Var de republikanske legati pro praetores udpeget af guvernørerne? - Historie Podcasts - 2021\nVar de republikanske legati pro praetores udpeget af guvernørerne?\nJeg refererer ikke til Legati Augusti pro praetores af imperiet.\nI det republikanske Rom valgte provinsguvernører ganske frit deres egne legater.\nJeg fandt her https://da.wikipedia.org/wiki/Legatus:\nen legat kunne investeres med propraetorian imperium (legatus pro praetore) i sig selv\nEt eksempel på en sådan rang er T. Labienus, legatus pro praetore for Cæsar.\nMin forståelse af Wikipedia -citatet er, at legatus pro praetore er både en legat, der fungerer som løjtnant for prokonsulen og en fuldt bemyndiget provinsmagistrat, fordi han havde sin egen imperium og ikke kun en delegation af prokonsulens.\nSå kan vi sige legatus pro praetore ligner mere kvæstor, en (pro) dommer under kommando af en anden promagistrat eller mere som den almindelige legati ?\nKunne den proconsul "fremme" en simpel legat ved at give ham en imperium (Det tror jeg ikke, han kan) eller var senatet involveret (på samme måde som det skabte proconsuls)?\nI den anden mulighed havde senatet indflydelse på fremtidens navn legatus pro praetore ?\nBonusspørgsmål: er der nogen registrering af a legatus pro praetore tjener flere guvernører uden at vende tilbage til det civile liv imellem eller af en republikaner legatus pro praetore tjener under ingen guvernør/konsul overhovedet?\nBortset fra dem legati skabt af lex Gabinia og lignende love, alle legati blev udpeget af senatet. Guvernøren kunne ikke bare udpege dem selv - selvom det ser ud til, at han i praksis nominerede, hvem han ville, og senatet bekræftede det.\nWikipedia -citatet er forkert i den forstand, at a legatus pro praetore kun holdt delegeret imperium. Jeg tror ikke, at dette er blevet fuldt udforsket, men min forståelse af forskellen mellem en simpel legatus og a legatus pro praetore var, at sidstnævnte blev stillet til ansvar for hæren/provinsen af imperatoren, hvorimod førstnævnte simpelthen var en underordnet kommandant af senatorisk rang. I begge tilfælde er legatus er fuldstændig underordnet imperatoren - derfor Catulus 'argument i sin tale i Cassius Dio mod lex Gabinia, at plebs skulle udpege flere uafhængige befalingsmænd frem for at tillade Pompeius at udpege sin egen legati, da en uafhængig imperator vil kæmpe for sin egen herlighed, hvorimod a legatus kæmper for en andens (og vil derfor ikke kæmpe så godt). Jeg tror, at Cæsar udtrykker den samme idé et eller andet sted.\nSå for at præcisere dit spørgsmål: Senatet valgte legati, sandsynligvis dem, der er udpeget af imperatoren. Imperatoren kunne delegere imperium pro praetore til a legatus, normalt hvis han havde kommandoen over provinsen eller en betydelig hær i sig selv, og det var imperatorens kald i feltet. Visse folkeafstemninger (begyndende med lex Gabinia) tillod imperatoren at navngive et antal legati pro praetore ved kampagnens start, hvem ville kæmpe stort set uafhængigt.\nDet bedste sted at undersøge dette er Brennans bog om praetoriet eller, hvis du læser tysk, Kunkel og Wittmanns bog om Staatsordnung und Staatspraxis.\nI det gamle Rom a promagistrat (Latin: pro magistratu) var en tidligere konsul eller ex-praetor, hvis imperium (beføjelsen til at kommandere en hær) blev forlænget i slutningen af hans årlige embedsperiode eller senere. De blev kaldt prokonsuler og propraetors. Dette var en innovation skabt under den romerske republik. Oprindeligt var det hensigten at give yderligere militære befalingsmænd til at støtte konsulernes hære (de to årligt valgte chefer for republikken og dens hær) eller at lede en ekstra hær. Med erhvervelsen af territorier uden for Italien, som blev annekteret som provinser, blev prokonsuler og propraetors provinsguvernører eller administratorer. En tredje type promagistrate var proquestorer.\nUnder det romerske kongerige og den første århundrede i den romerske republik blev legionær kavaleri udelukkende rekrutteret fra patriciernes rækker, der forventedes at levere seks centuriae kavaleri (300 heste for hver konsulær legion). Omkring 400 f.Kr., 12 mere centuriae af kavaleri blev etableret, og disse omfattede ikke-patricier (plebeier). Omkring 300 f.Kr. forpligter Samnite Wars Rom til at fordoble den normale årlige militære afgift fra to til fire legioner, hvilket fordobler kavaleriafgiften fra 600 til 1.200 heste. Legionær kavaleri begyndte at rekruttere rigere borgere uden for 18 centuriae. Disse nye rekrutter kom fra den første klasse af almindelige i Centuriate Assembly -organisationen og fik ikke de samme privilegier.\nPå tidspunktet for den anden puniske krig (218–202 f.Kr.) var alle medlemmer af den første klasse af almindelige forpligtet til at tjene som kavalerister. Tilstedeværelsen af sidestiller i det romerske kavaleri formindsket støt i perioden 200–88 f.Kr. som kun sidestiller kunne tjene som hærens højtstående officerer, da antallet af legioner spredte sig færre var til rådighed for almindelig kavaleri. Efter c. 88 f.Kr. sidestiller blev ikke længere inddraget i det legionære kavaleri, selvom de teknisk set var ansvarlige over for sådanne tjenester i hele principere æra (til 284 e.Kr.). De fortsatte med at levere hærens øverste officerer i hele principere.\nMed undtagelse af de rent arvelige patricier, den sidestiller oprindeligt blev defineret ved en ejendomsgrænse. Rangen blev overført fra far til søn, selvom medlemmer af ordenen, der ved den almindelige quinquennial (hvert femte år) folketælling ikke længere opfyldte ejendomsbehovet, normalt blev fjernet fra ordrens ruller af de romerske censorer. I den sene republik lå ejendomsgrænsen på 50.000 denarii og blev fordoblet til 100.000 af kejser Augustus (eneste regel 30 f.Kr. - 14 e.Kr.) - omtrent svarende til årslønningerne for 450 samtidige legionærer. I den senere republikanske periode blev romerske senatorer og deres afkom en uofficiel elite inden for rytterorden.\nUnder Augustus fik den senatoriske elite formel status (som ordo senatorius) med en højere formuestærskel (250.000 denarii, eller lønnen til 1.100 legionærer) og overlegen rang og privilegier til almindelige sidestiller. Under principere, sidestiller besat de øverste administrative og militære poster i den kejserlige regering. Der var en klar opdeling mellem job forbeholdt senatorer (de ældste) og dem, der var forbeholdt ikke-senatoriske sidestiller. Men karrierestrukturen for begge grupper var stort set ens: en periode med yngre administrative stillinger i Rom eller Romer Italien, efterfulgt af en periode (normalt et årti) militærtjeneste som højtstående hærofficer, efterfulgt af ledende administrative eller militære poster i provinser. Senatorer og sidestiller dannede en lille elite på under 10.000 medlemmer, der monopoliserede politisk, militær og økonomisk magt i et imperium på omkring 60 millioner indbyggere.\nI løbet af det 3. århundrede e.Kr. skiftede magten fra det italienske aristokrati til en klasse af sidestiller som havde tjent deres medlemskab ved fornem militærtjeneste, ofte stigende fra rækken: karrieremilitære officerer fra provinserne (især Balkanprovinserne), der fordrev de italienske aristokrater i de øverste militærposter, og under Diocletian (regeret 284-305) fra også de øverste civile stillinger. Dette reducerede effektivt det italienske aristokrati til en ledig, men uhyre velhavende gruppe af grundejere. I løbet af det 4. århundrede blev status af sidestiller blev forringet til ubetydelighed ved overdrevne bevillinger af rang. På samme tid blev rækken af senatorer hævet til over 4.000 ved oprettelsen af det byzantinske senat, et andet senat i Konstantinopel og tredobling af medlemskabet af begge senater. Den senatoriske orden i det 4. århundrede var således ækvivalent med rytterorden af principere.\nIfølge romersk legende blev Rom grundlagt af sin første konge, Romulus, i 753 f.Kr. Imidlertid tyder arkæologiske beviser på, at Rom ikke fik karakter af en samlet bystat (i modsætning til en række separate bakketop bosættelser) før ca. 625 f.Kr. \nRomersk tradition fortæller, at Ridderorden blev grundlagt af Romulus, der angiveligt oprettede et kavaleriregiment på 300 mand kaldet Celeres ("Swift Squadron") til at fungere som hans personlige eskorte, hvor hver af de tre romerske "stammer" (faktisk stemmekredse) leverede 100 heste. Dette kavaleriregiment blev angiveligt fordoblet i størrelse til 600 mand af kong Lucius Tarquinius Priscus (traditionelle datoer 616–578 f.Kr.).  At kavaleriet blev øget til 600 i løbet af regaltiden er sandsynligt, da kavaleriet i den tidlige republik forblev 600-stærkt (to legioner med hver 300 heste).  Ifølge Livy etablerede kong Servius Tullius (traditionelle regeringsdatoer 578–535 f.Kr.) yderligere 12 centuriae af sidestiller, en yderligere tredobling af kavaleriet.  Alligevel var dette sandsynligvis anakronistisk, da det ville have resulteret i et kontingent på 1.800 heste, uhensigtsmæssigt store, sammenlignet med det tunge infanteri, som sandsynligvis kun var 6.000 stærkt i den sene kongelige periode. I stedet er de yderligere 12 centuriae blev sandsynligvis oprettet på et senere tidspunkt, måske omkring 400 f.Kr., men disse nye enheder var politiske ikke militære, højst sandsynligt designet til at optage plebejere i ridderordenen. [ original forskning? ] \nTilsyneladende, sidestiller blev oprindeligt forsynet med en sum penge af staten til at købe en hest til militærtjeneste og til dens foder. Dette blev kendt som en equus publicus. \nTheodor Mommsen hævder, at det kongelige kavaleri udelukkende blev trukket fra patriciernes rækker (patricii), aristokratiet i det tidlige Rom, som var rent arveligt.  Bortset fra den traditionelle forbindelse mellem aristokratiet og hestemanden er beviset for denne opfattelse det faktum, at der under republikken var seks centuriae (valgkredse) af sidestiller i comitia centuriata (valgforsamling) beholdt navnene på de oprindelige seks kongelige kavalerier centuriae.  [Note 1] Disse er meget sandsynligt "centuriae af patricianske adelige "i comitia nævnt af leksikologen Sextus Pompeius Festus. Hvis dette synspunkt er korrekt, indebærer det, at kavaleriet udelukkende var patricier (og derfor arvelig) i regalperioden. (Cornell anser imidlertid beviserne for svage). \nDet er almindeligt accepteret, at det romerske monarki blev styrtet af et patricierkup, sandsynligvis fremkaldt af Tarquin -dynastiets populistiske politik til fordel for plebejerklassen. [Note 2] Alfoldi antyder, at kuppet blev udført af celeres dem selv.  Ifølge Fraccaro -fortolkningen, da det romerske monarki blev erstattet med to årligt valgte praetores (senere kaldet "konsuler"), blev den kongelige hær delt ligeligt mellem dem i kampagneformål, hvilket, hvis det er sandt, forklarer, hvorfor Polybius senere sagde, at en legions kavalerikontingent var 300 stærk. \nDe 12 yderligere centuriae tilskrevet af Livy til Servius Tullius blev i virkeligheden sandsynligvis dannet omkring 400 f.Kr. I 403 f.Kr., ifølge Livy, i en krise under belejringen af Veii, havde hæren akut behov for at indsætte flere kavalerier, og "dem, der havde rytterstatus, men endnu ikke havde fået tildelt offentlige heste", meldte sig frivilligt til at betale for deres heste ud af deres egne lommer. Som kompensation blev der indført løn for kavaleri, som det allerede havde været for infanteriet (i 406 f.Kr.). \nDe personer, der omtales i denne passage, var sandsynligvis medlemmer af de 12 nye centuriae der havde ret til offentlige heste, men midlertidigt opgav det privilegium. Mommsen hævder imidlertid, at passagen henviser til, at medlemmer af den første klasse af almindelige blev optaget til kavaleri i 403 f.Kr. for første gang som en nødforanstaltning. I så fald kan denne gruppe være den oprindelige såkaldte sidestiller equo privato, en rang, der er attesteret i hele republikkens historie (i modsætning til sidestiller equo publico). På grund af mangel på beviser, oprindelse og definition af equo privato sidestiller forblive uklare.\nDet er bred enighed om, at de 12 nye centuriae var åbne for ikke-patricier.  Fra denne dato, hvis ikke tidligere, ikke alle sidestiller var patricier. Patricierne, som en lukket arvelig kast, faldt støt i antal gennem århundrederne, da familier døde ud. Omkring 450 f.Kr. er der omkring 50 patricier herrer (klaner) registreret, hvorimod der kun var 14 tilbage på tidspunktet for Julius Cæsar (diktator i Rom 48–44 f.Kr.), hvis egen Iulii -klan var patricier. \nI modsætning hertil er rækken af sidestiller, selv om de også var arvelige (i den mandlige linje), var åbne for nye aktører, der opfyldte ejendomsbehovet, og som tilfredsstilte de romerske censorer, at de var egnede til medlemskab.  