguez o Manuel Baixauli, entre altres.Però el que més m'ha sorprès de Francesc Calafat és la capacitat d'esquematitzar èpoques, corrents i gèneres. Ho demostra a la part dedicada a la poesia. Potser algú criticarà l'aspecte reduccionista que tenen els esquemes, però en un panorama tan densificat i voluble com és la poesia catalana s'agraeix l'esforç que hi fa, que potser queda una mica allunyat en el temps (l'obra més propera que s'hi ressenya és del 2004, Magrana, de Joan Navarro), però que té la virtut de no deixar-se cap d'aquells noms en actiu que, qui més qui menys, acorda que representen els millors valors de la poesia catalana dels darrers trenta anys.No voldria estendre'm amb més consideracions, que no sigui agrair l'aparició d'aquest llibre, que ens presenta l'esforç d'un analista de la literatura fi, esforçat per fer-se entendre i fer-nos-la entendre, que potser només interessarà a gent del ram, però que per als necessitats d'un cert guiatge a l'hora de triar lectures estimables esdevindrà un dels millors referents, sobretot per la fluïdesa i claredat amb què Calafat escriu i descriu.David Madueño SentísLlunàtic (12-VI-2013)\tEl metarelat d’un identitat inacabada\nEn 1976, i amb motiu de la publicació de La via valenciana [reeds. Afers, 2001 i 2003], Ernest Lluch afirmava que Nosaltres, els valencians separava la prehistòria de la nostra història. No cal dir que darrere d’aquesta afirmació hiperbòlica feta en un estudi amb què Lluch tractava de demostrar que la industrialització del País Valencià no havia sigut tan feble com creia Fuster, hi havia un reconeixement implícit a la importància d’un llibre que com el de Fuster marcà un abans i un després en el relat de la nostra identitat.Amb la perspectiva del temps transcorregut, i com a resultat de més d’una dècada d’anàlisi aprofundida de l’obra de Fuster, el professor Ferran Archilés ha tret a la llum Una singularitat amarga [Afers], un ambiciós estudi en què a partir d’una visió teòrica i historiogràfica «renovada sobre el significat de les identitats nacionals i regionals», qüestiona algunes de les bases que portaren Fuster a plantejar allò de l’«anomalia», la visió d’un país «a mig fer».Ens trobem davant d’un treball eminentment acadèmic, una posada al dia del relat fusterià acarant-lo amb el context en què va ser formulat i situant-lo en el marc interpretatiu dels estudis internacionals més moderns sobre la nació i el nacionalisme. És des d’aquesta perspectiva contextual i interpretativa que el professor Archilés ha exhumat no solament Nosaltres, els valencians, sinó tota la literatura fusteriana al voltant de la identitat.Archilés veu en la identificació fusteriana de nació i llengua i en el desig de l’assagista de Sueca de forjar la imatge d’una nació «acabada» i «plena», les expressions d’un «essencialisme» que, en tant que formulació d’un ideal projectat des del passat, porta implícita la idea de fracàs, si ens ho mirem des del present. És així com Archilés es pregunta si la narrativa fusteriana de la identitat pot ser llegida «com l’expressió de la insatisfacció per una nació que s’anhela acabada però que es detecta fracassada».Partint d’aquest eix argumentatiu, i inspirat en els pressupòsits del teòric de la crítica postcolonial Homi Bhabha, el professor Archilés postula que el relat fusterià, com la majoria de les narratives de la identitat, evidencia en el seu mateix desig de normalitat un anhel «permanentment insatisfet». Per a Ferran Archilés, es tracta d’una identitat «nacional», que es retrotrau als temps de la conquesta jaumina i que Fuster convertí en una mena de «ficció fundacional», a partir de la qual inicià un relat de la identitat dels valencians basat en la continuïtat d’un sujecte, el poble valencià, que sovint es confon i se superposa al concepte de llengua.Parafrasejant el filósof Etienne Balibar, la premissa essencialista fusteriana de concebre la nació com una mena de «substància invariable», uniforme i unívoca al llarg dels segles, és la que es troba al darrere de la major part dels discursos nacionalistes dels últims cent anys i, per extensió, del que bastí el mateix Fuster. Segons Archilés, ens trobaríem davant d’un «supòsit implícit» de la transmissió d’una idea de pervivència nacional sense trencaments i sense fractures, que poc tingué a veure amb la identitat realment existent. És aquesta una dada important a tindre en compte, una influència implícita que, contràriament al que majoritàriament s’ha cregut fins ara, avalaria la tesi que el relat de la identitat fusterià és també deutor d’una llarga tradició d’inspiració romàntica que d’ençà la Renaixança arriba a Fuster a través d’un discurs regionalista contra el qual reacciona però del qual en serva el fil conductor bàsic d’una formulació etnosimbòlica que el mena a definir una «etnicitat», més que no pas una «nació» en el sentit modern del terme.És aleshores, en el marc d’aquesta formulació, que el passat assoleix una dimensió axial en la mesura que esdevé un espai de convergència al qual acut Fuster des d’un present decadent, en ple franquisme, per a projectar una idea de futur, la idea de Països Catalans, i, per comparació, la concepció de la identitat dels valencians com una anomalia, com el resultat d’una suma de fracassos que d’ençà el segle XIX marcaren la diferència entre la sort que va córrer el País Valencià i el seu contramodel, Catalunya.Al llarg de les 432 pàgines del seu estudi, el professor Archilés qüestiona la consideració exageradament hiperbòlica que Fuster va fer de la idea d’anomalia basada en els llocs comuns de la visió historiogràfica marxista com el fracàs de la revolució liberal, la visió d’una Renaixença frustrada, la industrialització fallida del País Valencià o la manca d’una burgesia que liderara un discurs nacionmalista a