Desena visita de l'Elx CF a El Sardinero a Segona | | Notícies Dígitals\nDesena visita de l’Elx CF a El Sardinero a Segona\n04/07/2020 el sardinero, elx cf, visita\nLes quatre ocasions que l’equip va arribar a Santander en llocs d’ascens; temporades 1972-1973 – 1983-1984 – 1987-1988 i 2012/13 els partits van acabar en empat i amb l’ascens de l’equip a Primera Divisió a terme de la temporada.\nUna victòria i dos empats en la dècada dels 70\nLa primera visita dels il·licitans a Segona Divisió a Santander va ser en la temporada 1971/72.\nDesprés de 12 temporades ininterrompudes a Primera, l’equip tornava de nou a la divisió de plata de l’futbol espanyol i el dia de Reis de 1972, viatjo a terres càntabres. El partit va acabar amb empat a zero, en un partit molt físic i de molta feina a causa de el mal estat de la pista de joc per les pluges caigudes dies abans. Roque Olsen pertany al grup dels de sortida a Pere Valentí Mora, Sanjuán, González, Canos, Macia Bonet, Llompart, Vava, Emilio, Sitjà, Romea i Melenchón. El míster de el Racing va ser Fernández Mora, que anys després seria tècnic de l’Elx.\nLa temporada següent, el partit va acabar de nou en empat sense gols i amb el vent com a protagonista. Va ser la primera de les tres ocasions que l’Elx C.F. arribava a Santander en llocs d’ascens a Primera Divisió, objectiu que es va assolir amb èxit mesos després després de la victòria il·licitana a casa davant el Baracaldo, per 1-0 amb gol d’Aníbal Montero, unit a la derrota de l’endemà de l’Valladolid davant del Rayo Vallecano. Set temporades després, en la 1979/80, arribava la primera victòria en els Camps de Sport de El Sardinero a Segona Divisió.\nEls franjiverdes, entrenats per Arsenio Iglesias vencien 0-1 amb un gol de Manolo Quesada als 10 ‘de començar el partit. A partir d’aquest moment, els il·licitans van defensar el gol i amb prou feines van inquietar Dames, porter de l’Racing. Abans de l’començar el partit es va guardar un minut de silenci per la mort de la germana de l’racinguista Geñupi, que la temporada següent seria futbolista de l’Elx C.F.\nTres empats en la dècada dels 80\nLes tres visites il·licitanes a terres càntabres, en la dècada dels 80, van acabar amb repartiment de punts.\nEn la temporada 1980-1981, el resultat va ser d’empat a 2 gols; els il·licitans a la segona part li donaven la volta a l’1-0 que campejava en el marcador, amb un gol de Txomin, molt protestat perquè els futbolistes de l’Racing que van reclamar que la pilota no arribo a creuar en la seva totalitat la línia de gol, i un altre de Manolo Preciado en pròpia porteria. Els locals no van desistir en l’afany de buscar el menys l’empat i en els minuts de descompte, Manolo Preciado, es rescabalava del seu gol en pròpia porta i marcava sobre la campana el definitiu empat a dos gols.\nA la temporada 1983/84, el partit acabava de nou en empat sense gols, en un partit molt important per a tots dos equips; el Racing amb aquest punt i la derrota de l’Celta de Vigo ascendia a Primera Divisió aquella mateixa tarda i l’Elx C.F. amb aquest punt seguia amb totes les opcions d’ascens, que es consumava tres setmanes després a casa amb el 4-0 davant el Bilbao Athletic. L’onze il·licità que suc aquella tarda als Camps de Sport de El Sardinero va ser el format per Miguel, López Pérez, Leguía, Lucas, Quesada, Juanin, Anquela, Ruiz, Boria, Belanche i Sánchez Lorenzo. Al Racing van jugar aquesta tarda l’ex franjiverde Tino.\nEn l’últim antecedent d’aquesta dècada, la temporada 1987/88, trobem la tercera vegada en la història de les trobades disputats a Santander, en els quals l’Elx C.F. arribava en llocs d’ascens a Primera Divisió, empatava, aquest cop a un gol i acabava la temporada aconseguint l’objectiu de l’ascens. Es va avançar l’Elx en el marcador amb un gol olímpic d’Isidro i el Racing empataria per mediació de Víctor, en l’únic error de Miguel aquella tarda, que no va poder blocar una pilota per l’enorme quantitat de fang que hi havia sobre la gespa. Aquell va ser a més el primer partit de José Sánchez Riquelme com a president de l’Elx C.F.\nTambé es va puntuar a Santander en les tres últimes visites\nL’11 de febrer de 1990, fa 30 anys, trobem la segona i última victòria il·licitana a Santander. Es disputava la vint tercera jornada de campionat i l’Elx C.F. vencia 0-1 amb un gol de Puche I, de falta, mitjans de la segona part.\nL’equip arribava a l’Sardinero després de collir quatre jornades consecutives sense guanyar i en llocs de descens i la victòria en terres càntabres va servir per sortir de la part baixa de la classificació, llocs que l’equip ja no tornaria a ocupar en tota la temporada.\nA la recta final de la temporada 2001/02, amb el manxec Julián Rubio a la banqueta il·licità, en una campanya en la qual l’Elx C.F. compromís fins a l’últim minut de la temporada seves opcions d’ascens a Primera Divisió, també hi va haver repartiment de punts.\nEl partit es presentava molt atractiu ja que una victòria dels locals els donava pràcticament l’ascens de categoria i la victòria il·licitana, suposaria seguir lluitant per entrar entre els tres primers de la taula a falta només de la disputa de tres partits per a la conclusió la Lliga. El domini va ser dels càntabres, que van gaudir de millors ocasions i l’Elx C.F. només es va acostar una vegada amb claredat, en una rematada de Nino. A les files de l’Racing, el seu tècnic Quique Setien, pertany al grup dels a l’ex franjiverde Rodolfo Bodipo.\nOnze anys més tard els franjiverdes compareixien per última vegada a Santander, en què va ser la quarta ocasió que l’equip arribava a al Sardinero en llocs d’ascens, aconseguint-ho a terme de la temporada. La trobada va tenir una part per a cada equip. A la primera va ser millor el Racing que va tenir fins a quatre ocasions molt clares de gol, destacant els dos remats de cap de l’ex franjiverde Martí Crespi, resoltes amb dos grans intervencions de Manu Herrera. L’Elx C.F. només va tenir dos llançaments llunyans de Fidel Chaves, sense conseqüències. A la represa els homes de Fran Escribá van tenir més la pilota i dominar el temps de el partit. La millor ocasió de gol la va tenir en les seves botes Jordi Xumetra que encaro a l’porter rival, perdent el control de la pilota en l’últim moment. Prop de 300 il·licitans van viatjar fins a terres càntabres acompanyant l’equip. L’empat a Santander va suposar el punt 3.200 en competició oficial que sumava l’Elx C.F. en la seva història.\n← Valencia Basket aconsegueix un acord amb Klemen Prepelic per a les pròximes dos temporades\nLa temporada d’incendis ja ha començat i cal ser prudents amb les nostres zones forestals →


Milers de persones omplen els carrers de Verges per veure la processó i la 'Dansa de la Mort' - El Gerió Digital\nDesprés de tres anys de ser-ne director, Lluís Llach deixa l'espectacle en mans d'un equip format per ell mateix\nDivendres, 6 d'abril de 2012 09:36h\nUn dels esquelets de 'La Dansa de la Mort' amb un rellotge sense broques © ACN\nNerea Guisasola / Baix Empordà / Verges\nEl pas de Lluís Llach per la processó de Verges ha servit per consolidar i professionalitzar una de les processons més emblemàtiques de tot Catalunya. Després de tres anys al capdavant de la direcció artística, el cantant ha passat tota la responsabilitat a un equip directiu, format per ell mateix, que ha seguit els seus passos. Il·luminacions tènues i torxes han servit per traslladar la població de Verges fins a l'època medieval.\nEnmig d'aquesta ambientació, milers de persones han pogut gaudir de la processó de Verges i de 'La Dansa de la Mort' com havia estat els seus orígens. 'La Dansa de la Mort' és una dansa de cinc esquelets que salten al so d'un tabal i que té els seus orígens en l'època medieval. Al municipi del Baix Empordà, la seva representació es va recuperar al segle XVII.\nDes de les deu del vespre i fins ben entrada la matinada, milers de persones s'han apropat fins a Verges per poder gaudir d'un dels espectacles més reconeguts de les comarques gironines.\nLa Processó de Verges està estructurada en dues parts. La primera d'elles compta amb la participació d'un centenar d'actors - tots ells veïns de Verges- que escenifiquen l'entrada triomfal de Jesús a Jerusalem, la Samaritana, el Sant Sopar o la condemna de Ponç Pilat. Aquesta part es representa en un escenari a la plaça Major de la població i els actors han estat assajant durant els últims mesos per tal de reproduir, de la millor manera possible, la història de Jesús.\nLa segona part és la desfilada dels protagonistes de la processó pels carrers de la vila. No es tracta d'una processó convencional ja que els actors continuen encarnant els seus papers i recreen novament escenes i diàlegs enmig del carrer davant la mirada de centenars de persones. Els carrers abaixen llums, s'encenen les torxes i Verges recrea escenaris de segles passats. És en aquesta part que els assistents han pogut gaudir de la 'Dansa de la Mort'.\nReducció de 20.000 en el pressupost de la Processó de Verges\nEnguany, la Processó de Verges també ha patit les conseqüències de la crisi econòmica. En aquesta edició, l'Associació de la Processó de Verges - que organitza aquest actes- ha vist reduït de 70.000 a 50.000 euros el seu pressupost. L'organització es finança a través de la venda d'entrades i per subvencions, especialment de la Diputació i la Generalitat. La causa d'aquesta davallada és que la Generalitat ha eliminat la subvenció de 20.000 euros que provenia del centre de Promoció de la cultura tradicional catalana, del Departament de Cultura.\nNo obstant això, la davallada no ha afectat el desenvolupament i representació de la processó. Tant el president de l'associació, Tono Casabó, com la secretària i alcaldessa de Verges, Marta Payaró, han destacat que la "davallada en el pressupost suposa que l'organització no ha introduït novetats ni ha invertit més en el projecte".


La FECEC participa el dia 23 a la Jornada de RSE organitzada per PIMEC | Junts contra el cancer - FECEC\nLa FECEC participa el dia 23 a la Jornada de RSE organitzada per PIMEC\nPIMEC Vallès Oriental i la Fundació PIMEC organitzem aquesta jornada per donar a conèixer què és la responsabilitat social empresarial i com podem ajudar les microempreses i pimes a integrar-la dins la seva activitat econòmica diària.\nLa RSE és una eina de gestió estratègica que pot aportar beneficis i avantatges competitius tant a les micro, petites i mitjanes empreses, com als seus grups d’interès i al seu entorn.\nL’objectiu del taller és donar a conèixer experiències al territori, així com diferents accions i eines a l’abast de les pimes.\n09.15h Recepció d’assistents\n09.30h Benvinguda i presentació de la jornada\nSra. Montse Ramon, vocal executiva PIMEC Vallès Oriental\n09.40h Com podem integrar i/o visualitzar la Responsabilitat Social dins de la\n10.30h Presentació de bones pràctiques al territori. El servei a les empreses de la integració laboral\nSra. Clara Rosàs, directora de FECEC\nSra. Montse Ramon, assistent de direcció general, INDUSTRIAS TAPLA, S.A.\n11.15h Coffee break i networking entre els assistents


Més de 9.250 entrades reservades ja per Sant Joan - Ajuntament de Valls\nMés de 9.250 entrades reservades ja per Sant Joan\n> S’exhaureixen en poques hores les localitats de diversos concerts, espectacles familiars i activitats de cultura popular i tradicional\nEls vallencs i vallenques han reservat ja una bona part de les localitats disponibles dels diferents espectacles i actes de la programació de Sant Joan a Valls. Aquest dimecres era el primer dia que s’obria el sistema de venda de localitats, en una jornada reservada per als empadronats a Valls i, en poques hores, una part important de les propostes ja han hagut de penjar el cartell d’entrades exhaurides.\nEl Sant Joan de Valls manté el caràcter popular i així les entrades per als diferents espectacles són en bona part gratuïtes o bé a preus simbòlics d’1 o 3 euros. En aquest sentit, la resposta dels vallencs i vallenques a la programació ha estat excepcional ja que a les 17h ja s’havien reservat més de 9.250 entrades.\nAquesta bona resposta s’estén tan als concerts de grups com Stay Homas, Zoo, la Pegatina, Figa Flawas, Ginestà, Balkan Paradise Orchestra, Ferran Palau, Roba Estesa o Loren, fins als actes de cultura popular com les diferents balladetes del seguici cerimonial o la carretillada i mostra de foc. També han tingut una excel·lent resposta els espectacles familiars com els concerts de Xiula i Reggae per Xics o els contacontes amb Imma Pujol i Karme González. En tots aquests actes i espectacles les localitats estan exhaurides o bé queden noves entrades reservades per a persones amb mobilitat reduïda.\nAvui la reserva de localitats prioritzava la població empadronada a Valls i a partir de demà dijous dia 27 (12h), s’obre els canals de venda per a tothom. Les entrades es poden adquirir les 24 hores del dia via on line a través de valls.cat i de Codetickets Valls, així com de manera presencial al servei central de taquilles ubicat al Teatre Principal entre els dies 26 i 29 de maig, de 12 a 14 h i de 18 a 20 h, i del 19 al 24 de juny, de 18 a 21 h.\nVALLS · 26 DE MAIG DE 2021