Som en konsekvens blev patricierne hurtigt kun et lille mindretal af rytterorden. Patricierne beholdt imidlertid politisk indflydelse meget ude af proportioner med deres antal. Indtil 172 f.Kr. skulle en af de to konsuler, der blev valgt hvert år, være patricier. \nDerudover kan patricierne have beholdt deres originale seks centuriae, hvilket gav dem en tredjedel af den samlede stemmekraft i sidestiller, selvom de kun udgjorde et lille mindretal af ordenen ved 200 f.Kr. Patricierne nød også officiel forrang, såsom retten til at tale først i senatoriske debatter, som blev indledt af princeps senatus (Leder af senatet), en stilling forbeholdt patricierne. Derudover monopoliserede patricierne visse præstedømme og fortsatte med at nyde enorm prestige. \nTransformation af stat og hær (338–290) Rediger\nPerioden efter afslutningen af Latinerkrigen (340–338 f.Kr.) og Samnite Wars (343–290) oplevede den romerske republiks forvandling fra en magtfuld, men belejret bystat til den hegemoniske magt på den italienske halvø. Dette blev ledsaget af dybtgående ændringer i dets forfatning og hær. Internt var den kritiske udvikling fremkomsten af senatet som det almægtige statsorgan. \nI 280 f.Kr. havde senatet overtaget total kontrol med statens beskatning, udgifter, krigserklæringer, traktater, rejsning af legioner, etablering af kolonier og religiøse anliggender. Med andre ord stort set al politisk magt. Fra en ad hoc gruppe af rådgivere udpeget af konsulerne, var senatet blevet et permanent organ på omkring 300 livsvarige, der som stort set tidligere romerske magistrater pralede af enorm erfaring og indflydelse.  På samme tid gav den politiske forening af den latinske nation, under romersk styre efter 338 f.Kr., Rom en folkerig regional base, hvorfra man kunne starte sine angrebskrige mod sine naboer. \nDen opslidende konkurrence om italiensk hegemoni, som Rom kæmpede mod Samnite League, førte til transformationen af den romerske hær fra den græske stil hoplite falanks, at det var i den tidlige periode, til den manipulerede hær i italiensk stil, beskrevet af Polybius. Det menes, at romerne kopierede den manipulære struktur fra deres fjender samnitterne og lærte gennem hård erfaring dens større fleksibilitet og effektivitet i det bjergrige terræn i det centrale Italien. \nDet er også fra denne periode, at hver romersk hær, der indtog feltet, regelmæssigt blev ledsaget af mindst lige så mange tropper leveret af socii (Roms italienske militære forbund, ofte omtalt som "latinske allierede").  Hver legion ville blive matchet af en konfødereret ala (bogstaveligt talt: "vinge"), en formation, der indeholdt nogenlunde samme antal infanteri som en legion, men tre gange antallet af heste (900). \nLegionær kavaleri undergik sandsynligvis også en transformation i denne periode, fra de lette, ikke-pansrede ryttere fra den tidlige periode til de pansrede cuirassiers i græsk stil beskrevet af Polybius.  Som et resultat af kravene fra de samnitiske fjendtligheder blev en normal konsulær hær fordoblet i størrelse til to legioner, hvilket gjorde, at fire legioner blev rejst årligt samlet. Romersk kavaleri i marken steg således til cirka 1.200 heste. \nDette repræsenterede nu kun 25% af hærens samlede kavalerikontingent, resten blev leveret af de italienske konføderationer. En legions beskedne kavaleriandel på 7% af dens 4.500 samlede styrke blev således øget til 12% i en konfødereret hær, der kan sammenlignes med (eller højere end) andre styrker i Italien undtagen gallerne og også ligner dem i græske hære som Pyrrhus's . \nPolitisk rolle Rediger\nPå trods af en tilsyneladende demokratisk forfatning baseret på folkets suverænitet var den romerske republik i virkeligheden et klassisk oligarki, hvor den politiske magt blev monopoliseret af den rigeste sociale echelon.  Sandsynligvis i 300 f.Kr., centuriere organisering af det romerske borgerorgan til politiske formål opnåede den udviklede form beskrevet af Polybius og Livy. Det comitia centuriata var den mest magtfulde folkeforsamling, da den udstedte romerske love og årligt valgte de romerske magistrater, statens udøvende embedsmænd: konsuler, praetorer, aediles og kvæstorer. \nI forsamlingen blev borgerorganet opdelt i 193 centuriaeeller valgkredse. Heraf blev 18 tildelt til sidestiller (inklusive patricier) og yderligere 80 til den første klasse af almindelige, hvilket sikrede et absolut flertal af stemmerne (98 ud af 193) til den rigeste samfundslag, selvom den kun udgjorde et lille mindretal af borgerne. (Den laveste klasse, den proletarii, vurderet til under 400 drachmae, havde kun én stemme, på trods af at den var den mest talrige). \nSom følge heraf kunne den rigeste echelon sikre, at de valgte magistrater altid var deres egne medlemmer. Til gengæld sikrede dette, at senatet var domineret af de velhavende klasser, da dets medlemskab næsten udelukkende bestod af nuværende og tidligere magistrater. \nAnalyse af romersk centuriatorganisation \n(drachmae: denarii efter 211 f.Kr.)\nPatricii (patricier) i.a. (arvelig) 6 Officerer og legionær kavaleri\nEquites (riddere) arvelig/over 25.000?* 12 Officerer og legionær kavaleri\nFørste klasse 10,000 – 25,000? 80 Legionær kavaleri\nAnden klasse 7,500 – 10,000 20 Legionær infanteri\nTredje klasse 5,000 – 7,500 20 Legionær infanteri\nFjerde klasse 2,500 – 5,000 20 Legionær infanteri\nFemte klasse 400 (eller 1.100) - 2.500 30 Legionær infanteri (velitter)\nProletarii (capite censi) Under 400 (eller 1.100) 1 Flåder (roere)\nMilitær officer rolle Rediger\nI "polybisk"Midten af republikkens hær (338-88 f.Kr.), sidestiller havde eneret til at tjene som højtstående officerer i hæren.  Disse var de seks tribuni militum i hver legion, der blev valgt af comitia i starten af hver kampagnesæson og skiftedes til at kommandere legionen parvis praefecti sociorum, kommandører for det italienske forbund alae, der blev udpeget af konsulerne og de tre nedbrydninger der førte hver eskadrille (turma) af legionær kavaleri (i alt 30 nedbrydninger pr. legion). \nSom deres navn antyder, sidestiller var ansvarlige for kavaleri i legionen i midten af republikken. De leverede oprindeligt en legions hele kavalerikontingent, selvom der fra et tidligt stadie (sandsynligvis fra ca. 400 og ikke senere end ca. 300 f.Kr.), da antallet af ryttere var blevet utilstrækkeligt, regelmæssigt var et stort antal unge mænd fra den første klasse af almindelige frivilligt arbejde for tjenesten, som blev anset for mere glamourøs end infanteriet. \nKavalerirollen af sidestiller faldt efter den anden puniske krig (218–201 f.Kr.), da antallet af ryttere blev utilstrækkeligt til også at yde hærens officerer og generelle kavalerister. Equites blev udelukkende en officer-klasse, hvor den første klasse af almindelige leverede det legionære kavaleri.\nFra de tidligste tider og i hele den republikanske periode var Roman sidestiller abonnerede i deres rolle som romerske kavalerister på et etos af personlig heltemod og ære. Dette blev motiveret af ønsket om at retfærdiggøre deres priviligerede status over for de lavere klasser, der stillede infanterirækken til rådighed, at øge deres efternavn og at øge deres chancer for efterfølgende politisk fremgang i et krigssamfund. Til sidestiller, et fokus for den heroiske etos var søgen efter spolia militaria, den fjernede rustning og våben fra en fjende, som de havde dræbt i enkeltkamp. Der er mange registrerede tilfælde. For eksempel blev Servilius Geminus Pulex, der blev konsul i 202 f.Kr., kendt for at have vundet spolia 23 gange. \nJo højere rang modstanderen blev dræbt i kamp, desto mere prestigefyldt spolia, og ikke mere end spolia duci hostium detracta, byttet taget fra en fjendtlig leder selv. [Note 3] Mange sidestiller forsøgte at opnå en sådan ære, men meget få lykkedes af den grund, at fjendtlige ledere altid var omgivet af et stort antal elite livvagter. \nEt vellykket forsøg, men med et tragisk twist, var nedbrydningen Titus Manlius Torquatus i 340 f.Kr. under Latinerkrigen. På trods af strenge ordre fra konsulerne (hvoraf den ene var hans egen far) om ikke at engagere fjenden, kunne Manlius ikke modstå at acceptere en personlig udfordring fra chefen for det toskulanske kavaleri, som hans eskadrille stødte på under rekognoscering. Der fulgte en voldsomt anfægtet dyst med de modsatte eskadriller som tilskuere. Manlius vandt og spydte sin modstander efter at sidstnævnte blev kastet af hans hest. Men da den sejrrige unge mand præsenterede byttet for sin far, beordrede sidstnævnte sin søns øjeblikkelige henrettelse for at være ulydig mod ordrer. "Ordrer fra Manlius" (Manliana imperia) blev en ordsproglig hærbetegnelse for ordrer, der under ingen omstændigheder må ses bort fra. \nI 218 f.Kr. blev lex Claudia begrænsede senatorernes og deres sønners kommercielle aktivitet med den begrundelse, at det var uforeneligt med deres status. Senatorer blev forbudt at eje skibe med større kapacitet end 300 amforaer (cirka syv tons) - dette vurderes at være tilstrækkeligt til at bære produkterne fra deres egne landede godser, men for lille til at udføre storstilet søtransport. \nFra denne tid og fremefter investerede senatoriske familier for det meste deres kapital i jord. Alle andre ryttere var fri til at investere deres rigdom, stærkt øget af væksten i Roms oversøiske imperium efter den anden puniske krig, i store kommercielle virksomheder, herunder minedrift og industri samt jord.  Ryttere blev især fremtrædende inden for skatteopdræt og ejede i 100 f.Kr. stort set alle skattebrugsvirksomheder (publicani). \nI løbet af den sene republikanske æra blev opkrævningen af de fleste skatter udbudt til private eller virksomheder ved konkurrenceprægning, hvor kontrakten for hver provins blev tildelt publicanus der byder det højeste forskud til statskassen på provinsens estimerede skatteoptagelse. Det publicanus ville derefter forsøge at inddrive sit forskud med ret til at beholde ethvert overskud, der blev indsamlet som sit overskud. Dette system resulterede ofte i afpresning fra den almindelige befolkning i provinserne, som skrupelløst publicani ofte søgt at maksimere deres fortjeneste ved at kræve en meget højere skatteprocent end oprindeligt fastsat af regeringen. Provinsguvernørerne, hvis pligt det var at dæmme op for ulovlige krav, blev ofte bestukket til accept af publicani. \nSystemet førte også til politisk konflikt mellem ''sidestiller publicani og størstedelen af deres med-sidestillerisær senatorer, der som store grundejere ønskede at minimere afgiften på jord uden for Italien (tributum solis), som var den vigtigste kilde til statsindtægter.  Dette system blev opsagt af den første romerske kejser, Augustus (eneste regel 30 f.Kr. - 14 e.Kr.), som overførte ansvaret for skatteopkrævning fra publicani til provinsens lokale myndigheder (civitates peregrinae).  Selvom sidstnævnte også ofte beskæftigede private virksomheder til at indsamle deres skattekvoter, var det i deres egen interesse at begrænse afpresning. I den kejserlige æra blev skatteopkrævere generelt betalt en aftalt procentdel af det indsamlede beløb. sidestiller publicani blev fremtrædende i bankaktiviteter som pengeudlån og pengeomlægning. \nRytternes officielle kjole var tunica angusticlavia (smalstribet tunika), slidt under togaen, på en sådan måde, at striben over højre skulder var synlig (i modsætning til den brede stribe, der bæres af senatorer. ) sidestiller bar titlen sidestiller Romanus, havde ret til at bære en anulus aureus (guldring) på deres venstre hånd og nød fra 67 f.Kr. privilegerede pladser ved spil og offentlige funktioner (lige bag dem, der er forbeholdt senatorer). \nDifferentiering af den senatoriske orden Rediger\nSenatet som et organ var dannet af siddende senatorer, hvis antal blev holdt på omkring 600 af grundlæggeren af principere, Augustus (eneste regel 30 f.Kr. - AD 14) og hans efterfølgere indtil 312. Senators sønner og yderligere efterkommere beholdt teknisk rytterstatus, medmindre og indtil de vandt et sæde i senatet. Men Talbert hævder, at Augustus etablerede den eksisterende senatoriske elite som en separat og overlegen orden (ordo senatorius) til sidestiller for første gang.  Beviset for dette omfatter:\nAugustus satte for første gang et minimumskrav til ejendom for optagelse i senatet på 250.000 denarii, to og en halv gange de 100.000 denarii at han satte til optagelse i rytterorden. \nAugustus tillod for første gang senators sønner at bære tunica laticlavia (tunika med brede lilla striber, der var senatorernes officielle kjole) på at nå deres flertal, selvom de endnu ikke var medlemmer af senatet. \nSenators sønner fulgte en separat cursus honorum (karrierevej) til andre sidestiller inden du går ind i senatet: først en aftale som en af vigintiviri ("Twenty Committee", et organ, der omfattede embedsmænd med en række mindre administrative funktioner), eller som en augur (præst), efterfulgt af mindst et år i militæret som tribunus militum laticlavius (næstkommanderende) for en legion. Denne post blev normalt besat, før tribunen var blevet medlem af senatet.