la manera de Catalunya.En la base de tot aquest argumentari del fracàs, que fins ara sòlament s’havia considerat deutor de l’escola historiogràfica de Vicens Vives, Archilés posa l’èmfasi en la idea de lregeneracionisme espanyol que d’ençà la Generació del 98 i a través de la concepció de l’Espanya d’Ortega y Gasset influí en la visió que Fuster forjà de la identitat dels valencians.La visió que Archilés es proposa de revisar en un llibre que, més enllà d’interpretacions ortodoxes o revisions particularistes del relat fusterià, apel·la a interpretar-lo dins el context d’«essencialismes identitaris» en què va ser formulat i a qüestionar la idea de nació acabada, que, si bé no invalida el nus central del seu propòsit reivindicatiu, sí que condiciona la seua consistència com a «lectura històrica» de la identitat valenciana en la mesura que remet a una idea de «continuïtat» un tant idealitzada que solapa les «discontinuïtats» que realment la conformaren.Santi VallésSaó, 382 (2013), p. 46\tVicent Olmos: «Si pensem que ens han de salvar només les ajudes públiques estem perduts»\nEls llibres sempre han tingut al seu voltant un aurèola romàntica, quasi mística, amb milers de tòpics al damunt. Ja se sap, allò de «més llibres, més lliures» i un etcètera d’idealismes. L’economia, però, no sap de romanticismes. Els editors, menys. Vicent Olmos (Catarroja, 1954) tampoc. Primer historiador centrat en l’època moderna i la historiografia, més tard va consagrar la seua carrera a l’edició de llibres. El resultat no és gens decebedor. Fundà l’editorial Afers, que aposta amb èxit per l’assaig en català des del 1983, i al voltant de la qual naix la revista Afers. Fulls de recerca i pensament, que ja ha arribat al número 73. A banda, forma part del consell de redacció de revistes com, entre d’altres, L’Espill o Mirmanda. Conscient de la difícil situació que travessa la nostra economia, i més encara el sector editorial valencià, descarta la rendició i es mostra moderadament optimista, amb un punt inevitable d’ironia: «la nostra és una mala salut de ferro». Al capdavall, ell ho sap millor que ningú.—Crisi: oportunitat de canvi o desastre? —Aquesta crisi és duríssima per a tots els sectors econòmics i molt per al sector editorial. D’altra banda, les èpoques de crisi sempre són «bones» per a escometre canvis. Tot depèn de la durada. Em sembla que el problema va per a llarg. El sector s’està ressituant; de fet, l’any passat es van crear més editorials noves que els anys anteriors, menudes, això sí. Parle evidentment de les editorials d’aquest país, és a dir, de mitjanes i menudes. Al País Valencià hi ha un bon percentatge d’editorials amb les despeses prou ajustades per a mantenir-nos expectants i poder-nos moure amb certa agilitat. En aquest sentit, m’agradaria que el missatge fóra positiu: els editors estem fent molta feina per adaptar-nos als canvis. Un dels problemes que tenim és la manca d’ajudes institucionals: les biblioteques ja no compren llibres, les ajudes a la lectura i a l’edició —en valencià i en castellà— han desaparegut; les han fulminat.—Com afecta l’eliminació de l’ajut públic?—Les institucions públiques —conselleries, diputacions, ajuntaments, museus, etc.— van dedicar moltíssims diners a l’edició de llibres caríssims, invendibles, que ara mateix deuen omplir grans magatzems, si no és que els han regalat. Si al total de despesa pública en edicions de llibres descomptes les despeses per a aquest tipus d’obres, no queden tantes ajudes com podria semblar. Enguany, per primera vegada, les subvencions a l’edició i la compra de llibres per part de les biblioteques públiques han baixat molt. Un altre tema és la manca de capacitat de les institucions per a gestionar les ajudes. Fa anys, a canvi de les subvencions es lliuraven exemplars a la Conselleria i ells els distribuïen a les biblioteques, etc. Fa anys que ja no volien ni els llibres. Una mala gestió…!—Hi ha qui diu que es tractava d’una cultura massa subvencionada. —No, eixa idea no és certa. La nostra és una cultura poc subvencionada i, a més a més, per desgràcia, amb pocs usuaris. Si ara les subvencions baixen, l’única possibilitat de subsistir és que ho compensen els usuaris privats consumint més... Els editors hem de fer un esforç per fer arribar els llibres al públic. Si pensem que ens han de salvar només les ajudes públiques, estem perduts.—Com s’ho fa, Afers, per a continuar endavant? —La clau és que hem sabut trobar el nostre públic, fidelitzar-lo —ens ha ajudat molt la revista, de la qual portem 73 números i tenim 300 subscriptors—, i l’ús que fem de plataformes alternatives, com les xarxes socials, on procurem estar molt presents. Ja no busquem llibres, els llibres ens busquen. Per això, els darrers anys, hem augmentat les presentacions arreu del país. En alguns casos, moltíssim, com ara les de Noves glòries a Espanya, de Vicent Flor, que ha sigut el nostre best-seller, o els dos volums de Biografies parcials de Xavier Serra, dels quals també n’hem venut una bona quantitat. De fet, potser un 15% dels llibres que hem venut ha sigut a les presentacions.—Se’n venen més a Catalunya, les Illes o al País Valencià? —La majoria els venem a Catalunya, on els índexs de lectura en català i de compra de llibres en català són més alts. Però el País Valencià i les Illes Balears, amb índexs de lectura molt més baixos, fallen. Els canals d’intercanvi de productes culturals entre tots els territoris de llengua catalana s’està fragmentant cada dia més, i això afecta irreversiblement la cultura en general, especialment el sector editorial.—En el cas valencià, no troba que el sector està massa lligat a l’ensenyament? —El problema no és que hi estiga lligat —de fet, passa el mateix amb el castellà—; el problema és el trencament en la continuïtat lectora després de l’institut. Els xiquets acaben l’escola i deixen de llegir i de comprar llibres. No debades, una de les regions d’Europa amb nivells més baixos de lectura —no només en català— és el País Valencià.