Promoció de l’educació per la pau a l’educació obligatòria i universitaria\nCom abordar temes controvertits a l’aula?\nAmb l’objectiu de promoure el diàleg ciutadà, i en especial sobre els temes que poden ser més difícils d’abordar, el projecte es proposa aportar eines al professorat sobre com abordar temes controvertits a l’aula.\nLes principals activitats per promoure els diàlegs controvertits consisteixen en la recerca prèvia, per tal d’identificar les metodologies, enfocaments i bones pràctiques, diferents tallers de formació adreçats a professorat, i en la publicació d’una guia didàctica d’orientacions que reculli els continguts i les reflexions més adients de les formacions.\nProjecte iniciat al 2017 amb el suport de la Fundació Evens i de l’Ajuntament de Barcelona.\nIntegració de l'educació per la justícia global als ensenyaments científico-tècnics\nProjecte adreçat a professorat d'educació secundària de ciències i tecnologia interessat en fer de la seva aula un espai d'educació per a la ciutadania global, alhora que ensenyar ciències o tecnologia.\nAquest projecte està impulsat per l’Institut per a la Sostenibilitat de la UPC i l’Escola de Cultura de Pau de la UAB, gràcies al suport de l’Ajuntament de Barcelona. Es realitza entre abril de 2016 i octubre de 2017.\nTeixint fils d'emocions\nAquest projecte presenta una proposta per harmonitzar l’aula, una experiència d’educació per la pau profunda i transformadora a través de l'art i la creativitat.\n“Arpilleres és un espai dins l’aula, plantejat com un procés creatiu i artístic amb teles, agulles i fils, que es desenvolupa des de les diferents àrees del currículum a partir d’una història i/o narrativa personal." (Neus Bartrolí)\nConflict Matters online platform\nSabent que molt professorat i personal educador té interès de descobrir i compartir nous enfocaments i pràctiques, la Fundació Evens ha posat en marxa aquesta web com una nova plataforma per permetre la difusió de bones pràctiques i la seva connexió.\nConflict Matters és un espai a disposició de mestres, professorat, educadors/es i formadors/es que treballen des de i per a l’educació en el conflicte, i que tenen interès de connectar amb altres experiències europees.\nDes de fa alguns anys, l’ Evens Fundation ha recopilat informació sobre bones pràctiques educatives per a la pau a través del seu Premi Evens d’Educació per a la Pau (amb el que l’ECP va ser guardonada en la seva primera edició, el 2011) , així com a través de projectes d’intercanvis entre escoles i mestres de diversos països, i de laboratoris d'aprenentatge entre formadors/es.\nEls objectius d'aquesta plataforma són:\n• Fer visible la diversitat de bones pràctiques educatives d’arreu d’Europa entorn l’educació en el conflicte.\n• Identificar els elements clau que fan que una pràctica resulti un èxit.\n• Proporcionar un espai per a la pràctica reflexiva i l'avaluació externa.\n• Facilitar el contacte entre bones pràctiques d'educació en i per al conflicte.\nLes pràctiques que trobareu en aquest mapa s'han seleccionat i descrit després d'un procés de diàleg entre la Fundació Evens, l'Escola de Cultura de Pau de la UAB i cada una de les entitats practicants. Aquest procés els ha ajudat a valorar la pròpia pràctica, reflexionar sobre el procés a través del qual la van construint i destacar-ne els resultats positius.\nObservatori de llibres de text\nA iniciativa de l’Institut Català Internacional per la Pau, l’ECP investiga sobre els valors promoguts pels llibres de text en català, començant pels llibres de ciències socials. Amb l’objectiu de facilitar la incorporació dels criteris d’educació per la pau en els llibres de text, la investigació ha estat duta a terme per un equip interdisciplinar, configurat per professorat d’història i educadores per la pau entre altres perfils.\nLes recerques, que s'han fixat en sis àmbits temàtics: 1) pau i conflicto armado; 2) pobresa i justícia social; 3) gènere; 4) diversitat; 5) medi ambient; i 6) democràcia i drets humans, i també les metodologies proposades pels llibres de text (7), s'han s’ha plasmat en dos informes:\n- Anàlisi dels llibres de text de ciències socials des d’una perspectiva de pau (Quart d’ESO, 2008-2011)\n- Anàlisi de la didàctica de les ciències socials des d'una perspectiva de pau (Tercer d'ESO, edicions 2007, 2015, 2016). Informe publicat al 2017.\n- Infografia de resum de les conclusions de l'informe de 2017.\nActualment, s'està treballant en consultació amb diferents actors educatius per tal d'incidir en els continguts dels llibres de text de ciències socials, d'acord amb les recomanacions i les conclusions dels informes.\nCompetències bàsiques i educació pel desenvolupament\nEl projecte constitueix un espai de formació i reflexió entre professorat i personal tècnic d’ONG per tal d’integrar els continguts de l’educació pel desenvolupament a les competències bàsiques previstes pel currículum oficial.\nDurant tot l’any 2011 i principis del 2012 es segueix un procés de formació conjunt. A partir del 2012, grups paritaris de professorat i personal d’ONG reflexionen entorn de quatre temes: com incorporar continguts l’educació pel desenvolupament en l’educació primària, com incorporar continguts d’educació pel desenvolupament en l’educació secundària, quines metodologies fer servir per ensenyar l’educació pel desenvolupament, i com avaluar-ne l’aprenentatge a l’aula. El fruit d’aquestes reflexions es porta a la pràctica en forma de projecte-pilot en el món escolar i d’ONG al llarg del curs (2013-2014).\nLa construcció de pau en el marc escolar. L’educació per la pau i la convivència escolar: dues mirades complementàries\nEn el marc del 1r premi Evens d’Educació per la Pau, l’ECP elabora i difon un document que reflexiona sobre les diferents possibilitats i oportunitats de treballar l’educació per la pau en un entorn escolar en el context europeu.\n- Jocs i dinàmiques\n- Tallers per infants\n- Promoció de l’educació per la pau a l’educació obligatòria i la universitat\n- Promoció de pràctiques de construcció de pau en l’àmbit local\n- Suport i foment de l’educació per la pau en l’educació no formal\n- Assessorament i difusió de l’educació per la pau en contextos de conflicte armat


Crítica de Sense temps per morir\nDaniel Craig s'acomiada com a 007 amb un festí de sentiment i espectacle, i podem dir que és la millor pel·lícula de Bond des de 'Casino Royale'\nLa reintroducció inicial de Bond –que inclou una plaça, la seva DB5 i la meitat de Spectre, quan és tret d'un somni romàntic amb Madeleine Swann (Léa Seydoux)– és un èxit que sacseja les teranyines de la saga en deu minuts. D’elegant i enamorat, Craig aviat torna a ser tal com el coneixem i estimem: masegat i maltractat, quan atén al cant de la sirena del deure, mentre la CIA i l’MI6 s'enfronten per una arma nanomètrica desapareguda.\nFukunaga i el director de fotografia, Linus Sandgren ('La La Land'), són capaços de construir notes de gràcia visuals per tot arreu. Una seqüència ambientada en una hisenda de l'Havana podria ser el més insòlit que s'ha vist en una franquícia que, no oblidem, també ha comptat amb un submarí de cocodrils i Christopher Walken. Bond i l'espia de la CIA, Ana de Armas, ronden pel que sembla un somni de David Lynch, perseguint un científic renegat amb accés a aquest MacGuffin que amenaça la humanitat.\nL'agent 00 Nomi de Lashana Lynch, que comparteix una agradable antiquímica amb Bond, reforça la llista de personatges femenins, fet que suposa un significatiu pas endavant per a tots dos.\nI el dolent? El cicatritzat Safin de Rami Malek mou els fils principalment des de fora de la pantalla, però té el seu moment en un tercer acte que emocionarà qualsevol que enyori els enormes decorats de l'època de Ken Adam i els somnis megalòmans del Dr. No.\nSi una durada propera a les tres hores sona a bandera vermella, aquest Bond és una bèstia sorprenentment lleugera. Va d'un lloc a un altre hàbilment escollit (afegeix Matera, al sud d'Itàlia, a la llista de coses a fer abans de morir), però les escenes més lentes i centrades en els personatges, que són la perdició d'alguns Bond recents, també són molt atractives.\nNomés la Moneypenny de Naomie Harris es queda curta. Després de la seva dinàmica introducció com a agent de camp a 'Skyfall', la saga sembla no saber què fer amb ella, i la Nomi de Lynch ocupa el seu lloc. Fins i tot el mem resident de l'MI6, Tanner (Rory Kinnear), té més feina a fer.\nAltres queixes se centren en una batalla final que s'allarga més del compte, i en un o dos fragments de violència innecessària. Però sigui quina sigui la unitat de mesura d'una pel·lícula de Bond –trama ajustada, dolents esgarrifosos, sinceritat emocional–, l'última de Craig és un èxit rotund. #CraigNotBond sembla una cosa de fa molt de temps, en tots els sentits.\nEstrena en cinemes l'1 d'octubre.\nScreenwriter:Cary Fukunaga, Robert Wade, Neal Purvis


Comprar experiències - directa.cat\nComparte tu experiencia de limpieza, diuen en un anunci. Flipo. Corro fins la tele i em quedo amb la boca oberta perquè efectivament he sentit bé: Comparte tu experiencia de limpieza, diu un paio súper feliç amb un pot de desengreixant de cuina a la mà (pot amb pistola, és clar). La dèria de vendre’m experiències ha arribat fins i tot al sector dels productes de neteja de la llar (la dèria de convidar-me a compartir-les, també). Els anuncis ja no em parlen d’un producte ni dels seus resultats, sinó de l’experiència que viuré si el compro.\nNo és res nou. Fa temps que no anem de viatge, ni sortim de festa, ni anem a sopar, ni rebem un massatge, sinó que vivim experiències sobre cadascuna d’aquestes coses. Experiències que comprem i regalem en capses: cap de setmana a un hotel rural, una tarda a unes termes, maridatge de vins i formatges… Experiències que gastem i que, si no, caduquen. Experiències que adquirim a cop de clic, via Airbnb i la població local que ens proposa anar de diada castellera o a menjar una bona fideuà. Experiències que preparem amb una mica més de consciència i ens porten a pobles remots de la sabana africana o de la selva amazònica a compartir uns dies amb la gent o a col·laborar activament d’alguna manera.\nFa temps que no anem de viatge, ni sortim de festa, ni anem a sopar, ni rebem un massatge, sinó que vivim experiències sobre cadascuna d’aquestes coses. Experiències que comprem i regalem en capses\nPerò l’experiencitis no s’ha quedat en les activitats, sinó que és també reclam per vendre productes (xocolata o xampú eren alguns clàssics, però ara hi trobo el desengreixant dels fogons), els quals s’han convertit ja en experiències. A moltes marques llegim doncs l’afegit d’Experience com a promesa no sé ben bé de què. Potser de transcendència del món material, atesa la saturació de productes que tenim, a casa i al prestatge del súper. Quan tens de tot i més o quan la sobreproducció et fastigueja, només les experiències et semblen atractives, i algú ho detectarà i te les vendrà. No menjaràs aquest gelat, sinó que tindràs una experiència. No et rentaràs els cabells, tindràs una experiència. Ah, mira, d’això sí que fins ara no en tenia. No en tenia?\nLa invitació a viure experiències em duu a pensar si és possible viure sense experiències. Seria com viure desconnectat de l’entorn, sense deixar-te afectar pels altres i el que passa, sense entomar l’aventura quotidiana com a tal, sense estar disposat a deixar-se transformar pels esdeveniments i per la nostra interacció en ells. És així com estem vivint? És així i per això els publicistes ens proposen aquesta transfusió -enverinada- de vida?\nNo es pot encapsular i vendre la matèria primera de la vida, tampoc pensar que es gasta i es va substituint mitjançant reposició o noves compres. Viure experiències és experimentar, és viure\nDic enverinada perquè ens ofereixen experiències en substantiu (coses que es compren) i passat perfet (són puntuals i acaben i es gasten). I ens fem trampes pensant-les així, les experiències, i igualant-les a no sé quin estadi de plenitud. No es pot encapsular i vendre la matèria primera de la vida, tampoc pensar que es gasta i es va substituint mitjançant reposició o noves compres. Viure experiències és experimentar, és viure: un continu que mai no es trenca (fins al final), un infinitiu que vol ser infinitiu.\nCom diu el filòsof Josep Maria Esquirol: “De vegades, els infinitius concentren més bondat i perfecció que el passat perfet. És més important pensar que haver pensat. Si algú et diu que ja ha pensat alguna cosa, potser és que no l’ha acabat de pensar del tot bé. Quan penses bé una cosa, no l’acabes. Això ja ho he estimat: no, les coses que són estimables continues estimant-les. El pretèrit perfet, a alguns verbs, no els acaba d’escaure”. A la vida que vol ser plenament viscuda, els pots de desengreixant com a experiència i les vivències com a bé de consum, tampoc no li acaben d’escaure.\n« Mercadona contribuirà a la construcció d’una comissaria a Manlleu a canvi d’una requalificació\n“Quan vaig veure els ulls del noi deportat, em va quedar clar que havia de prevaldre la humanitat per sobre la legalitat” »