\nEn ægteskabslov fra 18 f.Kr. ( lex Julia) synes ikke kun at definere senatorer, men også deres efterkommere til tredje generation (i den mandlige linje) som en særskilt gruppe.  Der blev således oprettet en gruppe mænd med senatorisk rang (senatorii) bredere end bare siddende senatorer (senatorer).\nEn families senatoriske status var ikke kun afhængig af at fortsætte med at matche den højere rigdomskvalifikation, men af at deres førende medlem havde en plads i senatet. I mangel af begge betingelser ville familien vende tilbage til almindelig ridderstatus. Selvom sønner til siddende senatorer ofte vandt pladser i senatet, var dette på ingen måde garanteret, da kandidater ofte var i undertal af de 20 ledige pladser hvert år, hvilket førte til intens konkurrence.\nOrdo equester under Augustus Edit\nHvad angår rytterordenen, ophævede Augustus tilsyneladende rangen af equo privato, ifølge alle dets medlemmer equo publico status. Derudover organiserede Augustus ordren på en kvasi-militær måde, med medlemmer tilmeldt seks turmae (fiktive kavaleri eskadriller). Ordensstyrelsesorganet var seviri ("Komité for seks"), sammensat af "kommandanterne" for turmae. I et forsøg på at fremme sidestiller esprit de corps, Genoplivede Augustus en nedlagt republikansk ceremoni, anerkendelse equitum (inspektion af sidestiller), hvori sidestiller paradede hvert femte år med deres heste før konsulerne.  På et tidspunkt i løbet af de tidlige principere, sidestiller opnået retten til titlen "egregius"(" fornem herre "), mens senatorer blev stylet"clarissimus"," mest fornemme "). \nUd over sidestiller med equus publicus, Augustus lovgivning tillod enhver romersk statsborger, der i en officiel folketælling blev vurderet at opfylde ejendomskravet på 100.000 denarii at bruge titlen på eques og bære den smalstribede tunika og guldring. Men sådan "ejendomskvalificeret sidestiller"blev tilsyneladende ikke optaget i ordo equester selv, men simpelthen nød rytterstatus.  \nKun dem, der har fået en equus publicus af kejseren (eller som arvede status fra deres fædre) blev indskrevet i ordren. Kejserlig sidestiller blev således opdelt i to niveauer: et par tusinde hovedsageligt italienske equites equo publico, medlemmer af ordren berettiget til at besidde de offentlige embeder forbeholdt sidestiller og en meget større gruppe af velhavende italienere og provinser (anslået til 25.000 i det 2. århundrede) af rytterstatus, men uden for ordenen.  \nRyttere kunne igen blive hævet til senatorisk rang (f.eks. Plinius den Yngre), men i praksis var dette meget vanskeligere end stigning fra almindelig til rytterrang. For at deltage i den øvre orden var kandidaten ikke kun forpligtet til at opfylde minimumskravet til ejendom på 250.000 denarii, men måtte også vælges som medlem af senatet. Der var to ruter til dette, begge kontrolleret af kejseren:\nDen normale rute var valg til posten som kvæstor, det mest yngre magistrat (for hvilket minimumsberettigede alder var 27 år), der havde automatisk medlemskab af senatet. Tyve kvæstorer blev udpeget hvert år, et antal, der åbenbart stort set matchede de gennemsnitlige årlige ledige stillinger (forårsaget af død eller bortvisning for forseelser eller utilstrækkelig rigdom), så grænsen på 600 medlemmer blev bevaret. Under Augustus havde senators sønner ret til at stille op til valg, mens ryttere kun kunne gøre det med kejserens tilladelse. Senere i Julio-Claudian-perioden blev reglen fastslået, at alle kandidater krævede kejserlig orlov. Tidligere udført af folkemødet (comitia centuriata), var valget i hænderne fra tidspunktet for Tiberius og frem for selve senatet, hvis siddende medlemmer uundgåeligt begunstigede deres kollegers sønner. Da sidstnævnte alene ofte var i undertal af antallet af ledige pladser, havde rytterkandidater ingen chance, medmindre de nød kejserens særlige støtte. \nDen ekstraordinære rute var direkte udnævnelse til et senatsæde af kejseren (adlectio), teknisk brug af den romerske censors beføjelser (som også gav ham ret til at udvise medlemmer). Adlectio blev imidlertid generelt brugt sparsomt for ikke at overtræde loftet på 600 medlemmer. Det blev hovedsageligt tyet til i perioder, hvor antallet af senater blev stærkt udtømt f.eks. under borgerkrigen 68–69, hvorefter kejser Vespasian lavede storstil adlectiones. \nRidningens offentlige karriere Rediger\nI public service, sidestiller equo publico havde deres egen version af senatoriet cursus honorumeller konventionel karrierevej, der typisk kombinerede militære og administrative stillinger. Efter en indledende periode på et par år i lokale myndigheder i deres hjemregioner som administratorer (lokale aediles eller duumviri) eller som præster (øger), sidestiller blev forpligtet til at tjene som militærofficerer i cirka 10 år, før de ville blive udnævnt til ledende administrative eller militære stillinger. \nRyttere leverede udelukkende praefecti (befalingsmænd) for den kejserlige hærs hjælperegimenter og fem af de seks tribuni militum (højtstående stabsofficerer) i hver legion. Standarden for rytterofficers progression blev kendt som "tres milits"(" tre tjenester "): praefectus af en kohorer (hjælpeinfanteriregiment), efterfulgt af tribunus militum i en legion, og endelig praefectus af en ala (hjælpekavaleriregiment). Fra Hadrians tid blev en fjerde milits tilføjet for usædvanligt begavede officerer, chef for en ala milliaria (dobbelt styrke ala). Hver post blev varetaget i tre til fire år. \nDe fleste af de øverste poster i den kejserlige administration var forbeholdt senatorer, der sørgede for guvernørerne i de større provinser (undtagen Egypten), legati legionis (legionskommandanter) for alle legioner uden for Egypten, og praefectus urbi (præfekt for byen Rom), der kontrollerede Cohortes Urbanae (offentlige orden bataljoner), den eneste fuldt bevæbnede styrke i byen bortset fra Praetorian Guard. Ikke desto mindre blev en bred vifte af ledende administrative og militære stillinger oprettet og forbeholdt ryttere af Augustus, selvom de fleste rangerede under de senatoriske stillinger. \nI den kejserlige administration omfattede rytterposter stillingen som guvernør (praefectus Augusti) i provinsen Egypten, som blev betragtet som den mest prestigefyldte af alle stillinger, der er åbne for sidestiller, ofte kulminationen på en lang og fornem karriere, der tjente staten. Ud over, sidestiller blev udnævnt til guvernør (prokurator Augusti) i nogle mindre provinser og underprovinser f.eks. Judaea, hvis guvernør var underordnet guvernøren i Syrien. \nRyttere var også de finansdirektører (også kaldet procuratores Augusti) i de kejserlige provinser og de finansdirektører i senatoriske provinser. I Rom besatte ryttere adskillige højtstående administrative stillinger såsom kejserens statssekretærer (fra Claudius 'tid f.eks. Korrespondance og statskasse) og praefecti annonae (direktør for kornforsyninger). \nI militæret leverede ryttere praefecti praetorio (befalingsmænd for Praetorian Guard), der også fungerede som kejserens chefer for militærstab. Der var normalt to af disse, men til tider resulterede uregelmæssige aftaler i kun en enkelt siddende eller endda tre på samme tid.  Ryttere leverede også praefecti classis (admiraler befalende) af de to største kejserlige flåder ved Misenum i Napoli -bugten og ved Ravenna på den italienske Adriaterhavskysten. Kommandoen over Roms brandvæsen og mindre konstabulær, vagter, var ligeledes forbeholdt sidestiller. \nIkke alle sidestiller fulgte den konventionelle karrierevej. De ryttere, der har specialiseret sig i en juridisk eller administrativ karriere, der leverer dommere (iudices) i Roms retsdomstole og statssekretærer i den kejserlige regering, fik dispensation fra militærtjeneste af kejser Hadrian (r. 117–138 e.Kr.).  Samtidig er der mange sidestiller blev karriere -militærofficerer og blev i hæren i meget længere tid end 10 år. Efter at have afsluttet deres tres milits, nogle ville fortsætte med at kommandere hjælperegimenter, der bevæger sig på tværs af enheder og provinser. \nAllerede velhavende til at starte med, equites equo publico akkumuleret endnu større rigdom ved at besidde deres reserverede ledende stillinger i administrationen, som bar enorme lønninger (selvom de generelt var mindre end senatoriske lønninger).  For eksempel lønningerne til hestesport prokuratorer (finanspolitisk og guvernør) varierede fra 15.000 til maksimalt 75.000 denarii (for guvernøren i Egypten) om året, mens en rytter praefectus af en ekstra kohorte blev betalt omkring 50 gange så meget som en almindelig fodsoldat (ca. 10.000 denarii). EN praefectus kunne således tjene på et år det samme som to af hans hjælpestyrere tilsammen optjent i løbet af hele deres 25-årige servicevilkår.  \nForholdet til kejseren Edit\nDet blev antydet af gamle forfattere og accepteret af mange moderne historikere, at romerske kejsere stolede mere på ryttere end mænd af senatorisk rang og brugte førstnævnte som en politisk modvægt til senatorerne. Ifølge denne opfattelse blev senatorer ofte betragtet som potentielt mindre loyale og ærlige af kejseren, da de kunne blive magtfulde nok ved kommando fra provinsielle legioner til at iværksætte kup. \nDe havde også større muligheder for pekulation som provinsguvernører. Derfor udnævnelsen af ryttere til de mest følsomme militære kommandoer.I Egypten, der leverede meget af Italiens kornbehov, blev guvernøren og kommandanterne for begge provinsielle legioner trukket fra rytterordenen, da det blev anset for risikabelt at placere en senator i en position for at sulte Italien. \nKommandørerne for Praetorian Guard, den vigtigste militære styrke tæt på kejseren i Rom, blev også normalt hentet fra rytterordenen.  Også anført til støtte for dette synspunkt er udnævnelsen af rytterstatistik prokuratorer, rapporterer direkte til kejseren sammen med senatorielle provinsguvernører. Disse ville føre tilsyn med opkrævningen af skatter og fungere som vagthunde for at begrænse mulighederne for korruption fra guvernørernes side (samt forvaltning af de kejserlige godser i provinsen).\nIfølge Talbert tyder beviserne imidlertid på det sidestiller var ikke mere loyale eller mindre korrupte end senatorer.  F.eks. 26 f.Kr. blev rytterguvernøren i Egypten, Cornelius Gallus, tilbagekaldt for politisk mistænkelig adfærd og forskellige andre forseelser. Hans adfærd blev anset for tilstrækkelig alvorlig af senatet til at berettige den maksimale straf for eksil og konfiskation af aktiver.  Under Tiberius blev både den senatoriske guvernør og rytterfiskalprokuratoren i Asiens provins dømt for korruption. \nDer er tegn på, at kejsere var lige så forsigtige med magtfulde sidestiller som de var af senatorer. Augustus håndhævede en stiltiende regel om, at senatorer og fremtrædende ryttere skulle få hans udtrykkelige tilladelse til at komme ind i Egypten, en politik, der blev videreført af hans efterfølgere.   Også kommandoen fra den prætorianske garde var normalt delt mellem to sidestiller, for at reducere potentialet for en succes statskup. På samme tid blev kommandoen over den anden militære styrke i Rom, cohortes urbanae, blev overdraget til en senator.\nOligarkisk styre i begyndelsen principere (til AD 197) Rediger\nFordi senatet var begrænset til 600 medlemmer, sidestiller equo publico, der tæller flere tusinder, er stærkt i undertal af mænd af senatorisk rang.  Alligevel senatorer og sidestiller tilsammen udgjorde en lille elite i en borgerkrop på omkring 6 millioner (i 47 e.Kr.) og et imperium med en samlet befolkning på 60–70 millioner.   Denne uhyre velhavende elite monopoliserede politisk, militær og økonomisk magt i imperiet. Det kontrollerede de store statskontorer, kommando over alle militære enheder, ejerskab af en betydelig del af imperiets agerjord (f.eks. Under Nero (r.54–68), halvdelen af alt jord i Afrika proconsularis provinsen var ejet af kun seks senatorer) og af de fleste større kommercielle virksomheder. \nSamlet set er senatorer og sidestiller samarbejdede problemfrit i imperiets drift. I modsætning til den sene republiks kaotiske borgerkrige opnåede reglen for dette lille oligarki en bemærkelsesværdig grad af politisk stabilitet. I de første 250 år af principere (30 f.Kr. - 218 e.Kr.), var der kun en enkelt episode af store interne stridigheder: borgerkrigen 68–69.\nDet ser ud til, at rytterne i den kejserlige tjeneste fra starten var organiseret på et hierarkisk grundlag, der afspejlede deres lønklasser. Ifølge Suetonius, der skrev i begyndelsen af det andet århundrede e.Kr., var rytterprokuratorerne, der "udførte forskellige administrative opgaver i hele imperiet" fra kejser Claudius I's tid organiseret i fire lønklasser, trecenarii det ducenarii, det centenarii, og sexagenariimodtager henholdsvis 300.000, 200.000, 100.000 og 60.000 sesterces om året.  