—En el cas valencià, s’afegeix també un problema de manca de plataformes on donar a conèixer les novetats editorials?—Sí, tenim el repte d’arribar a la gent sense mitjans que ens hi ajuden. I sense deixar-ho tot en mans de la xarxa o del llibre electrònic, del qual no sóc massa partidari, perquè pense que a la llarga juga en contra nostra.—Per què? —El llibre electrònic com a tal ha deixat d’estar de moda o ho deixarà d’estar aviat; ara el que comença a desenvolupar-se són les vendes —o les consultes— de llibres a través del «núvol», una iniciativa, evidentment, de les grans plataformes digitals. Si com a editors entrem en eixe joc tenim molt a perdre, perquè els guanys seran per a les plataformes (Amazon, Google, o qui siga). Acabarem fent llibres (triant-los, corregint-los, maquetant-los, editant-los, etc.) perquè els beneficis s’escapen als distribuïdors que operen a través de la xarxa. Aquestes plataformes juguen en contra dels petits editors, com ara els valencians, no ho oblidem.—Fugim de sentències apocalíptiques com «el llibre electrònic es menjarà el de paper, com féu el DVD amb el format VHS»?—Sí, les estadístiques indiquen que puja la venda de llibres electrònics, però és poca cosa encara a nivell quantitatiu. Ací, els preus dels llibres electrònics, a més a més, són alts encara. Cal esperar... El llibre electrònic es menjarà només un tipus concret de publicació, com les enciclopèdies, que ja han desaparegut. Ara, el que sí que pot fer el nou món digital és col·locar al seu lloc l’edició en paper, moderar-la. Hi ha hagut una inflació en l’edició de llibres en paper, un remolí en què novetats tapen novetats amb una velocitat brutal.—Però no hi resta el perill de la cultura «de franc»?—Sí, el que va fer accelerar la cultura de la gratuïtat va ser la xarxa. Fa vint anys ningú no pensava que un llibre o un diari hagueren de ser debades. Com deia abans, ens hem d’acostumar que, si volem un llibre o volem consumir qualsevol altre producte cultural, haurem de pagar... I llegir o anar al teatre...—Després de tot, com es pot vendre llibres?—L’única manera de vendre llibres ara mateix és fer-los bens fets, fer bones tries i tindre una idea clara de quina editorial vols i quina editorial tens, és a dir, ser conscient que edites uns llibres determinats per a un públic determinat. I cal saber trobar-lo.—Amb tot el que venim comentant, Afers aguanta el temporal? —La nostra és una mala salut de ferro. Com moltes editorials menudes, notem menys la crisi que les editorials grans, o ens podem resituar millor. Un dels nostres problemes —i ben greu— és que la Generalitat ha estat més de dos anys sense pagar les subvencions que ens devia, concretament des del 2010, a més que hi ha una forta crisi econòmica, i que cada vegada la gent compra menys llibres, i em sembla que en llegeix menys. Això posa en perill moltes editorials. Haurem de reajustar la producció, editar algun títol menys, adaptar-nos... Ara bé, com que la nostra estructura és assumible, doncs espere que ens mantindrem, amb dificultats, però ens mantindrem.—És optimista?—Jo sóc historiador, i als historiadors ens interessen aquests tombants de crisi —que són també de reformes profundes— perquè és quan es produeixen els canvis. Això és el que està passant ara mateix, el que estem vivint. Està canviant tot i no tenim altre remei que canviar nosaltres, adaptar-nos o fins i tot protagonitzar alguns dels canvis.—Com Il gattopardo, més o menys.—Més o menys. Podríem dir «canviar-ho tot perquè la gent continue llegint llibres», que és el que fem els editors. Simplement, fem llibres perquè la gent llegisca, perquè ens estimem el país, no per fer-nos rics. Vull dir que les inversions en aquest «negoci» no farà rics als editors valencians que editem en català. Ni ho pretenem. Si fóra així, potser ens hauríem d’haver dedicat a la construcció, per exemple...Carles FenollosaCaràcters, 63 (2013), pp. 3-4Fotografia: Ernest Abentin\tSelect Català (ca) Español (es) English (en) Francaise (fr) Català (ca) Español (es) English (en) Francaise (fr) Categories


plaestanydigital.cat | Banyoles Televisió - El Tribunal Suprem ratifica la pena de presó a un activista proavortament de Banyoles\nEl tribunal considera que l’activista es va “extralimitar” en l’exercici de la seva llibertat d’expressió. L’acusat va aturar l’ofici durant uns minuts cridant proclames contra la reforma de l’avortament que en aquell moment promovia l’exministre Alberto Ruíz Gallardón. També va llençar fulletons i va desplegar una pancarta on es llegia “Fora rosaris dels nostres ovaris”.\nSegons la sentència, els actes estan “plenament emparats” per la llibertat d’expressió però l’acusat no els va dur a terme a través dels “mitjans necessaris i idonis”. D’aquesta manera, es considera que va vulnerar el dret a la llibertat religiosa de les persones que assisteixen a missa.\nRecordem que la protesta va durar menys de cinc minuts, els activistes proavortament no van molestar físicament a cap feligrès i van marxar de l’església per voluntat pròpia. Els fets van passar el mes de febrer de 2014 i el mes de setembre d’aquell mateix any cinc activistes declaraven al Jutjat d’Instrucció número 2 de Girona, imputats per un delicte contra la llibertat de consciència i els sentiments religiosos. El jutjat d’instrucció va arxivar el cas, tot i que la fiscalia va recórrer i es va tornar a obrir el procediment. En el primer judici, però, quatre dels cinc acusats van declarar que no estaven a l’església i els testimonis els van donar la raó, de manera que van quedar absolts. Inicialment el fiscal demanava dos anys de presó.