Material pendent i dubtes a resoldre a sis dies del nou curs - Diari de Girona\nMaterial pendent i dubtes a resoldre a sis dies del nou curs\nA menys d'una setmana perquè comenci el no curs, la majoria de centres gironins encara no tenen el material de protecció que han de rebre del Departament d'Educació, i hi ha qüestions que encara s'han de resoldre\nariadna sala girona 07.09.2020 | 23:16\nReunió telemàtica entre el president Quim Torra i els centres. govern\nReunió telemàtica entre el president Quim Torra i els centres.\nEl nou curs escolar serà el més incert de les últimes dècades, i als centres educatius catalans el torn els arribarà d'aquí a sis dies. Precisament, el president de la Generalitat Quim Torra va reunir-se ahir amb la Junta Central de directors de primària i secundària per resoldre dubtes relacionats amb les mesures de seguretat a les escoles.\nPer ara, segons van indicar a aquest diari els portaveus gironins, gran part dels centres encara no han rebut tot el material requerit per iniciar el curs amb seguretat. Joan Cumeras, portaveu dels directius de secundària, sosté que «el material arriba en comptagotes». Manquen equipaments informàtics i material de protecció i higiene, que en algunes escoles ja els ha arribat però que la majoria encara està pendent, una situació que molts centres opten per resoldre adquirint-ho amb els seus propis recursos. A primària, segons la portaveu Anna Camps, els equips de protecció «estan arribant» durant aquests dies, però s'han trobat que els toca un termòmetre per escola i que «no és suficient», fet que ha provocat que hi hagi centres que han optat per comprar-ne més.\nAmb un temporitzador que ja s'acosta a zero, els centres gironins han dedicat tots els esforços a preparar-se per totes les casuístiques possibles, tot i que tenen «molt clar» que no es podrà evitar que sorgeixin situacions imprevistes i que potser tocarà confinar aules. En cap cas es preveu un tancament generalitzat de les escoles, i com a últim recurs es preveu que siguin centres concrets que es quedin sense període lectiu durant un temps determinat. Segons Camps, el més important és que professors i alumnes no surtin del grup estable: «Les relacions entre professors i alumnes canviaran i tots ho haurem de respectar, i les famílies també s'hi hauran d'implicar perquè tot funcioni», assegura. En tot cas, va indicar que totes les escoles ja estan «preparades» per si s'ha de tornar a optar per la via telemàtica. Sobre les ràtios, va explicar que hi ha escoles que superen els 20 alumnes per aula que recomana Educació, però que el departament «prioritza» que siguin grups estables. Tot i això, Salut recomana que es desdoblin sempre que sigui possible.\nDurant la reunió amb Torra, la junta gironina va traslladar a Educació que es prengui la temperatura als alumnes del transport escolar per facilitar la tasca al professorat. El conjunt de directors de Catalunya va demanar que les institucions canalitzin en un únic missatge els seus discursos per no crear confusió, i els van demanar claredat. Per últim, Camps va explicar que cada escola tindrà un sanitari de referència a qui se li podrà consultar, i va alertar que tot i que és normal que els pares pateixin per la salut dels seus fills, els nens han d'anar a l'escola, ja que «tenir-los en una bombolla no és positiu per ells».\n«Respecte» més que por\nDes dels instituts de secundària viuen el nou curs amb «respecte i molta responsabilitat». El portaveu de la junta de centres de secundària, Joan Cumeras, va explicar que «ens hem preparat de la millor manera possible», però que hi ha diversos temes que encara s'han de resoldre amb Educació: la presa de temperatura i les entrades i sortides dels centres. «Demanem més concreció sobre com es duran a terme, ja que per més que des de dins es planifiqui bé l'hora de les arribades, cal que totes les parts estiguin conscienciades», va indicar. Cumeras va assegurar que gran part dels centres de secundària gironins han optat per la presencialitat, i que seran excepcions els casos on la manca d'espai i els problemes amb les ràtios (a secundària són de 30 alumnes per classe) impossibiliten treballar sempre a l'aula. Per garantir el compliment de les ràtios el departament ha contractat més professorat, que tot i que Cumeras afegeix que no és «la dotació desitjada», ha permès a diversos centres que superaven les ràtios poder desdoblar cursos amb 22 i 24 alumnes. «Molts centres hem hagut d'eliminar pràctiques de laboratori i biblioteques. Ens ho prenem com un fet temporal, perquè a llarg termini no és una solució ideal», va incidir. Segons el portaveu, el «cavall de batalla» dels instituts és garantir que el dret a la salut no posi en risc el dret a l'educació, i que la pandèmia no s'emporti tota una generació.


Els llibres de L’Avenç | País Valencià, Segle XXI\nPublicat per Redaccio el 10 novembre 2018 en Article del dia · 0 comentaris\nL’Avenç és una revista mensual ben coneguda, perquè es publica des del 1977 sense interrupció. Al principi -i durant molt de temps- era bàsicament una revista d’història, però arribat el moment, amb sagacitat, el seu director Josep M. Muñoz va saber imprimir un tomb molt considerable a la revista, conscient que les publicacions periòdiques han de reinventar-se de tant en tant. Una comesa gens fàcil, perquè es tracta de ser fidels a elles mateixes i, alhora, de renovar-se amb una certa radicalitat. Renovar-se, sí, però sense trair-se. Una revista és un referent, una marca, una memòria; el lector sap més o menys que hi trobarà i li fa confiança. Però si sap “massa” què hi trobarà, si sempre troba el mateix, malament: alguna cosa falla. Una dosi d’imaginació, de sorpresa, d’innovació, tant formal com de continguts, és indefugible per a evitar la fatiga de materials que en un altre cas serà gairebé indefectible.\nL’Avenç ha gosat renovar-se a temps, diverses vegades. L’any passat, el 2017, va fer 50 anys, una edat respectable, de maduresa. I continua. Tinc davant meu el darrer número, corresponent a octubre de 2018. És el número 450, aviat és dit. Ara és una revista de cultura en sentit ampli, un magazine cultural de gran nivell, amb diversos elements que la fan molt atractiva: l’ull posat en l’actualitat cultural (i política) a través dels bitllets i d’un editorial que es fa llegir; les sèries d’articles encarregats a un escriptor, en aquest cas l’autor nord-català Joan-Lluís Lluís; l’entrevista en profunditat que signa -número rere número- el director Josep M. Muñoz, d’una entitat extraordinària que en garanteix la perennitat, i que en aquest número té com a protagonista un personatge tan interessant com l’antropòleg Manuel Delgado; els articles de fons, sovint de caire historiogràfic, com els dedicats als exiliats que el 1949 es plantejaven el retorn (els Pi i Sunyer), per Francesc Vilanova, i el debat sobre immigració i identitat als anys 60 (gran article!), per Marta Vallverdú. I, per descomptat, la secció Mirador, amb articles i crítiques de literatura (Vicenç Pagès Jordà, Lluís Muntada), d’art (Susanna Portell), de música (Joaquim Rabaseda) i els articles “de tema lliure” d’escriptors com ara Joan Todó, Enric Sòria i Jordi Puntí. Un còctel verament abellidor, seductor, per a qualsevol persona interessada per la cultura. I per la vida, que ve a ser una cosa bastant semblant, si bé es mira, o si entenem per vida alguna cosa més que la mera existència.\nDeia al començament, confiat, que L’Avenç és una revista “ben” coneguda. Exagerava, segurament. Potser sí que ho és en els cercles culturals consolidats. Menys entre les generacions més joves i en amplis sectors -potencialment interessats- de fora de Barcelona. A València té seguidors i es pot trobar en alguns quioscos i llibreries (per exemple al del Corte Inglés, a la Llibreria Fan Set i algunes altres o al quiosc de la Plaça del Doctor Collado), però em tem que la seua difusió és limitada. Això que us perdeu!\nD’ençà d’un cert temps, i per si fos poca cosa la feina tan feixuga de traure al carrer cada mes una revista d’aquesta qualitat i exigència, el reduït equip de L’Avenç -que té la seu al Passeig de Sant Joan de Barcelona, al mateix edifici que la històrica i sempre sorprenent Biblioteca Arús- ve publicant un seguit de llibres que mereixen consideració. Alguns lligats als continguts de la revista. Uns altres no.\nUn seguit de llibres que ja fan un gruix important i que permeten qualificar l’empresa com una editorial de tipus mitjà consolidada i amb una densitat de propostes que no passa desapercebuda.\nL’any passat l’ens Biblioteques de Barcelona, depenent de l’Ajuntament, com havia fet amb altres editorials, va dedicar una exposició i un llibre-catàleg a L’Avenç. Això sí que és donar suport a l’esforç de les editorials, reconèixer-les, vetllar per aquest patrimoni tan vital per a una cultura que és l’edició de llibres i la promoció de la lectura. Algú a l’Ajuntament de Barcelona hi pensa i organitza exposicions amb uns catàlegs magnífics, que són una joia cultural. Tinc a l’abast els corresponents a Quaderns Crema (2010), Club Editor (2011) i Edicions Proa (2015), i puc donar fe que es tracta d’una idea excel·lent duta a la pràctica amb criteris igualment exigents i resultats reeixits. Una idea que es podria adaptar -per què no?- a València. Si no fos que… Bé, ho deixarem aquí.\nEls llibres de L’Avenç començaren a aparèixer amb regularitat l’any 2007. Els primers foren Pinyols d’aubercoc, un recull de proses evocadores de la Mallorca del seu temps, d’Emili Manzano, i un dels llibres més venuts; Escrits sobre Catalunya i Ibèria, de Fernando Pessoa; i Josep Solè Barberà. La veu del PSUC, d’ Andreu Mayayo. L’esquema ja estava més o menys clar: traslladar al format llibre algunes sèries d’articles a càrrec d’autors rellevants; promoure la traducció de títols perduts o oblidats que calia incorporar a l’edició catalana; i donar sortida a la producció historiogràfica sobre la Catalunya contemporània, un dels eixos de sempre de la revista.\nAixí ha estat al llarg del temps amb una regularitat i un èxit considerables. El programa s’ha anat desplegant, i enriquint, al llarg dels darrers onze anys a bon ritme. Bàsicament l’editorial compta amb dues col·leccions: Literatures i Assaig. En la primera hi trobem llibres que recullen sèries d’articles d’autors convidats per la revista, i que en el nou format assoleixen un valor en si, diferenciat. N’hi ha hagut diversos exemples reeixits. Un de molt sorollós -i èxit de vendes- ha estat El Barri de la Plata, de Julià Guillamon, una combinació de memòria personal i familiar i d’indagació sobre l’espai habitat, el Poblenou, on hi vivien molts valencians emigrats. Aquest llibre recent és literatura roent, trasbalsadora, i està tenint molt bona acollida; s’ha traduït també al castellà. En el mateix sac hi inclouríem Els barcelonins, d’Adrià Pujol; L’horitzó primer, de Joan Todó; Les meues universitats, de Joan Daniel Bezsonoff; Els castellans, de Jordi Puntí; o Desviacions. Proses de viatge, d’Enric Bou.\nPerò més enllà de la memòria i l’evocació transformades en literatura, hi trobem llibres de creació, clàssics, recuperacions i traduccions. És el cas dels volums de Maria Àngels Anglada, Sandàlies d’escuma i Les closes. I entre els darrers títols publicats, quatre de molt eloqüents: Viatge a Rússia, de Joseph Roth; La línia d’ombra, de Joseph Conrad; La gent de Hemsö, d’August Strindberg; Diaris, de Katherine Mansfield. I més enrere, llibres de Santiago Rusiñol, d’Irène Némirovsky, de Henry James, de Georges Perec , de Patricia Highsmith, d’Emilio Lussu o de Virginia Woolf. Supose que es veu clarament, amb aquestes breus enumeracions, per on van els llibres de L’Avenç: grans autors, recuperació de clàssics fonamentals i literatura contemporània, un tot indissociable en el marc d’un projecte cultural que subratlla l’entitat i el vigor, l’originalitat i l’esperit d’independència, així com l’obertura a tots els vents, de la literatura catalana. Un projecte suggeridor i engrescador, si més no. Un projecte que ens interpel·la.\nEn la vessant d’assaig o d’estudis d’arrel acadèmica hi han aparegut aportacions significatives com ara Catalunya al mirall de la immigració (Demografia i identitat nacional) d’Andreu Domingo, el demògraf de la UAB que ha estat recentment entrevistat a la revista per Josep M. Muñoz, un volum absorbent que planteja el gran tema del canvi de composició de la població catalana, nodrida en bona part de la immigració, atesa la baixa natalitat, i la preservació de la identitat nacional. També son llibres amb valor referencial Literatura i societat. La construcció d’una cultura nacional, de Jordi Castellanos, o La nova escola catalana. Arquitectura i política a l’època del Modernisme, 1888-1906, de Judith Rohrer. Títols als quals caldria afegir-hi molts més, com el de Marc Andreu sobre el moviment veïnal a Barcelona entre la transició i la democràcia, el de Josep Lluís Martín Ramos sobre la guerra civil a Catalunya, el de Federico Vázquez sobre els anarquistes i els baixos fons (poder i criminalitat entre 1931 i 1944), l’altre de Marc Andreu sobre les “ciutats invisibles” de la Catalunya metropolitana, i així successivament. Un devessall de llibres imprescindibles per a enriquir la visió del passat i el present i per a projectar llum sobre aspectes conflictius o escassament investigats.\nSobretot pel que fa a la Catalunya contemporània -fonamentals també els volums de Marina Subirats, Jaume Ayats o Carme Molinero i Pere Ysàs- però també sobre altres latituds o temàtiques, com ara la Història del moviment anarquista a Espanya, de Josep Termes, o Euskadi. Crònica d’una desesperança, d’Antoni Segura. Sense oblidar llibres tan singulars com La paraula i el món. Assaigs sobre poesia, de Lluís Solà o Allez! Allez! Escrits del pas de frontera, 1939, a cura de Maria Campillo.\nSegons la coordinadora de L’Avenç Núria Iceta, que té un paper molt destacat en aquesta vessant editorial, l’objectiu que perseguien amb la iniciativa era “traslladar al món de l’edició el que pretenem fer cada mes amb la revista”. De moment es pot ben bé dir que ho van aconseguint. Amb escreix. Atenció als llibres de L’Avenç, perquè -formalment molt ben resolts, a més- valen molt la pena. En aquest cas, quantitat i qualitat es donen la mà.\n(Publicat a “Notes de lectura”, eldiario.es/cv)\nArticle anterior Presentació de L'Espill 58 i Col·loqui Barcelona/València al Pavelló Mies van der Rohe, dilluns 26 de novembre 2018 Article següent Polítics d’alt risc i política com a espectacle: estem jugant amb foc