Cassius Dio, der skrev et århundrede senere, tilskrev begyndelsen af denne proces til den første kejser, Augustus, selv. \nDer er næsten ingen litterære eller epigrafiske beviser for brugen af disse rækker før mod slutningen af det 2. århundrede. Imidlertid ser det ud til, at kejsernes stigende beskæftigelse af ryttere i civile og militære roller havde haft sociale konsekvenser for det, da begyndte der at dukke de første henvisninger til et mere vidtrækkende hierarki med tre forskellige klasser, der dækker hele ordren: den Viri Egregii (Vælg mænd) Viri Perfectissimi ("Best of Men") og Viri Eminentissimi ("Mest fremtrædende af mænd"). De mekanismer, hvormed rytterne blev organiseret i disse klasser og de håndhævede sondringer, kendes ikke. Imidlertid antages det generelt, at den højeste klasse, Viri Eminentissimi, var begrænset til Prætoriske præfekter, mens Viri Perfectissimi var lederne af de vigtigste statsdepartementer og de store præfekturer, herunder Egypten, byvagten (vagter), majsforsyningen (annona) osv. og mænd bestilt i at udføre specifikke opgaver af kejseren selv som f.eks. militæret duces. Det definerende kendetegn ved perfekt synes at have været, at dens medlemmer var af eller forbundet socialt (dvs. som klienter - se Patronage i det gamle Rom af Store Mænd) med den kejserlige hofkreds og var embedsmænd kendt for kejseren og udpeget af hans fordel. Det er også muligt, at systemet var beregnet til at angive hierarkiet af embedsmænd i situationer, hvor dette kan bestrides.  Den Viri Egregii forstod resten af Rytterorden, i kejsernes tjeneste.\nDet Viri Egregii omfattede embedsmænd fra alle fire lønklasser. Ducenariate prokuratorer, der styrer provinser, der ikke er forbeholdt senatorer, tilhørte denne kategori  ligesom praefecti legionum, efter Gallienus åbnede alle legionære kommandoer for ryttere.  Det ser imidlertid ud til, at efter 270 e.Kr. procuratores ducenarii blev hævet i rækken af Viri Perfectissimi. \nDe militære rytteres stigning (3. århundrede) Rediger\nDet 3. århundrede oplevede to store tendenser i udviklingen af det romerske aristokrati: den progressive overtagelse af de øverste positioner i imperiets administration og hær af militære ryttere og den ledsagende udelukkelse af det italienske aristokrati, både senatorer og sidestiller og væksten i hierarkiet inden for de aristokratiske ordener.\nAugustus indførte en politik efterfulgt af hans efterfølgere om at hæve til ordo equester det primus pilus (øverste centurion) for hver legion, ved udgangen af sit enkeltår i stillingen.  Dette resulterede i, at omkring 30 karrieresoldater, der ofte rejste sig fra rækken, sluttede sig til orden hvert år. Disse sidestiller primipilares og deres efterkommere udgjorde en del af ordenen, der var ganske forskellig fra de italienske aristokrater, der var blevet næsten umulige at skelne fra deres senatoriske kolleger. \nDe var næsten udelukkende provinser, især fra Donau -provinserne, hvor omkring halvdelen af den romerske hær blev indsat. Disse Danubianere kom for det meste fra Pannonia, Moesia, Thrakien, Illyria og Dalmatien. De var generelt langt mindre velhavende end de ejende italienere (havde ikke fordel af århundreders arvelig rigdom), og de havde sjældent ikke-militære stillinger. \nDeres professionalisme fik kejsere til at stole mere og mere på dem, især i vanskelige konflikter såsom Marcomannic Wars (166-180). Men fordi de kun var ryttere, kunne de ikke udnævnes til de øverste militære kommandoer, dem af legatus Augusti pro praetore (guvernør i en kejserlig provins, hvor stort set alle militære enheder blev indsat) og legatus legionis (chef for en legion). I det senere 2. århundrede forsøgte kejsere at omgå problemet ved at hæve et stort antal primipilares til senatorisk rang af adlectio. \nMen dette mødte modstand i senatet, så kejsere i 3. århundrede udnævnte ryttere direkte til de øverste kommandoer under fiktionen, at de kun var midlertidige vikarer (praeses pro legato). Septimius Severus (r. AD 193–211) udnævnt primipilares at kommandere over de tre nye legioner, som han rejste i 197 til sin partiske krig, Legio I, II & amp III Parthica  Gallienus (r. AD 253–268) afsluttede processen ved at udpege sidestiller at kommandere alle legionerne.  Disse udpegede var for det meste provinsielle soldat-ryttere, ikke italienske aristokrater. \nUnder den reformerende kejser Diocletianus (r. 284–305 e.Kr.), selv en illyrisk rytterofficer, blev den militære rytters "overtagelse" bragt et trin videre med fjernelse af arvelige senatorer fra de fleste administrative såvel som militære stillinger. Arvelige senatorer var begrænset til administrative job i Italien og et par naboprovinser (Sicilien, Afrika, Achaea og Asien), på trods af at senior administrative stillinger var blevet kraftigt multipliceret med tredobling af antallet af provinser og oprettelsen af bispedømmer (super -provinser). Udelukkelsen af det gamle italienske aristokrati, både senatorisk og rytterisk, fra den politiske og militære magt, som de havde monopoliseret i mange århundreder, var således fuldstændig. Senatet blev politisk ubetydeligt, selvom det beholdt stor prestige. \nDet 3. og 4. århundrede oplevede en spredning af hierarkiske rækker inden for de aristokratiske ordener, i tråd med den større lagdeling af samfundet som helhed, som blev opdelt i to brede klasser med diskriminerende rettigheder og privilegier: ærlighed (mere ædelt) og humiliores (mere base). Blandt ærlighed, ryttere blev opdelt i fem klasser, afhængigt af lønniveauerne for de kontorer, de havde. \nDisse varierede fra egregii eller sexagenarii (løn på 60.000 sesterces = 15,000 denarii) til eminentissimi (mest ophøjet), begrænset til de to øverstbefalende for Praetorian Guard og, med etableringen af Diocletians tetrarchy, de fire praefecti praetorio (for ikke at forveksle med kommandørerne for Praetorian Guard i Rom), der hjalp tetrarcherne, der hver herskede over en fjerdedel af imperiet. \nTomgangsaristokrati (4. århundrede) Rediger\nFra Konstantin I den Stores regeringstid (312–37) og fremefter var der en eksplosiv stigning i medlemsantallet i begge aristokratiske ordener. Under Diocletianus forblev antallet af siddende medlemmer af senatet på omkring 600, det niveau det havde beholdt i hele varigheden af principere.  Men Konstantin etablerede Byzantium som en tvillinghovedstad i imperiet, med sit eget senat, oprindeligt af 300 medlemmer. I 387 var deres antal hævet til 2.000, mens senatet i Rom sandsynligvis nåede en tilsvarende størrelse, så den øvre orden nåede et samlet antal svarende til equo publico sidestiller af de tidlige principere.  På dette tidspunkt fik selv nogle chefer for militære regimenter senatorisk status. \nPå samme tid rækkefølgen af sidestiller blev også udvidet meget ved spredning af offentlige stillinger i det sene imperium, hvoraf de fleste nu blev besat af ryttere. Det Principat havde været en bemærkelsesværdig slank administration, med omkring 250 højtstående embedsmænd, der kørte det store imperium, og stolede på lokale myndigheder og private entreprenører til at levere de nødvendige skatter og tjenester. I løbet af det 3. århundrede udvidede det kejserlige 'bureaukrati' alle embedsmænd og rækker. På tidspunktet for Notitia Dignitatum, dateret til 395 e.Kr., var sammenlignelige ledende stillinger vokset til cirka 6.000, en stigning på 24 gange.  Det samlede antal tilmeldte den kejserlige civile tjeneste, milits inermata ('ubevæbnet tjeneste') anslås at have været 30-40.000: tjenesten blev professionaliseret med et personale, der næsten udelukkende bestod af frie mænd på løn, og indskrevet i en fiktiv legion, I Audiutrix. \nDertil kommer et stort antal decuriones (lokale rådsmedlemmer) fik rytterrangering, ofte opnået ved bestikkelse. Embedsmænd af stadigt lavere rang blev tildelt rytterrangering som belønning for god service f.eks. i 365, den aktuarii (revisorer) af militære regimenter. Denne inflation i antallet af sidestiller uundgåeligt førte til forringelse af ordenens prestige. Ved AD 400, sidestiller var ikke længere en adelshøjde, men blot en titel forbundet med administrative stillinger på mellemniveau. \nKonstantin etablerede en tredje adelsorden, komiterer (ledsagere (af kejseren), entalform kommer, oprindelsen til den middelalderlige ædle tællerække). Dette overlappede med senatorer og sidestiller, der trækker medlemmer fra begge. Oprindeligt var komiterer var en meget eksklusiv gruppe bestående af de mest højtstående administrative og militære officerer, f.eks comitatuseller mobile felthære. Men komiterer fulgte hurtigt den samme vej som sidestiller, bliver devalueret af overdrevne tilskud, indtil titlen blev meningsløs med 450. \nI slutningen af 4. og i det 5. århundrede blev senatorialklassen i Rom og Byzantium derfor den nærmeste ækvivalent til equo publico tidlige rytterklasse principere. Den indeholdt mange ældgamle og berømte familier, hvoraf nogle hævdede at de stammer fra republikkens aristokrati, men havde som beskrevet mistet næsten al politisk og militær magt.  Ikke desto mindre bevarede senatorer stor indflydelse på grund af deres enorme arvelige rigdom og deres rolle som vogtere for romersk tradition og kultur. \nÅrhundreder med kapitalakkumulering i form af store landede ejendomme (latifundia) på tværs af mange provinser resulterede i enorm rigdom for de fleste senatorer. Mange modtog årlige huslejer i kontanter og i form af over 5.000 lbs guld, svarende til 360.000 solidi (eller 5 millioner augustanske æra denarii), på et tidspunkt, hvor a miles (almindelig soldat) ville ikke tjene mere end fire solidi et år kontant. Selv senatorer med middelmådig rigdom kunne forvente en indkomst 1.000–1.500 lbs guld. \nHistorikeren fra det 4. århundrede Ammianus Marcellinus, en tidligere højtstående militærstabsofficer, der tilbragte sine pensionistår i Rom, angreb bittert det italienske aristokrati og fordømte deres ekstravagante paladser, tøj, spil og banketter og frem for alt deres liv med total tomgang og letsindighed. .  Med hans ord kan man høre foragt for den senatoriske klasse af en karrieresoldat, der havde brugt sit liv på at forsvare imperiet, en opfattelse, der klart deles af Diocletian og hans illyriske efterfølgere. Men det var sidstnævnte, der reducerede aristokratiet til denne stat ved at fortrænge dem fra deres traditionelle rolle at styre imperiet og lede hæren. \nAEE: ROMAN WARS ROMAN REPUBLICAN SYSTEM (RRS)\n1. nov. 2009 #1 2009-11-01T22: 54\n1) bygninger, der er en specifik del af det romerske civile og militære liv,\n- Tribal Assembly Buildings: Concilia Plebis, Comitia Tributa, Comitia Centuriata, romerske statskontorer,\n- Medborgerskabsbygninger og militære reformer,\n2) følgende kontorer (lat. magistratura) eller militære rækker repræsenteret af træk og hjælpestoffer:\n- Praefectus Castrorum,\n- Militære tribuner,\n- Legates - Tribunes, valgt til at være ledende embedsmænd af konsul (Proconsul), Praetor, Propraetor ved at give Legate Candidate standard for en tur,\n- 5 Tribunes of Plebs,\n- 10 kvæstorer,\n- 4 Aediles (2 Aediles Curules, 2 Aediles Plebi),\n- 10 præetorer med prætoriansk hærstandard, højtstående senatoriske magistrater,\n- 2 konsuler med konsulære hærstandarder, højtstående senatoriske magistrater\n- Propraetors (ex Praetors) med legionstandarder, designet til at være rektor Provinciae (provinsguvernør) og lokale militære myndigheder,\n- Procnsuls (ex Consuls), designet til at være rektor Provinciae (provinsguvernør) og lokale militære myndigheder\n- 2 censorer,\n- Titler og æresbevisninger:\n- Princeps Senatus,\n- Pontifex Maximus\nHer kan du finde få ord om RRS -system og dets begrænsninger. IMO RRS -systemet giver en virkelig dyb til spil. Det er et krydderi, der gør oldtidshistorie opfattelig og sensuel. RRS konstruktion og idé er helt sikkert en af de mest unikke funktioner i RTW/BI modding område.\nRRS har begrænsninger, der ikke kan ændres nu. Jeg forsøgte at script forskellige ting, der ville gøre RRS lettere at deltage. Det er simpelthen hårdt kodet. Det kan ikke lade sig gøre, f.eks. tager væk cursus honorum hjælpestoffer fra karakter, når karakter forfremmes til højere rang. Nedenfor er der en liste over ting, der skal gøres for at nyde hele spektret af RRS -funktioner:\n- RRS cursus honorum hjælpestoffer skal fjernes manuelt fra karakter.\nDet er nødvendigt, fordi RRS i AEE: RW var baseret på historiske tal. Lad os gøre det klart ved hjælp af Quaestor som en prøve. Der er kun 10 kvæstorer i spillet på samme tid. Det betyder, at karakter, der blev forfremmet til Praetor -rang, stadig har Quaestor -supplerende element, indtil Quaestor -tilbehør fjernes manuelt fra karakter og afsluttes. Ved at have Quaestor -tilbehør som Praetor forhindrer det næste karakter i at promovere til Quaestor, når alle andre Quaestors promoveres (kun 10 hjælpestoffer).