13 de gener de 2020 – BÉTERA – toda la información del Bétera, Valencia\nDaily Archives: 13 de gener de 2020\nBétera celebra aquest dilluns el Ple Ordinari de gener\ninicio, Notícies, PolíticaBy c.sorli 13 de gener de 2020\nBétera celebra aquest dilluns el ple ordinari del mes de gener. Aquesta sessió tornarà a celebrar-se en l’horari anterior a canviar-se, és a dir, a les 19.00 hores. Com habitualment, serà en el Saló de Plens del Castell de Bétera. L’ordre del dia és el següent: 1.RÈGIM JURÍDIC.- Aprovació, si escau de l’acta núm 13/19…\nFoto denúncia sobre la presència d’orina i excrements en voreres i fanals\nFoto denúncia, inicio, NotíciesBy c.sorli 13 de gener de 2020\nUna veïna de Bétera ha volgut traslladar a Betera.com una altra situació que com a veïna li preocupa. En concret, ha volgut mostrar amb aquestes imatges l’estat de les voreres i els fanals. Perquè, segons ens comenta, al llarg del poble es pot observar la presència d’orina i excrements amb la consegüent mala olor i…


Referèndum, votacions, poc fiables | Nació Solsona\nReferèndum, votacions, poc fiables\nper Redacció, 15 d'abril de 2019 a les 08:21 |\nPoc fiables, i gens fiables, mentre siguin fets sota el beneplàcit de l’Estat espanyol, el qual, per tal de preservar la seva unidad, està ben disposat a mentir, a calumniar i a tractar de terroristes aquells que no “l’obeeixen” a complir aquest dogma de la unidad. Que ell i els qui el fan i manen es creuen que és de dret diví, és a dir, que ha estat decretat per un ple dels déus de l’Olimp, sense cap abstenció o vot nul. Que encara fan molt pitjor aquells que creuen que l’ha instaurat el Déu veritable, a qui atribueixen totes les hispanitats i altre ferotgies que fan per l’estil, però a qui no obeeixen en el dret que dóna a cada poble perquè sigui sobirà i tracti directament amb ell sense “mitjancers”. Sinó proveu de contradir-los i veureu que la cosa no passa, que hem arribat a un atzucac que no té remei, que haurien de baixar els déus de l’Olimp al les oficines del govern central i a les dels jutjats per obrir-lo i fer-lo viable, aquest atzucac. I veuríem que és impossible tornar blanca la cara del negre (adagi hondureny). Que ni per Déu es reconeixerien els drets humans d’un altre poble, si no suposen la unidad. La unidad per damunt de Déu i de tot principi que en dimani.\nA més, cal considerar que un referèndum, una votació perquè els catalans es pronunciïn respecte a casa seva, no són possibles més que per la via unilateral i que, per tant, no hi ha mica de possibilitat que puguin produir-se, puix que tot el poder de Castilla ─jutges, PP, Ciutadans, guàrdies civils, exèrcits, tancs, caces de guerra, PESOE, ministres, falangistes, feixistes, Tribunal Supremo, Junta Electoral, quinta columna, Arrimadas, mestres d’escola castellans, casados i solters, delegats del govern, forasters peninsulars immigrats a Catalunya i reis habituats sobre Catalunya─ no volen la unilateralitat i hi estan en contra i els bombardejarien i els destruirien.\nD’altra banda considerem que els catalans, pel que fa a referèndums, tenim una renda preciosa en les milionàries manifestacions a favor del dret a l’autodeterminació ja fetes a la primeria del segle XXI. Ni que els castellans se’n fumin, les denigrin i no les posin mai a la balança. Em refereixo a la manifestació celebrada al litoral, la qual fou una cadena de catalans que clamaven per la seva llibertat i la seva sobirania, tips i cansats de tenir el jou de Castilla sobre nosaltres, cadena que arribava de la Catalunya Nord al país valencià, amb gent que encara s’hi afegia en ambdós llocs. Que fou precedida per aquella espontània del 10 de juliol, sota un sol que aplanava, i que “no passà” Passeig de Gràcia avall, per mor de la immensa generació que l’omplia i es vessava pels carrers i vies adjacents. On per primer cop es cantà la Llibertat sense embuts i sense la tradicional por a l’estaca del govern central. I encara referendades per les altres manifestacions que han tingut lloc a la V que fan la Diagonal i la Gran Via de les Corts Catalanes, i encara una altra que omplí la Diagonal, calculada cadascuna en milions de catalans que les engrossien.\nFins els mateixos catalans no les tenim en compte com deuríem aquelles manifestacions, que foren expressió legítima d’un poble unit en un sol desig i en una sola veu. N’hi hauria d’haver prou, per a gent civilitzada, i feta a una democràcia verídica i funcional, però són dons que no es coneixen, a la península ibèrica, ni que tant els vocalitzen els feixistes d’ultra dreta, que sembla que haurien d’adonar-se de l’aberració, la mentida en què cauen, però no en són capaços.\nCatalans, poc podem fer sobre la rastellera de poders de Castilla contra la nostra independència, amb els quals ens emmordassen i ens tanquen a la presó. Poc o res, físicament, hi podem fer. Però mireu, mai no podem dir lasciate ogni speranza perquè tota la mentida, tota la farsa a què han derivat els castellans davant el sotrac de veure que volem romper a España, han perdut el seny i han establert la violència, la qual no dura, perquè arriba un moment que rebenta i perjudica als mateixos violents. Ferms en l’espera, actius en la tasca de fer la nostra llibertat, units, sense partidismes que creen divisions i tot regne dividit serà destruït. Que ho pensin bé els nostres polítics. En el moment crucial, crític, de forjar la nostra sobirania, quin disbarat no anar units, els polítics catalans, que és el millor joc que podem fer als nostres adversaris!