Universitat de Girona > Una jornada a la UdG abordarà la problemàtica de l’aigua i l’emergència climàtica\nUna jornada a la UdG abordarà la problemàtica de l’aigua i l’emergència climàtica\nLa jornada “Aigua i emergència climàtica a les comarques gironines: reptes i solucions” tindrà lloc el 25 de març al Parc Científic i Tecnològic, organitzada pel Campus Aigua. La Universitat de Girona reconeixerà la tasca de Josep Pascual en la recollida de dades meteorològiques que han posat de manifest el canvi climàtic.\nJosep Pascual rebrà el reconeixement de la UdG.\nEl Campus Aigua de la Universitat de Girona (UdG) abordarà la problemàtica dels recursos hídrics i l’emergència global causada pel canvi climàtic en una jornada que tindrà lloc aquest divendres, 25 de març, a l’edifici Narcís Monturiol del Parc Científic i Tecnològic. El Campus Aigua posa en marxa així la seva primera jornada que porta per títol “Aigua i emergència climàtica a les comarques gironines: reptes i solucions”.\nLa jornada es durà a terme divendres dia 25 de març al matí a l’Auditori Manel Xifra (Edifici Narcís Monturiol) del Parc Científic i Tecnològic de la Universitat de Girona. La iniciativa es dirigeix a administracions públiques, entitats sense afany de lucre, empreses del sector, professionals i a la societat en general. Ja s’hi ha inscrit un centenar de persones.\nL’objectiu principal de les jornades del Campus Aigua és fer arribar el coneixement generat pels grups de recerca de la UdG en l’àmbit de l’aigua a la societat, compartir experiències i establir col·laboracions amb els diferents agents del territori per millorar la qualitat de vida ara i en el futur.\nLa directora del Campus Aigua, Clàudia Fontàs, i el director de l’Agència Catalana de l’Aigua, Samuel Reyes, inauguraran la jornada. El responsable de l’Àrea d’Adaptació de l’Oficina Catalana del Canvi Climàtic de la Generalitat de Catalunya, Gabriel Borràs, també hi participarà al costat d’investigadors i investigadores de cinc grups de recerca, que exposaran solucions adaptades al territori gironí. Són Anna Ribas (Grup de Recerca en Canvi Socioambiental), Gerard Arbat (Grup de recerca Enginyeria i Gestió del Reg), Josep Mas-Pla (Geologia i Cartografia Ambiental i Institut Català de Recerca de l'Aigua), Xavier Quintana (Grup de recerca en Ecologia aquàtica continental) i Manel Poch (Laboratori d'Enginyeria Química i Ambiental).\nTot seguit, tindrà lloc una taula rodona amb l’investigador de l’IRTA Mas Badia i secretari de la Junta central d'usuaris d'Aigües del Baix Ter, Francesc Camps; la directora del Consorci del Ter, Teia Puigvert; el cap del servei d'abastament i regeneració d'aigua Consorci d'Aigües Costa Brava Girona, Lluís Sala; i el director Agència Catalana de l’Aigua, Samuel Reyes. La conversa estarà moderada pel director del Catalan Water Partnership, Xavier Amores.\nReconeixement a Josep Pascual\nNascut l’any 1950 i topògraf de professió, Josep Pascual és un apassionat de la meteorologia. Va començar a recollir dades del mar i l’atmosfera de l’Estartit quan només tenia 15 anys, i va donar lloc a una de les bases de dades meteorològiques més llarga i completa del país. Des d’aleshores, la seva col·laboració ha estat crucial per nombroses investigacions científiques i el Servei Meteorològic de Catalunya, fins al punt que la NASA ha reconegut la importància de la seva tasca.\nPer aquest motiu, la Universitat de Girona li farà un sentit reconeixement per agrair-li la seva tasca altruista de recopilació i compartició de dades que han esdevingut imprescindibles per a la detecció i comprensió del canvi climàtic a la Mediterrània Occidental.\nD’altra banda, el dijous dia 24 a la tarda tindrà lloc una sessió de recerca amb divuit doctorands del Campus Aigua. En el marc d’aquesta iniciativa exposaran els resultats més rellevants de la seva recerca en l'àmbit de l'aigua. Aquesta sessió és oberta al públic general.


Rèquiem davant un tribunal terrible | Reflex irreflexiu\nEnviat per: oriolvidal | 29/09/2009\nRèquiem davant un tribunal terrible\nNomés espero que, quan tot s’acabi, no em jutgin els llibres que no vaig obrir mai, ni els instruments que no vaig aprendre, ni els idiomes ignorats. Ni tampoc, per suposat, les dones que no vaig saber estimar a l’espera d’un Ideal que em paralitzava. Que no testifiquin les grans esperances perdudes, ni les promeses mai ateses ni les pregàries abandonades. Que oblidin la cita les decepcions generades. Que els flagrants crims de covardia, comoditat i el meu esclavatge ociós rebin els atenuants d’una vida en pràctiques. Que tinguin pietat els amics que encara més esperaven. Prou càstig és ser-ne conscient.\n« Passa de nivell\nMentre no s’acaba, aquí estem. Quan s’acaba, ja no en som testimonis. ¿Realment importa quan tot s’acaba?\nBy: puigmalet on 29/09/2009\nJa tenia ganes de tornar a llegir-te este tipus de menudes (però concentrades) peces literàries.\nLa del cuc… molt bona…\nBy: Rubentxo on 29/09/2009\nBona paranoia. Som doncs allò que ens falta? Una abraçada.\nBy: jordicine on 30/09/2009\nSi estem fets de somnis, tot l’exposat clar que importa, Puigmalet. I mentre hi som, ens impulsa a ser millors.\nPotser el problema és delimitar quan tot s’acaba. Potser no s’acaba tot. O potser comença. O potser passem a ser cucs o un altre jo amb tot el que ens manca. Ah, misteri…\nBy: Ury on 30/09/2009\nl’únic judici vàlid és el que un mateix es fa a sí mateix, encara que sempre estiguem pendents del que els altres diuen de nosaltres…\nBy: dejordim on 01/10/2009\nEn altres paraules: “Perdó per haver-me comprat el Fifa 10 el dia que sortia”.\nBy: Olaif on 02/10/2009\n“Prou càstig és ser-ne conscient.” Em fa pensar en els defensors de l’avortament que apel·len a la llibertat de l’individu i al càstig de consciència que, segons diuen, ja suposa el fet de decidir-se a avortar.\nBy: marc on 02/10/2009\nMarc, proposes un tema que dóna per articles de molta fondària. Pròximament en aquestes pantalles, potser. Només avanço que sóc enemic de les solucions fàcils, perquè rarament són fàcils… i si és que resulten solucions. Però el relat no parla d’avortaments, sinó d’històries ni tan sols començades.\nOlaif, l’adquisició del Fifa10 només ha ferit el Pareja, cec davant l’evidència… i a tu, que ara (tenies raó) estàs obligat a comprar-lo.\nDejordim, està bé, però no sé si funciona, això. Què pensa ara mateix en Fèlix Millet d’ell mateix, per exemple? Que era un prestamista reconegut pel sistema que ara l’execra? Que n’hi ha 3.000 de pitjors? Que va ser la societat qui el va fer així? Cal fer l’exercici de sortir d’un mateix i mirar-se des de fora. Gairebé sempre.\nBy: ury on 02/10/2009\nAclariment: quan parlo de “solucions fàcils” em refereixo als governs, no a les persones.