\nDer er kun én effektiv metode til hjælpeafslutning. Supplerende besidderdød (skib sænket med karakter om bord eller selvmordsangreb).\nRekrutter "speciel karakter" og behold ham i Rom. Sæt derefter så mange "brugte" cursus honorum hjælpestoffer, som du vil have specialtegn og derefter.\n8 hjælpestoffer maks. Pr. Karakter\nI den republikanske periode var der seks udpeget til hver legion. Autoritet blev givet til to ad gangen, og kommandoen roterede blandt de seks. Tribuner var mænd med senatorisk status udpeget af senatet. For at opnå tribunepositionen behøvede man kun at være medlem af den herskende klasse. I 311 f.Kr. fik folket ret til at vælge seksten tribuner af soldaterne, det vil sige fire ud af de seks tribuner, der blev tildelt hver af de fire legioner, der dannede den romerske hær. Tidligere havde disse steder for det meste været i gave fra konsuler eller diktatorer.\nDerudover blev der i den tidlige republik undertiden valgt en anden type militære tribuner i stedet for de årligt valgte konsuler til at være hoveder for den romerske stat. Disse er på latin kendt som tribuni militum consulari potestate, "Military Tribunes with Consular Authority." På det tidspunkt kunne kun patricierne vælges som konsuler, men både patricierne og plebeierne kunne vælges som tribuner med konsulær autoritet.I stedet for de sædvanlige to konsuler blev mellem fire og seks militære tribuner valgt for året. Årsagerne til dette valg er uklare, selvom Livy ofte afgjorde afgørelsen i henhold til de klassekampe, han så som endemisk i denne periode, hvor patricier generelt foretrak konsuler og plebs de militære tribuner. Kontoret for "konsulær tribune" faldt til sidst ud af brug efter 366 f.Kr.\nI AEE: RW -rang af Military Tribune er anden militær rang Romersk general vil få i løbet af sin militære karriere. Den første og den laveste er rang af Praefectus, givet tilfældigt til generaler rekrutteret ved hjælp af guvernørpaladset. (mere. )\nIII. Den tredje klasse af legati, som navnet på ambassadører ikke kan anvendes på, var personer, der fulgte med de romerske generaler på deres ekspeditioner, og i senere tider også guvernørerne i provinser. Legati, som tjener under konsulerne i de romerske hære, nævnes sammen med tribunerne i en meget tidlig periode (Liv. II.59, IV.17). Disse legati blev nomineret (legabantur) af konsulen eller diktatoren, som de tjente under (Sallust. Jug. 28 Cic. Ad Att. XV.11, ad Fam. VI.6, pro Leg. Manil. 19), men sanktionen af senatet (senatusconsultum) var et væsentligt punkt, uden hvilket ingen juridisk set kunne betragtes som en legatus (Cic. c. Vatin. lc, pro Sext. 14) og fra Livy XLIII.1 sammenlign XLIV.18) fremgår det, at nomineringen af magistraterne (konsul, praetor eller diktator) fandt ikke sted, før de var blevet godkendt af et dekret fra senatet. De personer, der blev udnævnt til dette embede, var sædvanligvis mænd med store militære talenter, og det var deres pligt at rådgive og hjælpe deres overordnede i alle hans virksomheder og handle i hans sted både i civile og militære anliggender (Varro, de Ling. Lat. V.87, Müller). Legaterne var således altid mænd, hos hvem konsulen havde stor tillid, og var ofte hans venner eller slægtninge, men de havde ingen magt uafhængig af deres generals kommando (Caes. De Bell. Civ. II.17, III.51 Appian, BCI38). Deres antal varierede alt efter krigens storhed eller betydning eller provinsens omfang: tre er det mindste antal, vi kender til, men Pompeius havde, da han var i Asien, femten legati. Hver gang konsulerne var fraværende i hæren, eller når en prokonsul forlod sin provins, tog legati eller en af dem hans sted, og havde så både insignierne og overmagtens magt. Han blev i dette tilfælde kaldet legatus pro praetore (Liv. XXIX.9 Lydus, de Magistr. III.3 Caes. De Bell. Gall. I.21), og derfor læser vi undertiden, at en mand styrede en provins som en legatus uden der nævnes enhver prokonsul, hvis vicegenerent han var (Sallust. kat. 42). I den sidste periode af republikken skete det nogle gange, at en konsul førte en krig, eller en prokonsul styrede sin provins gennem hans legati, mens han selv blev i Rom eller førte andre mere presserende anliggender.\nNår provinserne blev delt på imperiets [Provincia] tidspunkt, blev de fra det romerske folk styret af mænd, der enten havde været konsuler eller praetorer, og førstnævnte blev altid ledsaget af tre legati, sidstnævnte af en (Dion Cass. LIII.13 Dig. 1 tit. 16). Kejserens provinser, der selv var prokonsul, blev styret af personer, som kejseren selv udpegede, og som havde været konsuler eller praetorer, eller i det mindste var senatorer. Disse kejsers vicegenerer blev kaldt legati Augusti pro praetore, legati praetorii, legati consulares eller simpelthen legati, og de havde ligesom guvernørerne i provinciae populi Romani en eller tre legati som deres assistenter (Strabo, III s352 sammenligne Dig. 1 tit. 18 s7 Tac. Ann. XII.59, Agricol. C7 Spanheim, de Usus et praest. Numism. II s595).\nI republikkens sidste periode var det blevet sædvanligt, at senatorer fra senatet fik tilladelse til at rejse gennem eller blive i en hvilken som helst provins på provinsernes bekostning, blot med det formål at styre og føre deres egne personlige anliggender. Der var ingen tilbageholdenhed med hensyn til, hvor lang tid senatorerne fik lov til at benytte sig af dette privilegium, som var en tung byrde for provinserne. Denne form for ophold i en provins blev kaldt legatio libera, fordi de, der benyttede sig af det, nød alle privilegierne for en offentlig legatus eller ambassadør uden at have nogen af hans pligter at udføre. På tidspunktet for Cicero blev privilegiet p679legatio libera misbrugt i meget høj grad. Cicero forsøgte derfor i sit konsulat at gøre en ende på det, men på grund af modstanden fra en tribun lykkedes det kun at begrænse tiden for dens varighed til et år (Cic. De Leg. III.8, de Leg. Agr. I.3, pro Flacc. 34, Philip. I.2). Julius Cæsar forlængede bagefter den tid, i hvilken en senator kunne benytte sig af legatio libera til fem år (Cic. Ad Att. XV.11), og denne lov om Cæsar (Lex Julia) synes at have været i kraft ned til meget sent periode (Suet. Tiber. 31 Dig. 50 tit. 7 s14). [+] Spoiler\nI AEE: RW Legat er valgbar militær funktion (højere end Tribune). Valget består af to faser:\n1. Kandidatudnævnelse (første etape).\nInformation, som karakteren blev til Legatkandidat vises i egenskabsfelt, når formelle betingelser er opfyldt. Karakter har en chance for at blive Legate Candiate når han:\n- har 15 års militærtjeneste (MS) som Tribune,\n- er ikke nogen anden romersk magistrat\n- ikke er i forlig,\n- har mindst +3 kommando,\n(- han er Roma Victor mindst 3 gange.)\n2. Valg (anden etape).\nKonsul/Proconsul/Praetor/Propraetor og Princeps Senatus har magt til at udpege Legat (når karakter er Legatkandidat ) ved midlertidigt at give ham sin hærstandard ( Konsulær hær standard og Senatus Consultum) . Både Standard og Senatus Consultum skal overføres tilbage efter forfremmelse). Denne måde Legatus Kandidat får sin rang i næste sving.\nI AEE: RW Kvæstor kan først vælges Cursus Honorum kontor. Valget består af to faser:\nInformation, som karakteren blev til Kvæstorkandidat vises i egenskabsfelt, når formelle betingelser er opfyldt. Karakter vil blive Kvæstorkandidat når han har:\n- 10 års militærtjeneste (MS)\n- (han ius Tribune.)\n2. Valg (anden etape). Valget finder kun sted i Rom.\n- Comitia Tributa har magt til at udpege Kvæstor hvornår Kvæstorkandidat har mindst:\n- Ledelse 4,\n- Loyalitet 3,\n- Indflydelse 3.\nHvornår karakter får kontoret af Kvæstor hans tæller i embedsværket (CS) startes. CS -tæller vises i Trait -feltet efter 4 omgange (4 omgange i AEE: RW er et år).[/farve]\nLad os lære Caius Caepio at kende. Ungt romersk familiemedlem, der vil vise dig sin cursus honorum -historie. For at være ærlig vil hans historie bare blive skrevet ned. Jeg håber, han overlever.\nÉn ting er helt sikker. Caius Caepio var allerede studerende. Da han var 16 år gammel startede han sin formelle uddannelse på akademiet i Rom. Efter 4 års studier, da han var 20, startede han sin karriere i hæren. Som søn af patricierfamilien blev han Tribunus Militum i en af den romerske legion, der havde til opgave at støtte romerske styrker, der var involveret i kampagne i Illyria. Hårdt og farligt 8 års militærtjeneste i Legion bragte ham en masse erfaring. Han tjente sine kommandostjerner i tunge kampe mod grækere, der dominerede den nordlige del af Illyria som en af de mest begavede kommandører.\nI AEE: RW Aedile Curule/Aedile of Plebser anden valgbar Cursus Honorum magistrat. Ligesom kvæstorer kan Aediles udnævnes til kontoret under valg i to faser:\nKarakter bliver Aedile -kandidat, når han nåede få formelle betingelser:\n- blev tidligere valgt til kvæstor\n- er ikke nogen anden romersk magistrat (Tribune of Plebs, Aedile, Plebeian Aedile, Praetor eller Consul, Censor osv.)\n- har. år i embedsværket,\n- er Plebeian (Aedile of Plebs kontor).\nInformation, som karakteren blev til Aedile kandidat vises i egenskabsfelt, når formelle betingelser er opfyldt.\nComitia Tributa har magt til at udpege Aedile hvornår Aedile kandidat har mindst:\n- Ledelse 5,\n- Indflydelse 4.\nEn af de vigtigste magistrater i den romerske republiks historie. Hans betydning i AEE: RW er uden tvivl.\nKarakteren bliver Praetor -kandidat, når få formelle betingelser er opfyldt:\n- Comitia Centuriata -bygning findes i Rom (denne bygning er til stede fra kampagnens begyndelse, men kan blive beskadiget eller ødelagt),\n- blev tidligere valgt Aedile Curule, Aedile of Plebs (når karakter er Plebeian) eller Quaestor. Aedile rang er privilegium ikke forudsætning for at være Praetor,\n- ikke er nogen anden romersk magistrat (medmindre han lige er blevet forfremmet fra Quaestor eller Aedile),\n- har mindst 10 års militærtjeneste\n- har mindst 9 års embedsværk\nInformation, som karakteren blev til Præstekandidat vises i egenskabsfelt, når formelle betingelser er opfyldt.\n- Comitia Centuriata har magt til at udpege Præstor hvornår Præstekandidat har mindst:\n- Indflydelse 4,\n- Loyalitet 4,\n- Kommando 3.\n- Kontor for Praetor Trait (med bonus.\n- Kontor for Praetor -hjælp (for på en klar måde at vise sin funktion),\n- Praetorian Army Standard (+1 Troop Morale), når nyvalgt Praetor er første gang med hær uden for Rom.\nJeg har redesignet RRS betydeligt. Hvem spillede AEE: GC vil opleve forskelle i konstruktionen af Praetor. Praetor er ikke General Praetor på området og tidligere General i byen længere. Praetor, når han er valgt, er Praetor overalt. Alle bonusser ændres kun af andre træk og hjælpestoffer, f.eks. Militær eller embedsværk, fordele og fejlgivende egenskaber og tilhørende, men ikke efter sted, hvor Praetor bor (i bosættelse eller i marken). Praetor får MS i feltet og CS i byen.\nPraetorian Army Standard (accessorisk) er symbol på Praetors militære myndighed og organisationsstruktur indikation. Praetorian Army Standard skal hjælpe dig med at organisere din hær på den rigtige måde. Praetorian Army er bedre end legioner og ringere end konsulære hærstandarder. Der bør placeres op til fire legioner under Praetorian Army Standard. Det er naturligvis ikke regel, kun historisk indikation. (mere om dette.)\nEn propraetor var en embedsmand, der enten blev valgt eller udnævnt til at være hovedadministrator for romersk lov i hele den romerske provins. Han fungerede som rektor Provinciae (guvernør). Bortset fra sine økonomiske pligter var guvernøren provinsens overdommer. Guvernøren havde eneret til at idømme dødsstraf, og dødssager blev normalt prøvet for ham. Guvernøren skulle også rejse på tværs af sin provins for at administrere retfærdighed i de større byer, hvor hans opmærksomhed var påkrævet. Endelig, og vigtigst af alt, ledede han de militære styrker i provinsen. I de vigtigere provinser kunne dette bestå af legioner, men andre steder var der kun hjælpere. Som en del af hans stående ordrer havde guvernøren myndighed til at bruge sine legioner til at udrydde kriminelle bander eller oprørere i området uden behov for senatets godkendelse.\nKarakteren har en chance for at blive Propraetor -kandidat ("Kan være Propraetor" -egenskab), når han:\n- er Praetor,\n- bor i provinsen (ikke Rom)\n- og tjente i mindst 15 år i embedsværket.\nSå får han Kan være Propraetor Egenskab.\nI så fald skal han rejse til Rom, hvor han vil komme Senatus Consultum fra hænderne på Princeps Senatus . Princeps Senatus som emanation af romerske senat nødt til at overføre midlertidigt "Senatus Consultum" Supplerende til Propraetors kandidat. Efter det Præstor vil blive Propraetor .