TIC, TAC: diversitat - A-Introdució\nTIC, TAC: diversitat Home\nA-Web 2.0 i Blogs\nC-La xarxa social Ning\nC-Marcadors Socials de Favorits\nF-Foment de la lectura\n"Els quatre pilars de l'educació són: aprendre a saber, a ser, a fer i a riure plegats"\nJacques Delors, 1996\nLa gran majoria d’adults som immigrants (o si ho preferiu, pelegrins) digitals tenint en compte la ràpida generalització i ampliació dels recursos que la web col·laboradora 2.0 ha promogut els darrers quatre anys i, en canvi, no ho són els joves amb internet a casa. Fem una ullada a la història recent.\nAmb el crack de les empreses «puntcom» de finals dels noranta, el mercat va reorientar els serveis d’internet creant noves tecnologies i processos comunicatius d’interacció social. A finals del 2004 es començà a parlar de la web 2.0: una nova web basada en comunitats on els usuaris són els creadors de continguts i es comuniquen. Se simplifiquen les tecnologies per facilitar a tots la creació i l’actualització ràpida dels continguts, sense preocupar-se de conéixer codis de programació, ni de disseny, etc. Les eines d’ara ja inclouen plafons de control molt simple, que des d’un navegador web permeten controlar tots els aspectes d’un bloc o un wiki, és a dir, no és necessari tenir coneixements de programació ni de disseny, ni usar programes d’edició. Des de qualsevol ordinador connectat a la xarxa es pot editar i actualitzar un bloc. Al capdavall, es tracta d’un nou marc d’interacció, participació i comunicació social on tot el món passa de ser simple lector a ser alhora redactor. La informació es converteix en conversa perquè l’usuari esdevé el protagonista. La informació en la web 2.0 és més horitzontal i democràtica.\nEn el terreny educatiu les TIC (tecnologies de la informació i la comunicació) representen un nou potencial que pot molt bé facilitar l’aprenentatge dels estudiants i promoure una millora vertadera en els plantejaments educatius més tradicionals. Poden ser un element facilitador de l’aprenentatge i motivador per tal que l’alumne esdevinga aprenent actiu.\nFa només 5 cursos escolars un grapat de professors pioners va començar a introduir els blocs en l’àmbit escolar, de manera que avui trobem tres plataformes educatives des de les administracions autonòmiques: Educastur (Astúries), Arablog (Aragó), XtecBlocs (Catalunya). Hi van veure ràpidament el bloc (o blog) com un mitjà de comunicació que enriquia les interaccions entre els alumnes, amb el professor i, sobretot, afavoria aprenentatges actius. El bloc és hereu de la premsa escolar i de la correspondència entre centres.\nLa diversitat de funcions i usos que pot adoptar és ampla: des de la informació de recursos de tota mena fins a la interacció en investigacions grupals. A més integra diverses aplicacions que contribueixen a elaborar textos en què intervenen diferents llenguatges: fotografies, vídeos, àudio, mapes conceptuals, línies del temps, presentacions... a més de l’escriptura. D’aquesta manera, l’escriptura de blocs permet ampliar els objectius des de l’ús de textos per a interactuar en la vida diària fins a la creació de textos multimèdia.\nL’ús de blocs a l’ensenyament no suposa per se un canvi o un millora educativa si no tenim molt clares les metes educatives i adeqüem aquest nou recurs als objectius de la nostra programació. El professor que s’inicia amb aquesta nova ferramenta haurà de conéixer les principals utilitats que pot manejar i explorar les aplicacions que poden tenir a classe. Hi ha molts blocaires que mostren el seu treball de classe, les seues propostes i els recursos que fan servir dia a dia en els seus blocs. Es tracta d’un repte, d’una experiència d’investigació apassionant que incentiva tant al professor (hi troba cooperació, feed-back, suport, consells, eines...) com a l’alumnat (el treball que hi fa esdevé públic i el document que publique haurà de ser adequat a les normes de la interacció formal en internet), coherent en la informació i en la citació per enllaços, i cohesionat.\nEn el meu cas, els tres anys d’experimentació que duc a terme amb blocs i wikis he trobat sempre satisfaccions de tota mena. El mitjà m’ha permés interactuar amb altres col·legues i m’ha retornat el desig de la innovació pedagògica en un camp que té gran interés social: investigar la integració de les TIC en l’aula de secundària. També he comprovat un major interés en l’alumnat per treballar amb textos multimèdia i per fer servir internet per a produir textos formals i per a comunicar-se. Un guru de la UJI, a Castelló, ha prescrit en dos anys el declivi dels blocs a la blogosfera educativa però trobe que va molt errat. Malgrat les transformacions ràpides en els mitjans de comunicació (mòbils, televisió, internet), el que roman en essència és la necessitat i la qualitat de la comunicació humana, siga pel mitjà que siga. A la web 2.0, caracteritzada per les xarxes socials –on els alumnes ja estan immersos amb el xat, l’e-mail, el fotolog, els fòrums, etc.–, li seguirà en breu termini la web 3.0 –web semàntica i de microformats– on l’alumnat nostre haurà d’exercir una mirada crítica més gran per a seleccionar adequadament la informació i prevenir-ne la manipulació que s’acosta.\nPer això el professorat ens hauríem d’aprofitar de la web i actualitzar-nos per tal d’ensenyar als estudiants a interpretar i usar els diversos mitjans d’expressió. La «innovació oberta» és un fet assequible a través dels cursos, els tallers i l’intercanvi que la web 2.0 forneix.\nJuan Freire, professor de la Universitat d’A Coruña, ens regalà a Santiago, durant el III Encuentro Edublogs, una ponència magistral titulada «Cultura digital en educació: de les persones a les organitzacions». Començà per preguntar-se com navegar per l’exuberància informativa. Hi va sostenir que el coneixement és un flux distribuït, no un stock. Hi ha d’haver comissaris digitals per al filtrat, l’agregació i la remescla del coneixement, per això els professors tenim avui un nou paper: esdevenir consultors i facilitadors d’informació i aprenentatge, dissenyadors de mitjans, moderadors virtuals i avaluadors continus. Els estudiants tindran el paper de col·laboradors entre ells i amb el professorat en un aprenentatge actiu. Però aquest nou paradigma planteja limitacions a les institucions a causa del rebuig dels usuaris, per absència d’incentius i per aversió a la innovació entre el professorat. Per a enderrocar la resistència Freire proposava expandir aquesta nova cultura del coneixement adquirint capacitats tecnològiques i cultura col·laboradora. La web 2.0 es generalitzarà en l’àmbit educatiu si l’administració s’implica radicalment, i si es deixa que el professorat i l’alumnat exploren i adapten les noves ferramentes i s’integren així les experiències exitoses. A més, caldrà crear organitzacions com a plataformes obertes per a compartir aquesta mena de coneixements.\nFelipe Zayas, a l’article «El lugar de los blogs...», conclou que blocs –i wikis– com a gestors de continguts molt fàcils d’usar poden ser incorporats a l’aula perquè l’escriptura tinga sentit com a activitat social i per a construir i compartir el coneixement de manera cooperativa. Els blocs demanen al professorat una reflexió i experimentació sobre les característiques d’aquesta nova pràctica discursiva. Amb el bloc es disposa de motius per a escriure, per a llegir, per a compartir informació i coneixement. Permet reflexionar sobre les normes lingüístiques i socials d’aquest nou àmbit i, quan escrivim o fem escriure en internet d’una manera reflexiva, integrem alhora les TIC en les nostres àrees de coneixement i contribuïm a l’alfabetització digital i al desenvolupament de les competències digitals.\nFONT: Article de l'autor del wiki.\nVÍDEO INTRODUCTORI EN ANGLÉS SOBRE COM APRENEN AVUI ELS JOVES\nContributions to http://ticdiversitat.wikispaces.com/ are licensed under a Creative Commons Attribution Share-Alike 3.0 License.