Unió Catalanista de Sabadell: de maig 2020\nAquestes divergents formes de veure el full de ruta ‘post-covid19’ demostra fefaentment el difícil camí que se’ns posa davant als catalans els mesos vinents, amb els partits independentistes que, lluny de reforçar la lluita unitària per les llibertats tornen a esmolar els ganivets en una altra batussa fratricida pel control de la gestoria autonòmica. Tot plegat agreujat per la sensació, o potser la certitud, que Catalunya ha deixat de ser una prioritat per al govern de Pedro Sánchez. No és que aquest fos el problema que més l’apassionava, però sí que ho volia fer veure perquè Esquerra facilités la seva investidura. I ho va fer veure. I va convocar i celebrar una taula de diàleg a la Moncloa. Però després ha vingut el coronavirus i les bones intencions del PSOE s’han esvaït com un sucre dins d'un got d'aigua. Els percentatges que es discuteix si han de ser més o menys folgats per aconseguir la República, resulten irrellevants enfront de la posició del ”Gobierno de España” i també dels mateixos partits catalans que malden només per arribar a governar una Generalitat intervinguda i afeblida des del 155.\nEl politòleg Ramón Cotarelo ha escrit fa pocs dies un article titulat ”L’heptarquia catalana”\non fa una anàlisi de l’actual situació dels partits catalans que s’anomenen més o menys ‘sobiranistes’ i arriba a comptar com a mínim set formacions que responen a aquest paràmetre, malgrat les enormes diferències que poden existir entre cadascuna d’elles. El catedràtic madrileny, esdevingut català per lliure elecció, conclou la seva acurada reflexió afirmant amb la contundència que el caracteritza que: «L’única manera de reduir l’heptarquia independentista catalana a una proposta amb perspectives d’èxit és configurar una llista de país encapçalada per l’única persona que té legitimitat per fer-ho i que no cal ni esmentar, oi?» Llegiu si voleu l’article a continuació.\n131é President de Catalunya\nFeia menys d’una setmana que el “Gobierno de España” havia prohibit a tota la població sortir de casa amb un confinament que ningú s’havia pogut imaginar, quan el filòsof basc Daniel Innerarity, en una entrevista feta en un diari català, va respondre una pregunta sobre quin tipus de crisi és aquesta que estem vivint, dient: «això no és la fi del món, sinó la fi d’un món. D’un món complet que fa temps que ens està avisant que s’està acabant; estàvem avisats que aquest món s’acabava, almenys des de la crisi del 2008».\nHan passat dos mesos i veiem que les paraules d’aquest filòsof han estat del tot encertades, ja que efectivament el món que coneixíem abans de l’esclat de la pandèmia del coronavirus sembla clar que no tornarà a ser el mateix. Sentim a parlar de la ‘nova normalitat’ com si fos la panacea de tots els mals i potser aquesta nova normalitat que ens espera no serà ni nova ni normalitat, més aviat serà una coneguda ‘vella normalitat’, ja que l’Estat espanyol, governi qui governi, ens tractarà de la mateixa manera de sempre, amb pandèmia o sense. Aquest serà el nou món que ens espera.\nAixò ve a tomb amb una idea que ha anat prenent cos i que cada cop es pot veure més nítidament: la recentralització de tot el poder de l’Estat espanyol en Madrid capital i centre de totes les preses de decisió. Hem trobat aquests darrers dies dos articles que precisament desenvolupen aquesta idea, que pot arribar a ser cabdal en aquest ‘nova normalitat’ que ens promet el govern de Pedro Sánchez i que té el seu epicentre en la capital d’Espanya. El primer article és de l’urbanista sabadellenc, Manel Larrosa, que analitza Madrid des del punt de vista de la ‘Ciutat-Estat’. El segon està escrit per l’historiador Josep Maria Solé i Sabaté i estudia el comportament dels individus quan conviuen algun temps amb la gent de la capital espanyola i poden arribar a sentir com una mena de comportament psicològic que recorda el que hom en diu síndrome d’Estocolm. Llegiu els dos articles tot seguit.\nAl moment olímpic a Barcelona, s’hi ha confrontat la permanent construcció del centre. I és Madrid qui regula el sentit de tot allò públic, la seu única de tots els poders (govern, parlament, judicatura), la concentració màxima dels alts funcionaris, més les finances i els mitjans. El forat negre. Madrid és l’antiprincipi de subsidiarietat: centralitzar-ho tot i només excloure excepcions, una descentralització menor. De la qual, per raons històriques, n’han gaudit els carlins bascos, les cessions a una centúria llarga de catalanisme polític… i els rèdits de l’antifranquisme reconvertits a “café para todos”.\nMadrid no tolera cap altre poder polític, sempre amb l’excusa de fer-ho en nom del conjunt, però sempre en benefici del monopoli propi. “Españoles todos”, vol dir “madrileños todos”. I així, a totes les províncies es poden reclutar dirigents pro madrilenys, reconvertits a la seva lògica. Madrid ha buidat les ‘castelles’ i més enllà i a tot l’interior no hi ha vida civil autèntica, tota somorta i només refugiada a l’extrema perifèria de la costa. Tristesa de les capitals en províncies esllanguides, amb algunes queixes recents, però sense un projecte alternatiu: els oferiran alguna inversió, però cap canvi econòmic i social, cap poder. Madrid és una gran capital de tipus americà més que no pas europeu. La síntesi i el castell fortificat d’un Estat ineficient, poc productiu, motor de la crisi del 2008, i gestor ineficient de la pandèmia actual.\nUn projecte que va rebre un cop fort en la crisi del 2008, però no s’immutà. I ara està per concloure quin paisatge desolat deixarà la gestió de la pandèmia. L’única resposta contundent dels temps recents ha estat l’independentisme català. Però David no va foradar la closca de Goliat, un tret errat que es paga car.\nSi amb l’independentisme la resposta fou ‘d’Estat’, amb el cataclisme actual es vol la mateixa: unificació de poders, centralització, representació militaritzada. Només si el balanç final, que està encara per veure, posa el descobert les limitacions de l’Estat i aquesta contrasta amb una major agilitat perifèrica, nostra i d’altres Comunitats, hi podrà haver un reequilibri de forces que ens posi una mica en millor situació. Només hi ha hagut una lleu rectificació: treure la visibilitat dels condecorats, però hi són preparats igualment. Al centre l’Estat treballa en termes de poder, mentre que la perifèria el poc estat propi (Generalitat, en el nostre cas) suma resultats amb la societat.\nArticle publicat al digital ISabadell el dimarts 12 de maig del 2020\nL’estat autonòmic no els agrada ─de moment l’han de “conllevar”–, per això aquest indissimulat desig de neocentralització. Els calen, a tal efecte, peons a les nacions històriques o a comunitats amb marcada personalitat. Feina que fan els diputats autoanomenats constitucionalistes d’aquests territoris. Gra més dur d’empassar, però, a Euskadi. I, lògicament, impossible a Catalunya amb un Parlament independentista. Aquí sorgeixen fonamentals els Comuns, els “compañeros de Podemos”. Els darrers vestigis autòctons de la síndrome de Madrid. A Catalunya poc futur tenen en haver-se definit, i fracturat, amb el 155. Administren d’una manera políticament immoral l’Ajuntament de Barcelona i tenen uns pocs diputats que poden fer de contrapès a ERC, JxCat i la CUP. Per això la seva troballa d’una veu respectada en el seu camp, algú que a Madrid hagi vist el cel, un Jaume Asens que no reconeix ningú. Ni els seus propis. Un darrer afectat per la síndrome de Madrid.\nArticle publicat al diari EL PUNT/AVUI el diumenge 10 de maig del 2020\nLa majoria d’analistes polítics coincideixen en afirmar que l’actual ’estat d’alarma’, que Pedro Sánchez intentarà prorrogar aquesta setmana, s’assembla més a un ’estat d’excepció’ encobert, ja que moltes de les actuacions i ordres que s’han promulgat fins ara no es podien fer legalment dins un estat d’alarma. Però això no li preocupa gens ni molt a l’actual inquilí de la Moncloa. Està segur que ni els seus socis comunistes, ni molt menys l’oposició li posarà cap impediment a la prolongació ‘ad eternum’ d’aquesta situació.\nHem d’estar molt amatents, sobretot des de Catalunya, a les maniobres que prepara el “Gobierno” per les pròximes setmanes. Un cop dominada, encara que sigui tímidament, l’amenaça de la Covid-19, l’executiu espanyol comença a filtrar missatges que anuncien el terratrèmol que la pandèmia ocasionarà al nostre sistema econòmic. Nadia Calviño, responsable d’economia del Govern espanyol, i María Jesús Montero, ministra d’Hisenda, van presentar divendres les seves previsions sobre el futur immediat. Els pronòstics són que es produirà una caiguda del PIB d’un 9,2%, el dèficit s’enfilarà fins al 10,3% i que Espanya arribarà a assolir un deute d’un 115%. De moment, el Govern central ja ha assumit que necessitarà uns cent mil milions d’euros més. En realitat, segons els estudis més solvents, no els més pessimistes, pot ser que necessiti el doble. De moment, tal com està configurada la Unió Europea, aquests diners només es poden obtenir emetent deute.\nSi parlem de l’atur, l’escenari que se’ns presenta és dramàtic, amb una taxa a finals d’aquest any del 19%, això vol dir que tancarem l’any amb 1,2 milions de desocupats més que no pas el quart trimestre del 2019. Això implicaria un augment de l’atur del 37% i acabar-lo al voltant dels 4,3 milions d’aturats. L’estat espanyol va arribar a la crisi amb un atur i un deute enorme i en sortirà amb uns de molt més grans. Però a diferència de l’any 2008, aquest cop el Banc Central Europeu ja ens ha dit que no hi haurà problemes de liquiditat. Tothom tranquil.\nEl perill pel que fa a Catalunya i al seu procés cap a la construcció d’un Estat propi ─procés que ara es troba lògicament en ‘stand-by’─ pot ser que el govern central, amb l’excusa ara de la crisi econòmica vulgui recentralitzar encara més les autonomies, com ha fet amb la crisi sanitària. Això pot comportar la pràctica desaparició de les competències que en el terreny econòmic li puguin quedar després de l’aplicació del 155 encobert que ens ha ‘colat’ amb l’estat d’alarma. Per tot plegat ens cal estar alerta, com diu el periodista, Jordi Barbeta, en el seu article titulat ‘Alerta, que l’Estat sí que ho tornarà a fer’, quan escriu que «l’estratègia de l’Estat espanyol en el cas català ha estat sempre, sempre, sempre primer la provocació i després la repressió. I tots els cops militars o les ofensives repressores s’han justificat en nom de la unitat d’Espanya». Llegiu l’article tot seguit.\nAlerta, que l’Estat sí que ho tornarà a fer\nHistòricament l’auge del catalanisme polític en les seves diverses formulacions, regionalista, federalista o sobiranista, ha estat sempre paral·lel a moments de decadència espanyola. La Renaixença i la seva dimensió política van coincidir amb la pèrdua de les colònies. La primera i la segona repúbliques espanyoles van rebre el màxim impuls català en contrast amb les restauracions borbòniques, sempre imposades a base de cops d’estat militars. Va ser Jordi Solé-Tura, gens sospitós de connivències amb el nacionalisme català, qui va descriure el catalanisme com una versió autòctona del regeneracionisme espanyol. Un dels fets que va caracteritzar aquell moment polític de finals de segle XIX va ser el Tancament de Caixes i la repressió posterior. La qüestió és si, ara tal com va tot, estem condemnats a repetir sempre la mateixa història.\nAquesta setmana Joan Carles I ha tornat a ser ‘trending topic’ en transcendir que quan era cap de l’Estat també traficava amb diner negre cap a Suïssa. Els sistemes de corrupció sempre funcionen de dalt a baix. Quan la màxima autoritat és corrupta és tot el sistema que es debilita i la metàstasi s’escampa per tots els racons de l’organisme. El veto polític a investigar la corrupció de la monarquia borbònica és la prova més evident del moment de decadència que estem vivint. Un estat segur de si mateix guanyaria en autoritat moral investigant i demostrant que no hi ha impunitat per a ningú. Richard Nixon va caure i la democràcia als Estats Units va quedar reforçada.\nTanmateix, ara a l’estat espanyol hi ha por perquè es tem que furgant en la corrupció de l’anterior cap de l’estat emergeixi tot el pus del sistema i la ciutadania posi qüestió la monarquia i provoqui la caiguda del règim. De fet, va ser per evitar això que els poders fàctics de l’Estat van obligar Joan Carles I a abdicar i a Iñaki Urdangarin a exercir de boc expiatori en un moment crucial: la prima de risc s’havia posat pels núvols, hi havia una amenaça de rescat per part de la Unió Europea, la corrupció del partit governant, el Partit Popular, s’havia generalitzat arreu del territori, el poder judicial s’havia degradat... i Catalunya presentava el més gran desafiament.\nAra tornem a ser-hi. A la corrupció del sistema i la feblesa de les institucions, començant pel Govern mateix, s’afegeix la més greu crisi sanitària i econòmica dels darrers cent anys. Quan es va coronar Felip VI el deute espanyol havia pujat fins al 99% del PIB. Les previsions de l’FMI són que el deute espanyol s’enfili ara fins al 115%, amb un dèficit per aquest any del 9,5% i una taxa d’atur del 19%, molt més elevada entre la gent jove. És per això que el Govern de Pedro Sánchez, d’acord amb els poders fàctics de l’Estat s’han marcat com a prioritat principal preparar-se i assegurar la seva continuïtat davant les convulsions inexorables que es veuen venir.\nEl catalanisme sol créixer en funció de la decadència espanyola, però l’Estat ha amagat sempre la seva decadència utilitzant la força contra les ànsies catalanes emancipadores. Amb la crisi que ve ho tornaran a fer procurant que els catalans tornin a mossegar l’ham i plantegin la batalla en el terreny menys propici.\nPer al ‘deep state’ espanyol la pandèmia és un problema global que requerirà una solució global, per tant el Govern no té altra funció que esperar al fet que alguna potència estrangera li faciliti la vacuna. Tanmateix, les amenaces sobre el règim polític és un assumpte estrictament espanyol i per tant d’atenció absolutament prioritària. El marc mental és el mateix de sempre: la monarquia, la unitat d’Espanya i el negoci de les elits extractives són subjectes inseparables, perquè si cau un, cauen tots.\nAixí, la necessitat expressada pel Govern de Pedro Sánchez de controlar fins el darrer racó del territori espanyol, mobilitzant l’Exèrcit, i fins i tot ressuscitant quelcom tan obsolet com les províncies és perquè la seva principal preocupació és evitar la pèrdua d’aquest control. La inseguretat arriba a la desconfiança fins i tot amb les comunitats autònomes governades pels partits espanyols.\nObservi’s que per portar a terme aquesta política tan autoritària Pedro Sánchez, que ha canviat mil vegades de posició sempre per mantenir-se, ha prescindit aquesta setmana de la majoria parlamentària que li assegurava el càrrec. En endavant, difícilment podrà comptar amb el suport d’ERC, d’EH Bildu i ja veurem què passa amb el PNB i com afecta tot plegat al si d’Unidas Podemos atès el paper de comparsa assumit pels seus líders més ben col·locats. Si Pedro Sánchez posa per davant aquesta involució, tan impròpia del Govern més progressista, és perquè ja ha descartat sobreviure amb els aliats que el van elegir president i intenta perdurar amb altres opcions.\nEls partidaris a Catalunya del "quan pitjor, millor" poden pensar ara que si amb la crisi del 2008 l’independentisme va passar del 10% al 50%, ara amb la tragèdia del 2020 i tenint en compte la pèssima gestió de la crisi que fa el Govern espanyol, la independència serà quelcom irreversible. Alerta, però. Perquè l’estratègia de l’Estat espanyol en el cas català ha estat sempre, sempre, sempre primer la provocació i després la repressió. I tots els cops militars o les ofensives repressores s’han justificat en nom de la unitat d’Espanya. La unitat d’Espanya serveix per dignificar qualsevol indignitat. La repressió del procés sobiranista va ser el millor instrument de la monarquia, del Partit Popular i del règim per restringir drets i llibertats i tapar totes les seves misèries de corrupció. Amb les previsions que tenim i els fets que ja es van produint, no cal dubtar que ells sí que ho tornaran a fer. Això requerirà per part catalana molta reflexió i intel·ligència per no tornar a mossegar l’ham i plantejar la batalla un altre cop en el terreny més propici a l’adversari.\nArticle publicat al digital EL NACIONAL.CAT el diumenge 3 de maig del 2020