\nNæste sving Propraetor kandidat vil blive Propraetor\nDerefter Propraetor skulle vende tilbage til provinsen uden propraetorisk myndighed. I dette tilfælde til Hirpinia -provinsen med Venusia hovedstad. Propraetor vil blive individualiseret Rektor Provinciae (Guvernør) og Provincial Legion Standard hjælpestof\nKarakteren har en chance for at blive Proconsul -kandidat ("Kan være Proconsul" -egenskab), når han:\n- er konsul,\n- er SPQR Senator,\n- tjent i mindst 15 år i embedsværket.\nAftale. Konsulkandidat får kontor, når han:\n- da Proconsul -kandidaten rejste til Rom,\n- vil få Senatus Consultum fra hænderne på Princeps Senatus . Princeps Senatus som udledning af romersk senat skal midlertidigt overføre "Senatus Consultum" tilhørende til Proconsul's kandidat. Herefter bliver konsul til prokonsul.\n- Proconsul Suppillary (reel magt kommer fra Trait Consul). Tilbehøret er den grafiske form for egenskaben,\n- Rektor Provinciae -titel (provinsguvernør),\n- Legionær standard (+ moral).\nKarakter har en chance for at blive Censorkandidat hvornår:\n1) han blev tidligere valgt Konsul ,\n2) han blev tidligere udnævnt Proconsul .\nSom Konsul han:\n- har mindst 20 års militærtjeneste\n- er Romersk senator .\nSom Proconsul han:\n- har mindst 20 års embedsværk\nKarakter vil blive Princeps Senatus kandidat når han:\n- blev tidligere valgt til censor,\n- han er bosat i Rom,\nPrinceps Senatus kandidat vælges til embedet, når han mindst har:\n- 6 ledelse,\n- 6 loyalitet,\n- 6 Indflydelse.\n- som kandidat understøttes af mindst 3 SPQR Senatorer (3 senatoriske tilhængere skal overføres til fremtiden Princeps Senatus ).\nWI: To guvernører for hver romersk provins\nRegeringen i den romerske republik stolede på kollegialitet, der var, bortset fra diktatoren og religiøse embeder, ingen enkelt beslutningstagere. Hver magistrat skulle have samtykke og af sine kolleger og senatet, før der blev truffet nogen form for afgørelse. Således kunne den senatoriske klasse altid kontrollere ambitiøse politikere og forhindre en magtkoncentration i hænderne på en enkelt person.\nDette system blev imidlertid ikke anvendt efter de første erobringer uden for Italien. Oprindeligt blev provinserne administreret af praetorer derefter af proconsuls derefter af legati augusti, præfekter, prokuratorer og proconsuls endelig af praetorianske prefekter, vicarii, proconsuls, konsularer, correctores og praesides (civil administration), magistri milits, komitter og duces (militær kommando) .\nHver af disse embedsmænd administrerede sit kontor ved hjælp af en stab (nogle gange større, nogle gange mindre), men blev aldrig kontrolleret af en kollega som magistrater i byen Rom var. Magistrater, der styrede i selve Rom, blev overvåget af hans kolleger, af folkets tribuner og af senatet. Provinsguvernørerne havde imidlertid næsten absolut magt i deres administrative omskrivning og kunne planlægge og gøre alt lige fra en ulovlig krig om udryddelse til usurpation og borgerkrig.\nDet er rigtigt, at de kunne blive sigtet efter afslutningen af deres embedsperiode, men ofte fører sådanne anklager ingen steder, da vidnerne var døde og dommerne bestikkede af tiltalte. Men hvis provinsguvernørernes embede havde været kollegialt, ville det have været meget sværere for en prokonsul at gøre nogen større skade.\nSå hvad hvis romerne anvendte deres kollegialitetsprincip også på provinsguvernørerne?\nI første omgang var guvernørerne ikke rigtig administratorer. De var ganske enkelt kommandanter for hæren, der var stationeret på stedet. Som chef for hæren var hans & quotprovince & quot; simpelthen at bevare freden i et bestemt geografisk område, for at forhindre oprør og for at indsamle hyldesten. Alle andre funktioner blev simpelthen senere tacklet på.\nOrdet & quotprovince & quot betød i første omgang ikke et geografisk område, men snarere jurisdiktion eller ekspertise. Ligesom for eksempel provinsen Qaestor i Rom er økonomisk, mens praetor er dommer og konsul udøvende magt i Rom. Senatets provins er rådgivende og forsamlingslovgivning og valg.\nProconsuls og propraetors & quotprovince & quot er simpelthen at kommandere en hær, der er udsendt i en provins.\nOg da romerske hære, medmindre der er to konsuler, kun med rette kun havde en kommandør, og en sådan kommandør havde absolut magt over hærens opførsel, ville han naturligvis også have absolut magt over sin & quotprovince & quot, hæren udstationeret i provins.\nDet ville således være meget svært for den romerske tankegang at have to guvernører tidligt, da det ville svare til at give kommandoen over en hær til to generaler med lige autoritet.\nJa, men du ved, hvad der skete i Cannae.\nHvad der normalt skete, at enten den ene konsul er i Rom, og den anden ville kommandere hærene, eller begge beordrede separate hære. For provinser er kommandanterne enten proconsuls eller propraetors, og senatet vil prorogere en praetor eller konsul, så de vil kommandere hære, der er stationeret i provinserne, efter at deres embedsperiode er slut.\nDu bliver nødt til at overbevise dem om at fordoble antallet af konsuler og praetorer, der vælges hvert år bare for at have to guvernører i hver provins, når hele meningen med at bruge promagistrater som guvernører er, fordi de ikke kan lide at oprette nye magistrater i Rom bare for provinserne, og de løste det problem ved at bruge tidligere magistrater.\nHvad der normalt skete, at enten den ene konsul er i Rom, og den anden ville kommandere hærene, eller begge beordrede separate hære.For provinser er kommandanterne enten proconsuls eller propraetors, og senatet vil prorogere en praetor eller konsul, så de vil kommandere hære, der er stationeret i provinserne, efter at deres embedsperiode er slut.\nJeg er informeret om både resultaterne af Cannae og om udviklingen af den romerske provinsregering\nSulla brugte praetorerne til sine evige domstole i Rom, men han kunne i stedet have fordoblet dem og sende to i hver provins. Dette ville have gjort noget godt for hans republik, da jeg ikke kan se, hvordan generaler som Cæsar kunne starte i borgerkrig, hvis de er tæt kontrolleret af en anden guvernør (Cæsar blev dog heller ikke kontrolleret af Bibulus, men Bibulus var en idiot . forestil dig Cæsar og Cato som guvernører i det sydlige Gallien. De ville konstant have argumenteret, og Cæsar ville ikke have haft mulighed for at plotte mod republikken).\nJeg synes stadig, at det er en dårlig idé at bruge to guvernører, da det faktisk ville betyde to chefer for de hære, der var stationeret i provinsen på samme tid. Og bortset fra at forhindre uheld kan det forhindre, at der bliver gjort noget positivt, hvis guvernørerne er i skænderier.\nDen bedre idé ville være at sende en tidligere kvæstor som en uafhængig proquaestor for at kontrollere alt økonomisk i provinsen. Proquaestoren skulle godkende alle udgifter til offentlige penge fra propraetor eller proconsul, og han kunne have myndighed til at retsforfølge guvernøren, når mandatperioden er udløbet.\nEfter at have set dette, troede jeg, at det var en anden divergens end hvad OP betød.\nBlandt andet adskilte Diocletian den militære kommando fra den civile kommando i provinserne. Før hans reformer betød guvernørskab i en provins kontrol over alle legioner, der var stationeret der. Dette var en udvikling af provinsen = militær kommando oprindelse nogle plakater har nævnt. Men det senere romerske imperium havde et civilt bureaukrati, der var adskilt fra den militære kommandostruktur, ligesom moderne nationer. Dette blev gjort for at løse problemet med provinsguvernører, der gjorde oprør.\nSå hvad Octavian havde prøvet dette tre århundreder tidligere (romerne var konservative) fra da det endelig blev implementeret? Og det kunne gøres på en måde, hvor hver provins havde en militær pro-konsul, hvis den havde en legion eller flere, samt en pro-praetor for civiladministrationen, der ikke svarede til pro-konsulen, men til den centrale administrator i Rom.\nHistorisk set var der to store ændringer i, hvordan imperiet blev kørt, der sad fast, så det er de bedste steder for POD'er at ændre imperiets struktur.\nBlandt andet adskilte Diocletian den militære kommando fra den civile kommando i provinserne. Før hans reformer betød guvernørskab i en provins kontrol over alle legioner, der var stationeret der. Dette var en udvikling af provinsen = militær kommando oprindelse nogle plakater har nævnt. Men det senere Romerrig havde et civilt bureaukrati, der var adskilt fra den militære kommandostruktur, ligesom moderne nationer. Dette blev gjort for at løse problemet med provinsguvernører, der gjorde oprør.\nHistorisk set var der to store ændringer i, hvordan imperiet blev drevet, der sad fast, så det er de bedste steder for POD'er at ændre imperiets struktur.\nEt andet eksempel på farerne ved delt kommando ville være slaget ved Arausio under Cimbric -krigen, da en af de romerske kommandanter nægtede at komme den anden til hjælp, og romerne blev besejret i detaljer og led deres værste nederlag siden Cannae .\nNår det er sagt, kan det være sandsynligt for Augustus eller en af hans efterfølgere at splitte guvernørernes militære og civile funktioner (eller legater, da kejseren teknisk set var guvernør i de fleste provinser). Kejsere var trods alt generelt ret spændte på udsigten til, at provinsguvernører vokser stærkt nok til at udfordre dem, og at svække dem på denne måde kan virke som en god måde at forhindre, at sådan noget sker.\nFaktisk havde de republikanske kvæstorer et uafhængigt mandat af senatet. De rapporterede ikke til prokonsulen. Teoretisk. Men det fungerede sjældent på denne måde, fordi kvæstoren havde en meget lavere social/politisk rang.\nAugustus introducerede uafhængige finansprokuratorer for sine provinser. Legater og prokuratorer fordømte hinanden ofte. Situationen i provinserne blev bedre, men ikke væsentligt. Derfor tror jeg ikke, at 2 proconsuls kunne være bedre end legate/procurator under principatet. Augustus -systemet er i det mindste en magtfordeling, 2 prokonsuler er bare kollegialitet. I værste fald bare 1 fyr mere til at bestikke.\nMagtfordelingen i provinserne (hær, jurisdiktion, finans) er et skridt i den rigtige retning. Men kun en af mange foranstaltninger er nødvendige.\nJeg har aldrig hørt om et LEG.AVG.PRO.COS. Selvom kejseren udnævnte tidligere konsuler legati augusti, undgik han titlen pro konsul.\nSå i stedet for en kvæstor udpege en konsul til de økonomiske ting.\nHm, jeg forstår ikke, hvorfor du tror, at dette ikke kan fungere. Under republikken var konsulernes magt begrænset af deres korte sigt, af deres kollegialitet, af senatet og af tribunerne. Det meste af tiden fungerede dette perfekt. Hvorfor ikke også anvende dette effektive system i provinserne?\nRoms myteriske modpart (vel, i modpartens øjne var Rom lige så mystisk), Kina, har udviklet et komplekst system til at kontrollere dets bureaukrati. Allerede under Han-dynastiet var der en imperiumomfattende embedsmand (kejserlig rådgiver), der kunne sammenlignes med en censor, der havde tilsyn med administrationen ved hjælp af Curcuit-inspektører. Ikke et perfekt arrangement, men et udgangspunkt for dybere reformer af imperiet.\nOgså under Han -dynastiet blev kejserlige undersøgelser oprettet for at vælge personer, der er egnede til administrative stillinger. Dette kunne være endnu et skridt i den rigtige retning for Romerriget.\nNå, det ville måske være for meget. Hvordan skal du få så mange konsuler uden at devaluere dette kontor?\nMen det fungerer måske med praetorer f.eks. 3 af dem til hær, jurisdiktion og finans. Men nu har du brug for 3 gange praetorer cursus honorum producerer. Så du har brug for en reform af hele cursus honorum. Og dette har en enorm indvirkning på senatet, dets størrelse og / eller kravene til adlectio og prestige hos flere senatoriske grupper. Så du har brug for meget mere end bare at tilføje en praetor pr. Provins. Og en så enorm reform er tæt på ASB i den romerske verden, hvis du ikke designer den meget omhyggeligt og trin for trin understøttet af flere begivenheder, der udløser processen sandsynligvis.\nJeg er enig i, at mere kontrol ville hjælpe provinserne. Men for en fungerende kollegialitet har du altid brug for 3 parter, ikke kun 2 magistrater. Du glemte denne nærliggende 500 pund gorilla kaldet romersk senat, som styrede magistraterne tæt. Især når de blokerede hinanden. Du har ikke et senat i provinsen. Nå, jeg kunne forestille mig at give consilium provinciae mere magt. Især i de meget romaniserede provinser som Baetica eller Narbonensis kunne det fungere. Faktisk fungerede kontrol på denne måde, men ikke via konsiliet. I Narbonenesis boede en masse meget magtfulde romerske familier med de bedste forbindelser til senatet og kejseren. Hvis disse fyre talte med guvernøren eller gav ham skylden i Rom, havde det en stærk betydning. Formalisering af denne proces via konsiliet kan hjælpe. Men nu går vi i retning af federalisme, som er endnu tættere på ASB i den romerske verden. Så du er blevet advaret!