RECONEIXEMENT AL SECTOR AGROALIMENTARI ALS PREMIS JOVE EMPRENEDOR | Projecte "Al teu gust", Productes i productors del Pallars\nAquest dissabte 21 de febrer es van lliurar els premis Jove Emprenedor del Pallars Jussà. L’acte va tenir lloc a l’Hotel Terradets de Cellers i en aquesta edició el reconeixement va ser per l’empresa Ctretze Pirineus.\nDes d’aquí volem felicitar i encoratjar aquest projecte i les persones que el lideren a seguir treballant en la mateixa línia del treball ben fet i de l’esforç.\nAixí mateix, també volem felicitar les empreses Licors Portet i Cellers Vila Corona per les mencions especials que van rebre durant la vetllada i que són fruit dels reconeixements nacionals i internacionals que han rebut al llarg del 2014.\nSens dubte, aquesta és una mostra que el patrimoni agroalimentari de la nostra comarca, i especialment les persones que hi ha al capdavant d’aquestes empreses, són un pilar fonamental pel seu desenvolupament.\n← Seminaris de comunicació eficaç\nFelicitem Licors Portet pel nou reconeixement →


Espanya, amb set blaugranes, assoleix la triple corona (4-0) | FC Barcelona\nEspanya, amb set blaugranes, assoleix la triple corona (4-0)\nLa selecció de Del Bosque tomba Itàlia en la final de l'Eurocopa i aconsegueix el seu tercer títol de forma consecutiva, tota una fita històrica\nCesc, clau en el gol de Silva, i Xavi, en els de Jordi Alba i Fernando Torres. Mata tanca el compte golejador\nPuyol i Villa, presents\nCarles Puyol i David Villa, titulars indiscutibles de la selecció espanyola que no han pogut participar en aquesta Eurocopa per trobar-se en ple procés de recuperació de les seves respectives lesions, han volgut estar amb els seus companys per donar-los tot el seu suport. Els dos jugadors han seguit la final entre Espanya i Itàlia des de la grada de l'estadi Olímpic de Kíev, i han baixat al terreny de joc durant uns instants per compartir amb els seus companys l'alegria pel títol.\nTambé han presenciat la final, en rperesentació del Club, els directius Toni Freixa, secretari i portaveu de la Junta Directiva, i Javier Bordas, representant del Barça a l’LFP i l’RFEF\nAndrés Iniesta ha estat designat millor jugador de la final de l'Eurocopa entre la selecció espanyola i la italiana. Aquesta és la tercera vegada en aquesta edició del torneig que el jugador blaugrana rep aquest guardó. Les dues anteriors van tenir lloc en la primera i la tercera jornada de la fase de grups de la competició.\nEspanya ha assolit aquest diumenge, a l'estadi Olímpic de Kíev, una fita històrica, mai aconseguida fins ara. I és que amb la victòria per 4-0 contra la Itàlia de Cesare Prandelli, la selecció espanyola suma el seu tercer títol de manera consecutiva, després de guanyar l'Eurocopa 2008, el Mundial 2010 i, ara, l'Eurocopa 2012. Els gols de Silva, en el minut 13, i de Jordi Alba, en el 41, que han comptat amb la col·laboració destacada de Cesc i Xavi, respectivament, deixaven la final molt ben encarada al descans. Espanya ha sabut gestionar molt bé l'avantatge a la segona part, controlant la situació en tot moment. Torres, en el 83, i Mata, en el 88, posarien el 4-0 definitiu en el marcador. La celebració no s'ha fet esperar.\nCom en el primer partit de la fase de grups davant d'Itàlia, la selecció espanyola ha saltat al terreny de joc amb fins a cinc jugadors del Barça en el seu onze inicial: Piqué, Busquets, Xavi, Iniesta i Cesc. També ha format part de l'alineació Jordi Alba, futur jugador barcelonista, així com Pedro, que ha entrat a la represa en substitució de Silva.\nEls dos equips han deixat clar des del primer moment que volien la pilota i poder diposar de possessions llargues. Mica en mica, però, l'equip de Vicente del Bosque ha anat imposant el seu joc. Així, la seva primera ocasió clara ha tingut lloc en el minut 10. Ha estat obra de Xavi, que ho ha provat amb un xut molt potent que ha sortit fregant el travesser de la porteria defensada per Buffon. Només tres minuts més tard, Espanya s'avançava en el marcador mitjançant el gol de Silva, que ha rematat de cap després d'una excel·lent jugada de Cesc Fàbregas, que s'ha anat per la línia de fons i, gairebé sense angle, ha assistit enrere per al seu company, que no ha fallat.\nItàlia ha reacccionat ràpidament al gol, i ha disposat d'algunes oportunitats consecutives a pilota aturada que no ha acabat de concretar i que ha animat els seus jugadors a intensificar les seves jugades ofensives. entre aquestes ha destacat una acció de Cassano que ha obligat Casillas a lluir-se en el minut 28. El mateix jugador italià, en el 32, ha protagonitzat una xut llunyà que el porter de la selecció espanyola ha refusat. Ja en el minut 41, Jordi Alba, futur jugador del Barça, ha aprofitat de manera fantàstica una brillant assistència de Xavi, que ha exercit de director d'orquestra al llarg de tot el compromís, per posar el 2-0 en el marcador.