Professionals - Teatre Condal\nLes portes del Teatre Condal estan obertes al desenvolupament desdeveniments empresarials, culturals o promocionals que busquin un entorn singular i amb valor afegit.\nEl Teatre Condal, situat al Paral·lel i amb un aforament de 683 localitats, és un espai especialment apte per realitzar-hi tota mena de:\nTotal: 699 espectadors\nRelació públic/escena: Fixa frontal\nAmple: 24,60 m max.\nFons des de boca: 25,20 m\nAltura màxima: 9 m\nEl Teatre Condal posa a la vostra disposició els millors espectacles de la cartellera, en un dels teatres més emblemàtics del Paral·lel, per a la celebració d’una ocasió especial.\nEl Teatre Condal us ofereix la possibilitat de realitzar funcions privades exclusives dels espectacles en cartell per a celebracions d’empresa, acompanyades d’un servei de càtering a mida i d’altres activitats adaptades a les vostres necessitats de comunicació.\nA més també teniu la possibilitat de realitzar funcions exclusives al Teatre Goya, al Teatre Romea i a La Villarroel.\nSi necessiteu informació sobre les característiques tècniques del Teatre Condal podeu posar-vos en contacte amb l’oficina tècnica:\nTrobareu les darreres notícies sobre el Teatre Condal i el material de premsa dels espectacles en cartell a la Sala de Premsa de la web de Focus.\nSi voleu contactar amb l’equip de Premsa del Teatre Condal ho podeu fer trucant al 93 309 75 38 o escrivint a: premsa@focus.cat


2012 | Flors i Violes\nEts a: Home » Edicions anteriors » 2012\nJa són tres les edicions de Palafrugell, Flors i Violes, novament organitzada per l’Institut de Promoció Econòmica de Palafrugell juntament amb l’àrea de cultura de l’Ajuntament de Palafrugell.\nAmb aquesta memòria és pretén fer un recull escrit de tots els actes, decoracions i degustacions que van tenir lloc durant les jornades de Flors i Violes, així com de tota la tasca prèvia i posterior a l’esdeveniment.\nEnguany, dues de les iniciatives més emblemàtiques de Palafrugell es van fusionar per crear “Sant Jordi, Flors i Violes”, del 20 al 29 d’abril de 2012, amb els actes literaris al voltant de la diada de Sant Jordi, la tradicional fira de llibres i roses, i el festival “Flors i Violes”, on patis i carrers s’omplen de flors, música, espectacles, decoracions artístiques i degustacions.\nEs van decorar una vintena de carrers, cadascun a la seva manera, però tots amb la temàtica de la primavera i les flors. Un dels carrers, a més a més van incloure activitats de dansa i música emmarcat dins el programa del Flors i Violes.\nEls establiments hotelers membres de l’ATP (Associació Turística de Palafrugell), van oferir un pack turístic que incloïa: 2 nits d’hotel amb esmorzar inclòs, tiquet per a 6 degustacions i entrada per al concert (el primer cap de setmana per Els Amics de les Arts, i el segon cap de setmana per Antònia Font).\nAquest paquet és va vendre a la Fira del Ram de Vic (a través de l’IPEP).\nLa valoració global de l’esdeveniment és molt positiva amb un nombre més alt de visitants que l’edició anterior, tot i les amenaces de pluja (tota la setmana abans i durant l’esdeveniment).


Noticies de Badalona - Diari de Girona\nIncauten bosses de Chanel falses valorades en 3,8 milions d'euros\nefe\t2019-07-09\tLa Guàrdia Civil va intervenir en un local de Badalona un total de 778 bosses i 346 moneders falsificats de la marca Chanel que estaven destinats a la venda en el «top manta» de Barcelona per un valor de 3,8 milions d'euros, ha informat aquest dilluns la Benemèrita. Els\nefe/ddg\t2019-07-03\tEl tècnic Trifón Poch s'incorporarà la temporada que ve com ajudant de Carles Duran al cos tècnic del Joventut de Badalona en substitució de Jaka Lakovic en el que serà el seu retorn al món del bàsquet professional. Resident a Girona des de fa molts anys, en els darrers temps\nddg\t2019-06-15\tS'exhibeixen peces de «qualitat excepcional» de diversos centres, entre aquests el Comarcal de Banyoles\nXavier Domènech\t2019-05-30\tA Badalona, Xavier García Albiol ha obtingut onze regidors, un més dels que tenia, però tres menys que la majoria absoluta. Fa quatre anys es va organitzar un gran pacte per expulsar-lo de l'alcaldia que ocupava des del 2011. Fou elegida Dolors Sabater, de\nS'acaba el somni de l'ascens a Lliga EBA pel Sol Gironès Bisbal\nddg\t2019-05-27\tEls bisbalencs, que van perdre d'un punt en el partit d'anada, van tornar a caure, aquest cop ahir a Badalona\nApareixen pintades a les seus del PSC de Barcelona, Badalona i Solsona\nefe\t2019-05-26\tMés d'un centenar de persones protesten davant del domicili dels socialistes a Girona convocats per l'ANC\nddg\t2019-05-20\tEls dos triples finals d'Eloi Barrassa i Joan Odena redueixen el marge dels visitants al mínim de cara al partit de tornada (81-82)\nacn/ddg\t2019-05-19\tEra un recital contra l'LGBTI-fòbia i part del públic va tirar-ne a l'escenari durant l'actuació de la cantant\nL'Olot es desfà del Terol per participar a la Copa\nRedacció\t2019-05-12\tEls de Raúl Garrido s'imposen al camp de la Pinilla amb gols de Xumetra, Hèctor Simón i dos de Guzmán\nACN Salt / Badalona / Reus\t2019-05-10\tEl debat sobre les mesures per ampliar borses de lloguer i frenar les ocupacions conflictives també impacta de ple en campanya\nCondemnen un home a indemnitzar l'exdona per amagar-li la mort d'un fill\neuropa press/acn/ddg\t2019-05-04\tUn jutjat obliga el pare a pagar 40.000 euros per haver-li ocultat durant mesos que s'havia matat al cingle de Castellfollit. Tampoc li va dir on eren les cendres del difunt fins al dia del judici\nacn\t2019-04-29\t?Els Mossos detenen cinc persones, dos homes i tres dones, que formaven part d'un clan familiar\nACN\t2019-04-20\tEls fets han tingut lloc als volts de la una de la matinada i fins el moment no s'ha localitzat l'arma\njosep coll\t2019-04-15\tL'equip empordanès domina durant la primera hora de joc i s'avança amb una diana de Boselli, però dos gols visitants en un tres i no res el deixen sense premi Els de Chicho estan 3 punts per sobre del descens i amb 2 de marge respecte la promoció\nEl Peralada deixa escapar la victòria contra el Badalona\njordi bofill\t2019-04-14\tL'equip de Chicho Pèlach es deixa remuntar en només cinc minuts la renda inicial aconseguida per Boselli\nmarc diudé\t2019-03-18\tDolorosa derrota de les santperenques a casa davant les segones classificades, el Seagull de Badalona (1-3). Les de Joan Pont van disputar un bon partit per merèixer més, però després de la patacada contra el Barça B el seu esforç no ha sigut recompensat.\nBlocs a Barcelona per al festival Dansa. Quinzena Metropolitana\n2019-03-14\tEl muntatge Block de la companyia Motionhouse & NoFit State va donar ahir el tret de sortida al festival Dansa. Quinzena metropolitana amb la seva fusió de dansa i circ. La segona edició del certamen oferirà dansa de tots els estils en 127 espais de dansa, el