\nUdover magistrater, der kontrollerer hinanden og den lokale elite, der kontrollerer dem, ville en tredje søjle være inspektører fra centralregeringen. Normalt gjorde den kejserlige hemmelige tjeneste det. Nogle gange etablerede kejseren en korrektor for flere provinser til at foretage en gennemgang/revision eller en reorganisering. Igen kan en mere formaliseret proces og permanent organisation hjælpe.\nala: (1) Opdeling af allierede tropper svarer stort set i størrelse til en legion (tredje til andet århundrede f.Kr.). En sådan enhed understøttede hver legion.\n(2) En enhed af hjælpekavaleri af samme størrelse som en infanteri -kohorte i Principatens hær (sent C1st & ndash4th AD).\nakvilifer: Standardbæreren, der bar legionen & rsquos-standarden (aquila), en sølv, senere guld, statuette af en ørn (C1st BC & ndash3rd AD).\nauctoritas: Prestige og indflydelse fra en romersk senator. Auctoritas blev stærkt forstærket af militære præstationer.\nauxilia (hjælpestoffer): De ikke-borgerlige soldater rekrutteret til hæren i de sene republikanske og kejserlige perioder. Ved det tredje århundrede e.Kr. synes forskellen mellem disse og borgerlegionerne at have været minimal.\nballista: En toarmet torsionskatapult, der er i stand til at affyre bolte eller sten med betydelig nøjagtighed. Disse blev bygget i forskellige størrelser og blev oftest brugt i belejringer (C3rd BC & ndash6th AD).\nbucellarii: Soldater betalt og støttet af en bestemt kommandant og indgår i hans husstand. Disse mænd var stadig en del af den almindelige hær og skulle være loyale over for kejseren. Navnet stammer fra ration hard-tack kiks (bucellatum) og understregede kommandantens og rsquos forpligtelse til at fodre sine soldater (sent C4th & ndash6th AD).\nkatafrakt: Tungt pansret kavalerist, der ofte kører på en pansret hest. Romerne stødte først på sådanne krigere i østlige hære, men senere brugte de dem selv.\ncenturion: Vigtig grad af officerer i den romerske hær i det meste af sin historie, kommandører havde oprindeligt et århundrede på tres til firs mand. Den højeste centurion af en legion var primus pilus, en stilling med enorm status kun besat i et enkelt år (C4th BC & ndash3rd AD).\nårhundrede (centuria): Den romerske hærs grundenhed, århundredet blev kommanderet af en centurion og bestod normalt af tres, senere firs mænd (sent C4th BC & ndash3rd AD).\ncarroballista: En version af skorpion monteret på en mule-trukket vogn for at øge mobiliteten (C1st BC & ndash6th AD).\nkohorte (kohorer): I det første århundrede f.Kr. erstattede kohorten maniple som legionens grundlæggende taktiske enhed. Hjælpeinfanteri blev også dannet til kohorter. Normalt bestod disse af seks århundreder med firs soldater med en samlet styrke på 480 (C1st BC & ndash3rdAD).\nkommer: Officerer for den senere romerske hær, placeret under Magistri Militum (sent C3rd & ndash6th AD).\nkomitatenser: Enheder inkluderet i de regionale styrker, der ikke er bundet til bestemte grænseprovinser (C4th & ndash6th AD).\ncommilito (pl. commilitones): Kammerat: denne velkendte adresseform blev ofte brugt af en romersk general, når han talte til sine tropper, især i tider med borgerkrig.\nkonsul: Året & rsquos to konsuler var de øverste valgte magistrater i den romerske republik og havde kommandoen i vigtige kampagner. Nogle gange forlængede senatet deres magt efter deres embedsår, i hvilket tilfælde de blev kendt som prokonsuler.\ndecurion: Kavaleriofficer, der oprindeligt havde kommandoen over ti mand. Under Principaten førte decurion a turma af omkring tredive ryttere (C1st & ndash3rd AD).\ndiktator: I ekstreme krisetider blev der udpeget en diktator for en periode på seks måneder, hvor han udøvede den øverste civile og militære magt. Senere sejrherre i borgerkrige, såsom Sulla og Julius Caesar, brugte titlen som grundlag for mere permanent magt (C5th & ndash1stBC).\ndux: Officerer for senere romersk hær (sent C3rd & ndash6th AD).\ndux (duces) limitis: Kommandører for alle tropper (limitanei) inden for en af de regioner, hvor grænseprovinserne i det senere imperium blev delt (sent C3rd & ndash6th AD).\nsidestiller ental: Udtrykket, der bruges til livvagtkavaleriet knyttet til personalet i provinsguvernører under Principate. Disse enheder synes at have været omkring 500 stærke og blev rekrutteret fra mænd, der blev udstationeret fra hjælpestyrken alae (C1st & ndash3rd AD).\nequites singulares augusti: Kejseren & rsquos ejer hestevagter i Principatens første tre århundreder, disse leverede en & eacutelitisk kavaleri til støtte for Praetorian Guard (C1st & ndash3rd AD).\nfoederati: Allierede barbarer forpligtet til at yde militærtjeneste til kejseren. Normalt tjent i deres egne enheder og undertiden under deres egne befalingsmænd, der normalt havde romersk rang (C4th & ndash6th AD).\ngladius: Et latinsk ord, der betyder sværd, gladius bruges konventionelt til at beskrive gladius hispaniensis, det korte spanske sværd, der var den standard romerske sidearm indtil langt ind i det tredje århundrede e.Kr. Dette våben er fremstillet af stål af høj kvalitet og kan bruges til skæring, men var primært beregnet til stødning (C3rd BC & ndash3rd AD).\nhastatus (pl. hastati): Den første linje af tungt infanteri i den republikanske legion, rekrutteret fra yngre mænd (sent C4th & ndashC2nd BC).\nimaginifer: Standardbæreren, der bar imago, en standard med en buste af kejseren (C1st & ndash3rd AD).\nimperium: Magten til militær kommando, der varetages af magistrater og pro-magistrater under deres embedsperiode (C3rd BC & ndash3rd AD).\nlegatus (pl. legati): En underordnet officer, der holdt delegeret imperium frem for at udøve magt i sig selv. Legati blev valgt af en magistrat frem for valgt (C3rd & ndash1st BC).\n(1) legatus augusti pro praetore. Denne titel blev givet til guvernørerne i de militære provinser under Principate, der befalede som repræsentanter for kejseren (C1st & ndash3rd AD).\n(2) legatus legionis. Titlen givet til legionære chefer under Principate (C1st & ndash3rd AD).\nlegion (legio): Oprindeligt et udtryk, der betyder & lsquolevy & rsquo, blev legionerne hovedenheden i den romerske hær i store dele af dens historie. Under Republikken og Principatet var de store, overvejende infanteri, formationer af c. 4.000 og ndash5.000 mænd, men ved senantikken synes de fleste at være faldet til en styrke på omkring 1.000.\nlimitanei: Karakteren af tropper under kommando af duces limitis, de militære befalingsmænd i de forskellige regioner, normalt på grænsen, hvortil provinserne i det senere imperium blev delt (C4th & ndash6th AD).\nMagister Militum: Titel givet til de øverste officerer i den senere kejserlige hær (C4th & ndash6th AD).\nMagister Equitum: (1) næstkommanderende for republikaneren diktator, befalede mesteren af hest kavaleriet, da diktatoren var forbudt at ride på en hest (C5th & ndash1st BC).\n(2) Titel givet til højtstående officerer i den senere kejserlige hær, lig med status til Magistri Peditum (C4th & ndash6th AD).\nMagister Peditum: Titel givet til højtstående officerer i den senere kejserlige hær (C4th & ndash6th AD).\nmaniple (manipulus): Den grundlæggende taktiske enhed i den republikanske legion, maniplen bestod af to århundreder (sent C4th & ndash2nd BC).\novatio (bifald): En mindre form for triumfen. I en bifald red generalen gennem byen på hesteryg frem for i en vogn (C5th BC & ndash1st AD).\npalatini: Enheder med højere status og prestige end komitatenser, det palatini udgjorde også en del af felthærerne i senantikken (C4th & ndash6th AD).\npilum (pl. pila): Den tunge spyd, der var standardudstyret for den romerske legionær i store dele af Rom & rsquos historie (C3rd BC & ndash3rd AD).\npraefectus castrorum: Tredje med kommandoen over en legion under rektor, dette var en erfaren officer, der normalt var en tidligere primus pilus (C1st & ndash3rd AD).\npræfekt (praefectus): Rytterkommandør for en hjælpekohorte eller ala (C1st & ndash3rd AD).\npraetor: Præstorer blev årligt valgt til magistrater, der under republikken styrede de mindre vigtige provinser og kæmpede Rom & rsquos mindre krige.\nPraetorian Guard: Den militære livvagt for kejserne af Principate, under kommando af tribuner og hele korpset under kommando af to præetoriske præfekter. De blev opløst af Konstantin i 312 efter at have støttet sin rival Maxentius (C1st & ndash4th AD).\nprinceps (pl. principper): Den anden linje af tungt infanteri i den republikanske legion, rekrutteret fra mænd i livets bedste periode (sent C4th & ndash2nd BC).\nkvæstor: Magistrater, hvis opgaver primært var finansielle, fungerede kvæstorer som suppleanter for konsulære guvernører og havde ofte underordnede militære kommandoer (C3rd & ndash1st BC).\nquincunx: Chequerboard -formationen brugt af den republikanske legion, hvor de tre linjer blev indsat med store intervaller mellem manipulationerne, hvor hullerne blev dækket af manipulationerne i den næste linje (sent C4th & ndash2nd BC).\nskorpion: Den lette boltskydning ballista ansat i den romerske hær både på marken og i belejringer. De besad en lang rækkevidde, samt stor nøjagtighed og evnen til at trænge igennem enhver form for rustning (C1st BC & ndash6th AD).\nsignifer: Standardbæreren, der bærede standarden (signum) af århundredet (C3rd BC & ndash3rd AD).\nsocii: De italienske allierede i Republikken. Efter Social War (90 & ndash88 f.Kr.) og den generelle udvidelse af statsborgerskab til det meste af den italienske halvø socii forsvandt, og alle italienere blev rekrutteret til legionerne (sent C4th & ndashC2nd BC).\nspolia opima: Den højeste ære, som en sejrende general kunne hævde, var retten til at dedikere spolia opima i Temple of Jupiter Optimus Maximus på Capitol. Retten kunne kun opnås ved at dræbe fjendens general i enkeltkamp og blev fejret ved kun en håndfuld lejligheder.\ntestudo: Den berømte skildpaddeformation, hvor romerske legionærer overlappede deres lange skjold for at beskytte fronten, siderne og overhead. Det blev oftest brugt under angreb på befæstninger (C3rd BC & ndash3rd AD).\ntriarius (pl. triarii): Den tredje og senior linje af tungt infanteri i den republikanske legion, rekrutteret fra veteransoldater (sent C4th & ndash2nd BC).\ntribunus militum (militær tribune): (1) Seks militære tribuner blev valgt eller udpeget til hver republikansk legion, et par af disse mænd havde kommandoen til enhver tid (C3rd & ndash2nd eller 1st BC).\n(2) Under Principate havde hver legion en senior, senatorisk tribune og fem ryttere (C1st & ndash3rd AD).\nplebenes tribune (tribunicia potestas): Selvom de havde et politisk embede uden direkte militært ansvar, kunne de ti tribuner for de folkevalgte hvert år lovgive om ethvert spørgsmål. I løbet af republikkens senere år brugte mange ambitiøse generaler, såsom Marius og Pompejus, hjælp fra tribunatet for at sikre sig vigtige kommandoer.\nsejre: Den store fest, som senatet gav en succesrig general, havde form af et optog langs Sacra Via, den ceremonielle hovedvej i Rom, der viste byttet og fangerne i hans sejr, og kulminerede i den rituelle henrettelse af den erobrede fjendtlige leder . Kommandanten red i en vogn, klædt som statuerne af Jupiter, en slave, der holdt en laurbærkrans af Sejr over hovedet. Slaven skulle hviske til generalen og minde ham om, at han var dødelig. Under Principatet modtog kun medlemmer af den kejserlige familie triumfer, men andre kommandanter fik tildelt en triumf (ornamenta triumphalia) (C5th BC & ndash4th AD).\nturma: Den romerske kavaleris grundenhed i store dele af dens historie, turma bestod af omkring tredive mand. Under princippet blev det kommanderet af en decurion (sent C4th BC & ndash3rd AD).\nveles (pl. velitter): Det lette infanteri fra den republikanske legion, rekrutteret fra de fattige eller for unge til at kæmpe som tungt infanteri. Det er uklart, om de var identiske med eller erstattede rorarii, et andet udtryk anvendt på lette infanterister i den republikanske legion (sent C4th & ndash2nd BC).\nvexillation (vexillatio): (1) En løsrivelse, der fungerer uafhængigt, en vexillation kan bestå af alt fra få mænd til flere tusinde og kan hentes fra flere enheder (C1st & ndash3rd AD).\n(2) Mange kavalerienheder fra de senere felthære var kendt som vexillationer. De ser ud til at have lignet den gamle i størrelse alae (C4th & ndash6th AD).\nvexillum: Et firkantet flag monteret på kryds og tværs på en stang, den vexillum blev brugt til at markere en generel & rsquos position og var også standarden båret af en detachering af tropper (C1st & ndash3rd AD). En general & rsquos vexillum synes normalt at have været rød.\nHvor mange romerske provinser var der?