\nA la represa, Itàlia ha demostrat que no estava disposada a llençar la tovallola fàcilment. Així, Di Natale, en el 47, donava el primer avís amb una rematada de cap. Poc després, Cesc Fàbregas deixava tothom amb la boca oberta amb una jugada individual dins de l'àrea que Iniesta no ha pogut rematar per molt poc. Com en el primer temps, Casillas ha quallat una brillant actuació davant els diversos intents d'escurçar les distàncies del combinat italià.\nTorres i Mata tanquen el compte golejador\nEn el 58, Pedro ha substituït l'autor del primer gol, Silva, i s'ha mostrat molt actiu des del primer moment. Fernando Torres, que havia entrat al camp en el lloc de Cesc, ha posat el 3-0 quan faltaven set minuts per al xiulet final. Com amb el gol de Jordi Alba, Xavi ha tornar a brillar amb llum pròpia amb la seva assistència. Però encara hi hauria temps per a un gol més. Mata, en el 88, tancava el compte golejador de la selecció de Del Bosque aprofitant molt bé l'assistència de Torres. No hi ha hagut temps per més. Seguidament, l'alegria s'ha desfermat sobre la gespa de l'Olímpic de Kíev.\nEls campions blaugranes\nAmb aquest triomf, Valdés, Pedro, Piqué i Sergio Busquets poden presumir a partir d'ara d'haver guanyat absolutament tots els títols pels que han lluitat, tant amb el Barça com amb la selecció espanyola. Per la seva part, Xavi, Iniesta i Cesc han repetit a Ucraïna i Polònia la conquesta del 2008. A partir d'ara, tots tres comptaran amb dues Eurocopes en el seu palmarés. Cal destacar també que el d'aquest diumenge és el primer títol per a un molt destacat Jordi Alba, autor del segon gol.\nSegona Eurocopa per a Xavi, Iniesta i Cesc


Por a governar, por a decidir - Xavier Serrahima: el racó de la paraula\nSi governar és, per damunt de tot, decidir, encara ho és més en èpoques de crisis. En l’estat actual de les finances de la Generalitat, ara per ara governar —a banda de patir— és (maldar per) sobreviure. Sobreviure a l’ofec asfixiant al qual l’estat espanyol sotmet a Catalunya. No es tracta, ja, d’administrar pocs recursos, sinó d’administrar sense —o gairebé sense— recursos.\nEn unes tals condicions, no ja d’emergència, sinó d’absoluta excepcionalitat, el que haurien de fer les formacions polítiques és pensar en el país i en els ciutadans que el composen: deixar de pensar en el profit propi, llançar per la borda les excuses i abandonar les nocives picabaralles partidistes que no fan més que enfangar-ho tot.\nRas i curt: convindria un govern de concentració nacional, format per tots els partits que creguin que Catalunya és quelcom més que una regió espanyola (més): CiU, ERC, PSC i IU. Un govern que es plantegés, com repte prioritari, l’aprovació dels pressupostos i, tot seguit, la consulta d’autodeterminació.\nPer a fer-ho possible, serien imprescindibles dues condicions. La primera, que CiU posés damunt la taula les cartes del pressupost: aquests són els diners de què podrem disposar i aquestes les despeses que hem d’afrontar. La segona, que els altres partits hi diguessin la seva, però amb les xifres a la mà. No pas —com els ha resultat tan senzill fins ara— «No volem retallades!», sinó un molt més compromès —i coratjós— «Volem aquestes retallades» —sense paranys ni subterfugis. Més diners per a l’ensenyament, la sanitat i les polítiques socials? D’acord, però, què retallem en el seu lloc?\nTanmateix, sembla que les (sempre teòriques) forces d’esquerra no s’atreveixen a donar el pas: és molt més fàcil —agraït— i molt menys arriscat seguir dient «No!» a tot que no pas presentar propostes pressupostàries alternatives (constatables i ajustades a la realitat).\n«Què ens ofereixen entrar al Govern? Vade retro, Satanàs! Digueu que hi estem disposats, per al bé del país, però afanyeu-vos a buscar algunes condicions que els convergents considerin inacceptables, no fos cas que haguéssim d’entrar-hi i ens veiéssim obligats a evidenciar que la major part de les retallades que proposa CiU són inevitables!»\ndissabte, 30 de març del mmxiii\nParlem-ne\tTags:abstenció, actualitat, article premsa, Catalunya, Ciu, coherència política, debat, diàleg, educació, Ensenyament, ERC, fòrum d’opinió, i tu què hi dius, independència, llistes tancades, opinió, Parlament, Parlem-ne, pensament, Política, Psc, sobiranisme\nPrevious Post: En una sola persona, John Irving\nNext Post: Les tres morts de K., Bernardo Kucinski\nPascual i la publicitat del PSC Parlem-ne


abril 2021 - Pàgina 2 de 3 - Bisbat Solsona\nRoute to God del mes de març\nEl passat mes de març gairebé una trentena de joves del Bisbat es van trobar online una vegada més. El Route to God d’aquest mes va girar entorn als mitjans que hem de posar per deixar entrar a Jesús a […]\nFesta de la Divina Misericòrdia a Sant Nicolau de Bellpuig\nEl passat 11 d’abril, el Diumenge II de Pasqua, es va beneir i entronitzar un quadre de la Divina Misericòrdia que una feligresa va comprar i regalar a la parròquia de Sant Nicolau de Bellpuig. A les 3 de la […]\nVídeos resum de la Festivitat dels Dolors i del Tríduum Pasqual a Bellpuig\nL’Agrupació Parroquial de Bellpuig ha editat recentment dos vídeos nous: el primer és el resum de les celebracions del Septenari i la Festivitat dels Dolors de Bellpuig (del 19 al 26 de març); el segon és el resum de les celebracions […]\nQuè tenen en comú els orgues de la catedral de Solsona i el de la cripta de la Sagrada Família? Coincidències i divergències entre dos instruments lligats pels noms de Gaietà Vilardebò, Juan de la Rubia i Albert Blancafort. El […]\nLa Festa del Sant Crist Trobat a Santa Maria de l’Alba de Tàrrega\nEls devots targarins renovaren la tradició de la Festa del Sant Crist Trobat, amb orígens de l’any 1650, en una imatge venerada a la capella de l’església medieval de Sant Antoni, al casc antic. Per segon any consecutiu aquesta antiga […]