You searched for mooc - ladislau gironaladislau girona\nSearch Results for ‘mooc’\nRobots o professorat, aquest és el tema d’un recent article de Tony Bates que m’ha cridat l’atenció. Planteja el dilema de si la tecnologia ha de substituir al professorat automatitzant els processos d’aprenentatge o si l’hem d’utilitzar per a potenciar al professorat i estudiants. Sembla que la resposta podria passar per una solució híbrida i equilibrada.\nEl dilema robots o professorat neix als anys seixanta amb Skinner i les seves màquines d’ensenyament per reemplaçar al professorat. Als vuitanta Seymour Papert planteja un ús de la tecnologia que apoderi als estudiants, no que els ensenyi directament substituint al professorat.\nLlavors va arribar Internet fent possible la interacció asíncrona – sense coincidència ni el temps ni en l’espai – entre estudiants i professorat i entre els mateixos estudiants. Apareix un enfocament constructivista de l’ús de la tecnologia en l’educació. Es desenvolupen iniciatives d’educació on line incrementant la comunicació entre professorat i estudiants amb diferents intensitats d‘asincronia en la concreció de les seves metodologies educatives. Més tard neixen els MOOC’s, donant lloc a grans volums de dades pel que fa a l’anàlisi del procés d’aprenentatge i a una reactivació de l’enfocament adaptatiu del mateix amb l’aplicació d’intel·ligència artificial capaç de gestionar cursos massius. Torna a aparèixer el dilema entre robots o professorat, sorgeix un conflicte de filosofies i pedagogies; d’una banda la visió objectivista i conductista del món representada per l’automatització (una forma per reduir la despesa pública en educació i liberalitzar el mercat?); de l’altra, l’enfocament constructivista de l’aprenentatge col·laboratiu on line.\nLa tecnologia impacta en tots els sectors, també en el món de l’educació, però substituir al professorat per robots no millorarà l’aprenentatge en els aspectes clau necessaris al segle XXI: habilitats intel·lectuals d’alt nivell, pensament crític, innovació, creativitat, resolució de problemes complexos, treball d’equip, gestió del coneixement,…\nSom animals socials i emocionals i aprenem de manera diferent al robots (per ara?). Hem d’utilitzar la tecnologia per permetre als estudiants més control i responsabilitat del seu aprenentatge, però l’automatització – en sí mateixa – no és la solució per al procés d’ensenyament-aprenentatge.\neducació robots tecnologia\nL’Institute of Electrical ans Electronics Engineers preveu en el seu darrer estudi un conjunt de 23 tecnologies dominants pels vols de 2.022\n1. Seguretat. El creixement exponencial de les dades (Big Data, cloud computing,..) i el desenvolupament de l’anàlisi de les mateixes poden ser subjecte d’atacs. Equilibrar la seguretat i la privacitat és la pregunta clau a la que cal donar resposta tecnològicament.\n2. Propietat intel·lectual oberta. Des del programari lliure fins als estàndards d’accés obert per a la publicació de codi.\n3. Sostenibilitat. Cotxes, equipaments, il·luminació LED , bateries, xips,… farà falta molta energia, molta.\n4. MOOCs. Amb el potencial de transformar el panorama de l’educació universitària, desintermediant continguts i institucions i modificant el rol dels diferents agents del sector.\n5. Ordinadors quàntics. La llei de Moore avançarà implacablement.\n6. Nanotecnologia. Dispositius MEM, nanopartícules i la seva aplicació a la roba, el cos, la medicina i els medicaments…, no s’escaparà cap indústria de la seva aplicació.\n7. Circuïts 3D integrats. Transició de les plaques de circuïts impresos per a 3D ja en funcionament en l’àmbit de l’automoció, s’entendrà a tot l’espectre de productes tecnològics.\n8. Memòria universal. Vindrà a substituir la memòria DRAM i modificarà l’arquitectura del maquinari i del programari.\n9. Nuclis. Pels vols del 2.022 els processadors amb diversos nuclis estaran estesos a tots els aparells informàtics.\n10. Fotònica. Vindrà a resoldre els problemes d’ample de banda, latència, i reptes de consum energètic.\n11. Treball en xarxa i interconnectivitat. L’evolució a tots els nivells del treball en xarxa seguirà impulsant la investigació i l’economia digital.\n12. Xarxes definides pel programari. Openflow i SDN. Amb increment de transparència, flexibilitat i funcionalitat. Cisco és una de les empreses que ho treballa.\n13. Informàtica d’alt rendiment. Des de l’exascale computing fins al núvol.\n14. Informàtica al núvol. Al 2.022 estarà molt consolidada i desenvolupada.\n15. Internet de les coses. Domòtica, roba, multitud de gadgets,.. el límit serà la nostra privacitat.\n16.Interfícies naturals. Interactuar amb els equips informàtics a través del tacte, el gest i la parla seran una realitat. (vídeo1, vídeo2).\n17. Impressió 3D. La propera revolució industrial, canviarà la manera de fabricar i baixarà els costos de producció al democratitzar-la.\n18. Big Data y anàlisi de les dades. L’exponencial creixement de les dades i la demanda del seu anàlisi per extreure idees i conclusions té un gran potencial per millorar les decisions basades en dades en tots els sectors d’activitat.\n19. Aprenentatge automàtic i sistemes intel·ligents. Classificant i millorant resultats de cerca, recomanant productes i serveis, generant models de previsió meteorològica, bursàtil,… (vídeo3, vídeo4).\n20. Visió per computador i reconeixement de patrons. Extraient informació de fotografies i vídeos.\n21. Ciències de la vida. La tecnologia tindrà un gran impacte en la millora de la salut humana i animal, així com de les amenaces mediambientals.\n22. Bioinformàtica. El Big Data, la nanotecnologia i la fotònica aplicats a la medicina permetran la millora de la salut i un nou coneixement de la vida humana.\n23. Robòtica mèdica. Des de tasques de subministraments als hospitals passant per la telemedicina, les pròtesis avançades,.. la robòtica innovarà la medicina.\nestratègia futur tecnologia tendències\nl’educació com a servei\nPodríem establir un paral·lelisme entre la indústria del software corporatiu i el sector universitari per arribar a induir el proper naixement de l’educació com a servei.\nNo fa pas gaire temps que la compra, personalització, implementació, manteniment i actualització eren els principals conceptes facturadors de les grans companyies de venda de solucions informàtiques per a la gestió de les empreses. Una gran negoci que s’ha esfumat en gran part. El cloud compunting i el software as a service (SaaS) han canviat les regles de joc, ara el nou facturador és el lloguer d’us per usuari i mes, i no es ven el paquet sencer sinó només els components que el client necessita i quan ho necessita. L’educació com a servei tindrà el mateix impacte, (EaaS, Education as a Service).\nCarreres universitàries, màsters, postgraus, doctorats, post doctorats…. paquets grans, cars, llargs, on els clients paguen per tot des de l’inici independentment del que necessitin… té pinta d’evolucionar cap a una oferta d’educació com a servei a mida, no?\nLes preferències dels potencials clients; l’aparició i evolució dels mooc; la innovació de les ofertes de formació des del món de la empresa – professionals, amb reconegut know-how d’un sector, verticals, pràctiques, certificades, incrustades en el mercat -, obligaran a les universitats a evolucionar cap a sistemes d’educació com a servei.\nAixò no passarà de cop, és qüestió de pocs anys que els clients potencials exigeixin ofertes més a mida respecte als seus gaps de coneixement i les demandes laborals i respecte del temps necessari per adquirir nou coneixement i retornar al mercat laboral.\nLa estratègia del sector universitari passa per redefinir el seu model de negoci:\nA qui serveix\nQuin valor afegeix\nQui genera els ingressos\nCom genera el seu ecosistema de clients i com s’ho fa per fidelitzarlos\nCom innovar constantment en el desenvolupament de productes i serveis educatius: en l’educació com a servei l’experiència d’aprenentatge és cor del model de negoci, l’anàlisi de dades serà clau\nCom mantenir el client al centre de totes les decissions: Orientar-se a client, als seus resultats, acompanyar i guiar als clients per connectar los amb el mercat i els seus ocupadors\nCom decidir: Repensar les estructures de govern i de lideratge per millorar en eficiència i eficàcia.\nEl sector va reaccionar tard i malament al naixement de l’e-learning (l’aparició de la UOC es produeix en gran part perquè el sector no la veia com una amenaça, senzillament no creia que fos possible), ara actúa a la defensiva amb els mooc,… En el proper futur les universitats guanyadores seran les que puguin (podran?) dur a terme aquests passos, la resta es veurà relegada o desapareixerà.\nPerò tot plegat és una inducció, és a dir, un intent d’afegir coneixement nou per al debat del futur de les universitats.\neducació estratègia management model_de_negoci\nCom veiem en un anterior post, el connectivisme es la tesi que defensa que el coneixement es distribueix a través d’una xarxa de connexions, i que per tant, l’aprenentatge consisteix en l’habilitat de construir i travessar aquestes xarxes.\nUn dels aspectes més importants de l’experiència d’aprenentatge és la motivació, que descansa sobre el sentit de la pròpia capacitat per assolir els objectius i la sensació que l’ambient on estem aprenent ens ajudarà a aconseguir-ho. La idea d’Albert Bandura gira entorn aquest sentit de confiança en un mateix: autoeficàcia. Si afegim l’ús de la tecnologia com a instrument d’aprenentatge i la teoria del connectivisme, ens trobem davant d’una nova experiència d’aprenentatge.\nAutoeficàcia és en part la història que els estudiant fan de si mateixos quan descriuen els seus èxits i els seus fracassos. Els educadors modelen les situacions on tot això es fa possible fixant tasques desafiants i assolibles i generant ambients que permetin aconseguir els objectius. Es tracta de proporcionar experiències que millorin la seva autoeficàcia , la seva confiança i les seves possibilitats d’èxit a llarg termini.\nLa càrrega cognitiva (quantitat d’informació que podem aprendre, processar i retenir) i els coneixements previs tenen un efecte determinant sobre el que podem aprendre i com ho aprenem i sobre els sentiments de por i ansietat davant el repte de dominar diferents experiències. Un excés de càrrega cognitiva pot disminuir el sentit de l’estudiant en relació a la seva utoeficàcia, un llindar massa baix provocarà l’avorriment, aquesta és la clau, i és una clau variable entre els diferents estudiants.\nEl connectivisme té un punt de partida alt, cal preveure i ser conscient que la càrrega cognitiva i els coneixements previs son alts: ús d’eines i tècniques, alfabetització digital, xarxes d’aprenentatge… Segons Bandura, els educadors fomenten o soscaven l’autoeficàcia dels alumnes de quatre maneres:\n1. Respostes físiques i psicològiques. La por i l’ansietat interfereixen en la capacitat d’una persona per aprendre, la por disminueix el sentit de la probabilitat d’aconseguir quelcom. En entorns connectivistes els companys poden donar suport i consells, però cal estar atents als principiants i acompanyar la seva corba d’aprenentatge.\n2. Estímul i persuasió. Els bons educadors proporcionen estímuls i persuasió per tal d’augmentar l’autoeficàcia dels alumnes. L’èxit augmenta la seva motivació, la confiança en el procés i el vincle amb els participants. El connectivisme clàssic fa cas omís d’aquestes teories (constructivisme, conductisme, cognitivisme), pel connectivisme clàssic l’educador està absent, les recompenses del iguals o les recompenses de compromís social no son considerades com el principal motor de motivació.\n3. Imitació. El sentit de la nostra pròpia capacitat augmenta quan veiem a altres persones similars a nosaltres assolir uns tasca determinada. Els participants que experimenten fracàs en contextos en què veuen a altres persones que conceben com a similars, tendeixen a sentir una disminució del sentit d’autoeficàcia. Els participants poden sentir-se inadequats o menys capaços… La responsabilitat del disseny previ per part dels educadors ha de preveure aquesta possibilitat i evitar la col·locació dels participants en aquests tipus de contextos.\n4. Experiències de domini. Les bones experiències de domini d’una determinada matèria es caracteritzen per la retroalimentació correctiva i per una càrrega cognitiva desafiant però assolible. Aquestes experiències de domini han de tenir una trajectòria clara pel que fa al seu assoliment i s’han de poder adaptar a les necessitats específiques de l’alumne, s’han d’ajustar a l’alumne. El connectivisme generalment no proporciona suport ni reconeixement i no reconeix les necessitats individuals del alumnes principiants, no estructura les activitats de forma adaptada als coneixements previs i canviants dels alumnes.\nNo tothom sap ser un node, no tothom se sent còmode amb el tipus de caos que el connectivisme afirma. No tothom pot ser un aprenent autodirigit amb metacognició avançada a la xarxa. Aprendre a ser un node en un MOOC és quelcom exigent. El connectivisme dóna per suposat que: tots som nodes amb coneixements informàtics, tots tenim bones estratègies d’aprenentatge, tots sabem filtrar informació, tots estem motivats,… Però l’experiència sensible que involucra els coneixements previs, la motivació, el nivell de confiança, les necessitats de cada estudiant… estan absents, difícil, molt difícil. Cal que el connectivisme tingui en compte als principiants en el seu disseny per a fer possible la connexió i l’accés al suport i ajuda que necessita.\nEl connectivisme està en plena ebullició i evolució, exemples com etmooc, o ds106, inspiren als educadors a formar part d’aquesta experiència per posar al dia aquesta teoria.\nautoeficàcia connectivisme educació\n6 reptes TIC per a l’educació\nEl darrer informe Horizon fa referència a sis grans reptes per a les institucions educatives:\n1. Formació i desenvolupament del professorat i personal de gestió. D’una banda, el professorat viu sota la pressió d’incorporar les TIC a les aules i no està globalment capacitat per a fer-ho, no disposa de les competències i habilitats digitals necessàries; de l’altra, manca un lideratge clar dins les institucions educatives per fer front al repte estratègic i de canvi cultural – que no només tecnològic – que representa la innovació educativa avui.\nTot plegat ens porta cap una deriva d’inversions infrautilitzades o mal utilitzades enlloc de fer-les servir com a palanques de canvi per a la innovació educativa i per incrementar el grau d’atractivitat i retenció de la atenció i interès dels estudiants.\n2. Resistència al canvi. Totes les organitzacions generen resistència al canvi, les institucions educatives també. Només amb un fort lideratge i una estratègia definida es pot fer front a aquest repte. El món de l’educació pot anar a veure de les fonts del management per inspirar-se en els processos de gestió del canvi.\n3. Disrupció a partir de l’aparició de nous models educatius. Totes les institucions educatives busquen la manera d’oferir els millors serveis educatius possibles, en certa manera, unes son competidores o substitutives de les altres. Els MOOCS estan tocant a la porta de les escoles, no només de les universitats, de fet, el que està intentant aproximar-se és l’elearning.\nAls USA ja hi han exemples d’escoles híbrides que tenen com a missió ser capaços de graduar al 100% dels seus alumnes i preparar-los per a l’èxit a la universitat i a la feina. La incorporació de l’learning els permet – especialment per a alumnes en risc- , la flexibilització horària i el desenvolupament de plans personalitzats que ajuden a mantenir als estudiants vinculats, compromesos i enfocats cap el seu èxit.\n4. Aprenentatge informal. L’estil tradicional on el professor fa una conferència de la matèria i després un examen és encara el model predominant. Les escoles haurien de poder oferir una experiència educativa el més complerta possible, amb aprenentatges informals, fora de l’aula, amb contacte i pràctica directa amb empreses i institucions… i això no sempre passa.\nUn exemple d’aprenentatge informal son les flipped classroms, capgirar l’aula. Els nous conceptes i materials d’estudien fora de l’escola i a l’aula es resolen dubtes, problemes i es duen a terme pràctiques i experiments. No és una solució-miracle, però és un recurs didàctic més per a la construcció d’un bon pack de recursos informals i innovadors.\n5. Necessitat de millorar l’aprenentatge personalitzat. Encara hi ha un gap prou important entre la visió de la personalització de l’aprenentatge i les eines tic per aconseguir-ho. Uns elements clau per orientar aquesta personalització passarien per:\nBasar-se en les fortaleses i debilitats de cada alumne\nOrientar-se al desenvolupament de les aptituds i increment de la confiança de l’alumne\nOferir optativitat curricular\nIntegrar-se comunitàriament, es a dir, en relació i coordinació amb entitats i institucions locals que donin suport a l’escola per millorar el progrés dels alumnes\n6. Necessitat de millorar l’ús de la tecnologia en el procés d’ensenyament i aprenentatge i en l’avaluació. Encara estem a les basseroles de com implementar en el currículum el conjunt de noves competències i habilitats de les que abans parlàvem i de fer-ho amb l’ús de les TIC. L’impacte de la tecnologia a les nostres vides està canviat la forma com aprenem, ens comuniquem, accedim a la informació , avaluem als estudiants…\ndigital_literacy educació innovació tic