ABRIL DEL BENJAMÍ DE 4T | Bàsquet Manyanet Reus\nABRIL DEL BENJAMÍ DE 4T\n30 Abril, 2021 BàsquetManyanetReus\nDesprés de tant de temps, per fi al mes d’abril el benjamí de 4rt, ha pogut començar a jugar partits. El primer partit va ser el dia 17 d’abril contra la Vitxeta. Durant l’escalfament els nervis ens podien fins a tal punt que no recordàvem ni com es feia la roda d’entrades, però una vegada asseguts a la banqueta i després d’un bon discurs pre-partit, ja estaven més que preparats per jugar. I tota la raó, ja que des del primer minut van sortir a donar-ho tot i es van convertir en uns autèntics lluitadors de la pilota. Qui diria que havien estat 1 any sense jugar!!\nEl segon partit va ser contra l’escola Puigcerver. Aquest cop ja no portàvem a sobre els nervis del primer partit i estàvem concentrats des de l’inici i amb ganes de jugar. Tot i així, aquest cop les forces ens van fallar, ja que aquest equip ens feia córrer molt! Tot i així, no vam baixar el cap i vam donar-ho tot fins al final.\nCom a entrenadors del benjamí de 4rt ens omple d’alegria veure la il·lusió amb la qual venen a cada partit. Tots volen sortir a jugar en tot moment!.\nLa feina ben feta dels partits és el resultat del treball durant els entrenaments i així ho han demostrat des del primer partit. Tot i així, encara queda molt per fer i per aprendre, ja que per a aquest equip mai res és suficient, sempre volem més i més!! A tope Manyanet!\nEntrada anteriorPrebenjamí 2nSegüent entradaPLOMS vs SM


Arriba a Olèrdola una campanya de suport al jove invident Xavier Figueras — Ajuntament d'Olèrdola\n00:50 del 17 de juny de 2021\nArriba a Olèrdola una campanya de suport al jove invident Xavier Figueras\nArriba a Olèrdola una campanya de suport al jove invident Xavier Figueras Figueras ha estat el primer casteller invident en participar en el tronc d’un castell descarregat http://www.olerdola.cat/news/arriba-a-olerdola-una-campanya-perque-el-jove-xavier-figueres-recuperi-la-vista http://www.olerdola.cat/news/arriba-a-olerdola-una-campanya-perque-el-jove-xavier-figueres-recuperi-la-vista/@@download/image/XavierFigueres.jpg\nFigueras ha estat el primer casteller invident en participar en el tronc d’un castell descarregat\nUna campanya solidària iniciada a Vilafranca arriba també a Olèrdola. El propòsit és el de recollir fons per a que el jove vilafranquí Xavier Figueras pugui finançar una operació que li permeti recuperar la vista. Figueras té 25 anys d’edat, se li va detectar que era diabètic quan tenia 5 anys i quan en tenia 18 un atac li va provocar la pèrdua total de visió. Figueras s’ha donat a conèixer els darrers mesos arreu de Catalunya perquè, el passat mes de maig en una actuació a Montserrat dins de la festa de l’ONCE, es va convertir en el primer casteller invident en participar en el tronc d’un castell descarregat. Ho va fer com a membre de la Colla Jove dels Xiquets de Vilafranca, agrupació que li dóna suport en aquesta campanya de recollida de fons.\nFigueras explica que els seu oftalmòleg li ha indicat que als Estats Units serà possible, d’aquí a dos o tres anys, poder sotmetre’s a una operació a la retina que li permetria recuperar la visió. S’estima que les despeses pujarien prop de 150.000 euros. Per això s’ha iniciat aquesta campanya de recollida de fons. La primera de les accions és la posada a la venda de participacions en la rifa de Nadal. Es poden trobar en establiments de Vilafranca i , en el cas d’Olèrdola, al bar del Local Nou de Moja.(àudio)\nLes participacions tenen un preu de 5 euros, dels quals quatre es juguen a la loteria i un és el donatiu a la campanya. Catalunya Caixa no aplicarà cap despesa per gestionar el cobrament de premis i també facilita un compte per fer ingressos que permetin que Xavier Figueras recuperi la vista. Figueras assenyala que aquesta operació només es podrà fer als Estats Units, amb aquesta elevada despesa.(àudio)\nEn els propers mesos es preveuen accions que comptaran amb la participació de diverses entitats. S’està començant a treballar en una que comptaria amb el FC Barcelona i en una altra amb colles castelleres, segons anuncia el mateix Figueras. (àudio)\nXavier Figueras és tot un exemple de superació. Ser invident no li ha impedit iniciar aquest setembre la carrera d’informàtica. A més d’haver participat a segons en un 3 de 6 descarregat, també és campió de Catalunya en vela adaptada i campió d’Espanya d’esquí per a invidents.\nEscolta l'entrevista a Xavier Figueres, realitzada per Canal 20-Ràdio Olèrdola, clicant aquí