Les defenses químiques de l’all i la ceba - Revista Mètode\nFa uns mesos em van demanar que escriguera la ressenya d’un llibre per a la revista de la Societat Espanyola de Bioquímica i Biologia Molecular. Acordàrem que tractaria del fascinant treball d’Eric Block Garlic and Other Alliums: the Lore and the Science. I, com és habitual quan escric sobre un aliment o un grup d’aliments en particular (les al·liàcies en aquest cas), la lectura dels llibres El que hem menjat, de Josep Pla, i Dictionnaire amoureux de la cuisine, d’Alain Ducasse, és obligada. Ambdós llibres, al meu parer, són complementaris: Josep Pla ens parla des d’un passat quasi remot, i amb una perspectiva comarcal (l’Empordà); Alain Ducasse ens parla des d’un present cada vegada més incert, i amb una perspectiva una mica més àmplia (la cuina francesa mediterrània). Tres coses em van sorprendre: ambdós coincideixen a parlar únicament de l’all, quan, entre les al·liàcies, es troba una verdura tan ubiqua com la ceba, a la qual tantes llàgrimes hem d’agrair. La consideració que ambdós tenen de l’all no pot ser més oposada. Josep Pla, el que ha menjat, es manifesta en contra de la cuina de l’all: «Tots els aliments cuinats amb all, per poc que se te’n vagi la mà, tindran gust d’all.» Alain Ducasse, el que cuina, opina que l’all és el patriarca de tots els condiments: «En la meua cuina, l’all exerceix un paper d’estrella.» I, des d’aquestes posicions tan enfrontades, ambdós reivindiquen el principi de precaució a l’hora d’usar-ne: Pla parla de dosar-lo amb la major cura, mantenint la vigilància sobre el resultat final; Ducasse afirma que cal saber encarar-s’hi i dominar-lo.\n«Al llarg de l’evolució, les plantes han desenvolupat diferents mecanismes de protecció contra l’acció de depredadors, insectes i microorganismes»\nLes al·liàcies són el conjunt d’espècies que constitueixen el gènere Allium. Algunes d’aquestes s’aprofiten com a aliments o condiments. Al llarg de l’evolució, les plantes han desenvolupat diferents mecanismes de protecció contra l’acció de depredadors, insectes i microorganismes. Les al·liàcies s’han dotat per a aquesta finalitat d’un arsenal de guerra químic basat en compostos orgànics que contenen sofre. Aquestes plantes absorbeixen sofre del sòl i l’empren per produir compostos que representen el paper d’explosius, i que emmagatzemen en certes zones de les seues cèl·lules. En altres parts d’aquestes, les al·liàcies emmagatzemen uns enzims que actuen com fulminants. Aquest sistema de protecció s’activa quan es produeix un dany en els teixits cel·lulars: els compostos organosofrats i els enzims, que estaven separats, emmagatzemats en llocs distints de les cèl·lules, es posen en contacte. Els enzims actuen sobre els compostos organosofrats i es formen uns productes molt reactius que tenen propietats antibacterianes i antifúngiques, i que actuen com a repel·lents de mamífers i insectes.\nEn el cas dels alls, l’al·liïna és el principal compost de reserva, i l’al·liinasa és l’enzim que inicia el procés. Quan es posen en contacte es forma l’al·licina, el compost irritant, responsable del sabor picant de l’all. Però l’al·licina és molt reactiva i, com a resultat de les reaccions en les quals intervé, es formen diferents compostos volàtils que es manifesten en l’aroma de l’all acabat de tallar. En fred, amb el temps, o en cuinar-lo es van produint més reaccions químiques que provoquen una evolució de l’aroma i del sabor. Les distintes al·liàcies emmagatzemen el sofre en forma de diferents compostos organosofrats i, per això, cadascuna d’elles té la seua pròpia aroma i el seu sabor característic. En el cas de la ceba, el principal compost de reserva és la isoal·liïna i, pel que fa als enzims, a més de l’al·liïnasa intervé una altra coneguda com la sintasa del factor lacrimogen. Quan la isoal·liïna i l’al·liïnasa es posen en contacte es generen dos compostos molt reactius, i la sintasa actua sobre un d’aquests per produir el factor lacrimogen, una molècula menuda i volàtil que passa a l’aire i arriba als nostres ulls i conductes nasals, irritant-los i provocant aquest plor tan molest.\nJosep Pla planteja, en parlar de la cuina del peix, la possibilitat d’elaborar la genealogia d’alguns plats. Per a ell, les dues preparacions bàsiques de la cuina del peix consisteixen a cuinar-los a la brasa o a bullir-los. L’olla de peix és una evolució del bullit en la qual es posen en fred, en una olla de fang, oli d’oliva, peix, alls, tomàquets i sal i, després, es cou. D’aquest plat deriven la bullabessa provençal, la sopa de peix i el suquet. El suquet es diferencia de l’olla arcaica en què parteix d’un sofregit d’all, tomàquet i julivert amb l’afegit opcional de fruita seca com a espes-seïdor. A aquest sofregit se li afegeix el peix, les creï-lles i l’aigua suficient perquè, al final de la cocció, tinguem un brou curt, concentrat. El nugat de rap i el rap a l’all cremat són suquets picants. En el nugat de rap s’empra en el sofregit pebrot roig, vitets i pa fregit i ametles com a elements espesseïdors. El rap a l’all cremat evoluciona del suquet, però el sofregit comença fregint els alls a foc lent fins que hagen adquirit un color marró intens però sense arribar a cremar-se, atès que amargarien.\n1 quilo de rap, 6 dents d’all, 1 tomàquet madur, oli d’oliva, 1 quilo de creïlles, llesques fines de pa, 1 fulla de llorer, vitets, julivert, sal, pebre i brou de peix.\nFregiu els alls en làmines fins que es facen marrons, però no cremats. Separeu l’all i sofregiu en el mateix oli les llesques de pa i els vitets. Passeu-lo tot al morter i reduïu-lo a una massa fina. En l’oli que queda sofregiu el tomàquet. Afegiu-hi la picada i el llorer, i remogueu fins tenir un sofregit fosc. Afegiu-hi llavors el brou calent, i deixeu bullir uns minuts. Incorporeu a la preparació les creïlles tallades en daus i, a mitjan cocció, el rap en rodanxes, salpebrat.\nBlock, E., 2010. Garlic and Other Alliums: the Lore and the Science. Royal Society of Chemistry. Cambridge.\nDucasse, A., 2004. Diccionario del amante de la cocina. Paidós Ibérica. Barcelona.\nPla, J., 2005. El que hem menjat. Destino. Barcelona.


laterceravia.cat – 26-J: procés a cara o creu – Xavier Bru de Sala (El Periódico)\nAmb l’anunciada victòria a l’alça d’En Comú Podem, quedarà encara més clar, per si no ho estava prou, que els catalans s’aferren en massa a qualsevol possibilitat de millorar Espanya i la relació amb Espanya. Per feble o remota que sigui i per molt que l’independentisme la desacrediti, la possibilitat s’ha fet present, si més no sobre les paperetes. Com hipnotitzats davant d’un bri d’esperança, per prim que sigui, un nombre molt considerable i decisiu de catalans renova la seva fe en l’altra Espanya. No fugen de l’aigua tèbia per molt escaldats que estiguin. Si la renúncia de Pablo Iglesias al referèndum i la patinada del corredor ferroviari central no comporten costos electorals als d’Ada Colau en forma de transvasament de vots ‘comuns’ cap a ERC, serà molt difícil rebatre aquesta afirmació. Ignorar-la des de l’independentisme equival a comprar molts números a la rifa del fracàs.\nTot i això, uns quants partidaris d’enllestir el procés a tota màquina continuaran fent com si es tractés d’un detall sense importància. D’altres, més pausats, profetitzen que ja es desenganyaran. Els més realistes, perplexos, es pregunten fins quan durarà la dualitat, i si la victòria de Podem a Catalunya pot arribar a ser compatible amb una majoria independentista en vots a curt o a mitjà termini. La resposta és ‘depèn’.\nDepèn tant del 26-J com dels posteriors pactes de govern. Si la suma de Podem i PSOE arriba als 170 escons o els sobrepassa i el PSOE no gira l’esquena al canvi, s’obrirà un compàs d’espera. Amb ‘sorpasso’ i majoria suficient, no serà inexorable un govern d’esquerres, però sí molt més probable del que se sol pronosticar. Ja sabem que el referèndum no serà obstacle, que Podem s’apunta a la socialdemocràcia d’esquerres, que Iglesias no vol donar excuses, ni catalanes ni de cap mena, perquè el PSOE l’acusi de voler trencar Espanya o capgirar el sistema.\nTot i això, alguna mena de compromís reformista amb consulta final, per boirós que sigui, s’hauria d’incloure en un pacte de govern d’esquerres. Davant d’unes rebaixes com aquestes, la reacció esperable del sobiranisme podria consistir a intentar recuperar la unitat xutant la pilota endavant. És el que proposa la CUP, desitgen dos dels tres presidents, Puigdemont i Junqueras, i no podria frenar Artur Mas, el tercer president, si Homs queda tan afeblit a les urnes com preveuen els pèssims pronòstics.\nCreu del procés: amb un govern d’esquerres a Espanya, triomfa la proposta del RUI (referèndum unilateral d’independència). Els 72 del Parlament l’aproven, com a condició per confirmar Puigdemont per uns mesos. En comptes de prohibir-lo a l’estil Rajoy, Iglesias i companyia deixen fer, tot advertint de la invalidesa i apel·lant a la proposta de canvi que presentarà el govern de Madrid. En aquestes condicions el RUI es convertiria en RUT (referèndum unilateral tolerat), o si ho prefereixen un RUD (referèndum unilateral descafeïnat), sense validesa jurídica, amb una participació insuficient o, si fos prou alta, amb l’independentisme una mica més lluny de la majoria. ¿Conseqüència? Tornarem a lluitar, tornarem a esperar, tornarem a vèncer.\nMoltes més coses podrien sortir de cara si el panorama posterior al 26-J no acaba amb el PP a l’oposició sinó al Govern, és a dir amb els socialistes prohibint el canvi. Contra la intransigència del PP, corejat pels constitucionalistes, l’independentisme revifaria. La frustració dels ‘comuns’ en podria portar uns quants, si no tots, a abraçar propostes que en altres circumstàncies rebutjarien, recuperar el procés constituent liderat per les esquerres o vés a saber quin tipus d’iniciativa rupturista acordada amb ERC, la CUP i a veure com s’ho agafaria CDC.\nS’equivoquen, en definitiva, aquells que prediquen dels ‘comuns’ que estan condemnats a una reedició de la famosa fusió, en realitat absorció, entre els socialistes catalans i el PSOE. En cas de discòrdia i confrontació entre Podem a Madrid i les anomenades confluències, no tan sols a Catalunya, els fidels a Podem tindrien les de perdre, de la mateixa manera que el PSOE ha perdut la primacia de l’esquerra catalana. Iglesias i companyia ho saben. Bona part dels independentistes volen fer creure que els d’Ada Colau i Xavier Domènech són neocentralistes disfressats. Fals. Pretenen coliderar la transformació social i territorial d’Espanya, però si això no és possible no repetiran la trajectòria del PSC. No ho faran perquè els de Colau no hi creuen. I els podemistes i expsuquers, perquè ja saben com han acabat els socialistes catalans. Si la Barcelona dels ‘comuns’ no pot tenir poder en una Espanya d’esquerres, optarà per enfrontar-se a la de dretes des del sobiranisme rebel.\nPer La Tercera Via|2016-06-17T09:48:04+00:00juny 17th, 2016|Categories: Notícies, Opinió|Etiquetes: Procés, Referèndum|0 Comentaris