\nRepublikanske provinser Begrebet fik ikke en bestemt territorial forstand, før Rom begyndte at ekspandere videre Italien under den første puniske krig, og de første permanente provinser (Sicilien i 241 f.Kr. og Sardinien i 237 f.Kr.) blev oprettet.\nMan kan også spørge, hvad var de vigtigste regioner i Romerriget? Det imperium var erobret af Romersk Army og a Romersk livsstil var etableret i disse erobrede lande. Det vigtigste lande erobret var England/Wales (dengang kendt som Britannia), Spanien (Hispania), Frankrig (Gallien eller Gallia), Grækenland (Achaea), Mellemøsten (Judæa) og den nordafrikanske kyst område.\nMan kan også spørge, hvordan blev romerske provinser styret?\nSenatet udpegede også en Romersk dommer til at styre hver provins, sammen med en kvæstor og op til tre legati (løjtnanter). Hjælpet af sit personale udøvede guvernøren fuldstændig kontrol over hans provins. Senatet besluttede hvilken provinser ville være styret af konsuler og som af praetorer.\nHvad hedder herskeren i en provins?\nMALIK (arabisk) En konge, den lineal af en stat. MARZPAN (persisk) guvernør i a provins.\nPræsterskabet i den romerske republik. 2 bind\nSom det forekommer mig, frembyder administrationen i Asien ikke en bred vifte af forretninger, ” Marcus Cicero trøstede sin bror Quintus, hvis imperium i Asien havde senatet lige prorogueret endnu et år “ det afhænger hovedsageligt af domstolens dispensation ” (Cicero Q Fr. 1, 1, 20 tr. Shackleton Bailey). Som model for retslig adfærd anbefalede Cicero eksemplet på en nylig praetor i Rom (ibid. 21 C. Octavius pr. 61 f.Kr.). Præstorer var de øverste romerske dommer. Præstorer styrede de permanente provinser i udlandet. Praetorer er bevidnet i en masse oplysninger, der kræver syntese. Og praetoriansk historie kan være et alternativ til fortællinger om konsuler og erobring. Præsterskabet, skriver Brennan, var “den vigtigste tandhjul i den romerske administrative maskine ” (6). Dyden ved Brennan's bog er, at den giver syntesen. Dens mangel er, at Brennan insisterer på at argumentere imod hans beviser og behandle praetorer som militære chefer.\nPræsterskabet i den romerske republik ( PRR) kan tænkes på to måder. På den ene side er det et sæt tabeller, der viser kendte republikanske præstorer efter provins og efter dato (App. A, “ Kommandotabel i nogle vigtige territoriale Provinciae, 219-50 ″ App. B, ” Fasti Praetorii“), der er hængslet til diskussion i teksten ved indholdsfortegnelse og indekser. På den anden side er det en fortælling om opløsning af imperium fra den kongelige periode og frem. Cicero, De legibus 3, 2/4, fortæller, hvordan kongerne ’ imperium blev overført til de to konsuler i 509 f.Kr. Brennan forlænger denne fortælling gennem “konceptuelle spring ” involveret i at give praetoren en anden, mindre karakter af imperium i 366 f.Kr. (12-73) ned til tærsklen til kejserdiktaturet, når imperium var blevet så underopdelt og spredt blandt magistrater og promagistrater, at det var uigenkendeligt. “Når en pro praetore begynder at delegere sin officielle magt, ” Brennan skriver (638), og vi er langt væk fra tanken om, at imperium var den fulde magt for de gamle konger i Rom. ”\nVed at fortælle sin historie vedtager Brennan “ senatets udsigtspunkt ” (viii). Han tilføjer, “ Jeg kan også bemærke, at når jeg tilskriver senatet eller den senatoriske etablering beslutninger, føler jeg mig rimelig sikker på at gøre det … Under alle omstændigheder har de seneste forsøg på at understrege de demokratiske elementer#8216 af res publica har ikke foregivet at tilbyde meget om udformningen af det romerske præsterskab ” (32-3). Det senatoriske perspektiv er bestemt legitimt, det er perspektivet fra vores to hovedkilder, Cicero og (i det væsentlige) Livy. Men det kan også forårsage forvridninger. For det første blev hver af de næsten 850 praetorer katalogiseret af Brennan valgt af det romerske folk. For den anden er den eneste vigtigste kilde til det republikanske praetorship uden for Cicero og Livy en statut for det romerske folk. Om den Lex de provinciis praetoriis, også kendt som “Piracy Law, ” Brennan skriver, “ Men takket være opdagelsen af en større inskription fra Cnidus (10.1) er vi nu yderst velinformerede om nogle af Senatets arrangementer for Makedonien, når Didius forlod sin provinsen, i enten 101 eller 100 ″ (523-4). At sige, at en statut for det romerske folk afspejler senatets ordninger “ er (i bedste fald) helt vildledende. Noget af det demokratiske element i res publica kommer igennem i selve statutten (Crawford 1996 nr. 12, Cnidos Copy, kol. III, linjer 28-37 tr. mod.):\nSeniorkonsulen skal sende breve til folk og stater, som han synes passer til, for at sige, at det romerske folk [vil have] omsorg, at borgerne i Rom og de allierede og latinerne og de fremmede nationer, der er i et venskabsforhold med det romerske folk, kan sejle i sikkerhed, og at på grund af denne sag og ifølge denne statut er Kilikien blevet gjort til en praetoriansk provins.\nBrennan er prisværdigt eksplicit om den historiografiske tradition, han trækker på. Han tog sit fingerpeg fra et par afsnit af Badian: “I en kort, men vigtig gennemgang har E. Badian præsenteret en modificeret skitse af praetoratets administrative historie, som for første gang (så vidt jeg kan se), stillede de store spørgsmål, denne undersøgelse søger at besvare ” (31-2 Badian 1979). Badian adskilte tre faser af praetoriansk historie: fra 227 f.Kr., da senatet tilføjede praetorer, da det annekterede provinser fra 146 f.Kr., da senatet afviste at oprette nye praetorer for Afrika og Makedonien, hvilket gjorde prorogationsrutine og fra 81 f.Kr., da Sulla dissocierede provinsielle reklamer fra byens præsterskaber.\nPRR har andre forstadier. Ved behandling af magistracier som det centrale element i den romerske stat ser Brennan tilbage på Mommsen 1887 og dens 45 sider om praetoriet (12-14). For sin definition af adel og sit syn på romersk politik som konkurrence om høje embeder, citerer han Gelzer 1912 (32). For augurs og auspicia, ser han til Linderski 1986 (15-18). Ved at opføre praetorer efter dato reviderer han Broughton 1951-86 ved at liste dem efter provins, han reviderer Jashemski 1966 (viii). Brennan ’s bog indtager også sin plads blandt nyere arbejde om den tidlige og sene republik af yngre amerikanske forskere (tidligt: Mitchell 1990, Stewart 1998 sent: Kallet-Marx 1994), og også ved siden af Hölkeskamp 1987 og Cornell 1995 om det tidlige Rom, og Lintott 1993 og 1999 om administrative og forfatningsmæssige spørgsmål.\nDet er værd at nævne nogle historiografiske traditioner, som Brennan forsømmer. Han forsøger ikke at betragte den romerske stat med hensyn til borgeres rettigheder og pligter eller romersk administrationshistorie med hensyn til økonomi og idéhistorie på den måde, Nicolet (1976, 1977), hvis navn ikke figurerer i litteraturlisten (hvilket er mærkeligt, da Nicolet kan betragtes som Mommsens mest fremtrædende arving). Brennan bruger heller ikke værket fra Nicolet ’s studerende Ferrary (1988), der forbandt romersk ekspansionisme og filhellenisme, og David (1992), der studerede de praetorianske domstole som en næsten teatrum af politik. Brennan forsøger ikke at se romersk politik som udtryk for sociale kampe, især om jordbesiddelse, på samme måde som Brunt 1971. Brennan siger intet om Brunt's kritik af Gelzer's forestillinger om nobilitas og klientel (Brunt 1988), eller om Giovanninis kritik af Mommsens opfattelser af imperium, promagistracy og Sullan -reformerne (Giovannini 1983). Brennan forsøger heller ikke at se romersk politik som en fælles aktivitet på samme måde som Millar 1998.\nBrennan's bog er baseret på den implicitte og korrekte antagelse om, at forfatningsmæssige (offentlige og hellige love) spørgsmål burde have betydning for os, fordi de havde betydning for romerne. Hvorfor gjorde de noget for romerne? Måske fordi formerne føltes at være hellige og tidstestede eller ud af en mere vanhellig hang til ritualer, symboler, hierarkier og arcana eller fordi der var reelle myndighedskonflikter, der skulle løses. Det siges ofte, at romerne ikke havde en forfatning. Uanset hvad dette kan betyde, er det en kendsgerning, at Cicero kunne udarbejde en romersk forfatning i De legibus, og at nogen et eller andet sted skrev de romerske kommunelove. Under alle omstændigheder må vi vide noget om forfatningen bare for at give mening om vores kilder. For eksempel i den berømte korintiske versindskrift, der nævner M. Antonius-” auspicio [[Antoni Marc]] i pro consule classis/Isthmum traductast missaque per pelagus” (“under regi af M. Antonius, pro konsul, blev en flåde ført over Isthmus og sendt over havet ” ILLRP 342) - vi skal vide hvad auspicium var, hvad en pro konsul var, og hvordan nogen kunne være pro konsul før han blev konsul.\nMen det er ikke klart, at Brennan's måde at håndtere forfatningsmæssige spørgsmål er den bedste. Brennan lægger stor vægt på et par abstrakte substantiver - imperium og auspicia -og betragter hele den republikanske historie som et fald fra det originale ideal (12-20). Hans operative koncept er “dodge, ” et ord, han låner fra Daube 1991 for at betegne “circumvention ” eller “misinterpretation ”-et ubevidst brud på forfatningsmæssige principper (37-8, 598-601). Oprettelsen af praetoriet, med dets lavere karakter på imperium, eksemplificerer “a good dodge ” (601). Men skal man pålægge historien et sådant skema for ortodoksi og afvigelse? Og hvorfor kun imperium og auspicia ? Hvorfor ikke (sig) dicio eller ductus ? Det hvis det kan påvises imperium og auspicia virkelig var nøglebegreber, skal de håndteres så underligt, som både trancendent og reified (“dormant ” auspicia, 14)? For at studere den romerske forfatning i form af abstrakte substantiver, skal man (som minimum) skelne samtidige fra posterior kilder og derefter overveje hele konstellationen af forfatningsmæssige termer. En bog, der opfylder disse kriterier, er Béranger 1953, dens metoder kan med fordel udvides til at omfatte republikken.\nEndnu bedre måder at tale om den romerske forfatning kan læres fra gamle kilder. Den aristoteliske Athenaion Politeia. behandler den athenske konsituation først diakronisk, derefter synkront. Vores kilder med synkron opfattelse af den romerske forfatning omfatter Polybius 6, 11-18 og Cicero ’s De republica og De legibus. De legibus 3, 3/8 lyder: “ Lad lovens administrator, der skal dømme eller have dømt private dragter, være praetor. Lad ham være civilretens vogter. Lad der være lige så mange praetorer med samme magt, som senatet bestemmer, eller folket skal bestille. Lex Irnitana, som svarer til en almindelig definition af “konstitution ”, og som eksplicit er modelleret efter romersk praksis. Ch. 91 om udsættelse ( intertium) lyder delvist: “ statutten og loven og positionen skal være, som den ville være, hvis en praetor for det romerske folk havde beordret, at den sag skulle dømmes i byen Rom mellem romerske borgere ” (González 1986 tr. Crawford ). For et diakronisk perspektiv har vi Cassius Dio. Men for den mest alvorlige og komplette historiske oversigt over den romerske forfatning bør vi vende os til Encheiridion af Sextus Pomponius.\nI det lange ekstrakt fra Encheiridion bevaret i den første bog af Justinian ’s Fordøje (1, 2, 2) behandler Pomponius tre temaer: lovens oprindelse og udvikling i Rom, navne og oprindelse på magistraterne og navnene på de mænd, der bekendte sig til civilret. Med hensyn til præsterskabet, bemærker Brennan med rette, Pomponius begår to faktuelle fejl. Han siger, at praetorer styrede Spanien og Narbonensis, ikke de to spanier, og han siger, at Sulla tilføjede fire praetorer, ikke to. Brennan nedsætter uddraget og kalder det værket for en “epitomator ” og en “ hurtig skitse ” (60). Han skriver, “Hans undersøgelse (the Encheiridion) fyldte to bøger og var uden tvivl fyldt med de varianter, han kunne samle om udviklingen af det romerske politiske system …I sum, denne passage i Fordøje er sandsynligvis flere fjernelser fra en god kilde, og det har ingen reel værdi som en uafhængig redegørelse for oprettelsen af praetoratet ” (ibid.). Men en encheiridion var allerede en destillation (jf. Epictetus), og der er ingen grund til at tro, at Pomponius ’ er blevet kogt yderligere ned. Pomponius ’ værdi ligger i hans kronologiske fejning, fra regalperioden ned til hans egen nutid i det andet århundrede e.Kr., og i hans vision, at romersk juridisk og administrativ historie kunne ses som en del af den romerske sociale og politiske historie & #8220civitas. ” (Ordet civitas, åbenbart en gengivelse af polis) For Pomponius ændrede loven sig som en funktion af befolkningstilvækst, vanskeligheder med at samle plebs eller det romerske folk, forsinkelser i folketællingen, fravær af konsuler på grund af fjerne krige, tilstrømning af udlændinge, og territorial annektering. To interessante konsekvenser af Pomponius ’ proto-Bruntian tilgang til romersk historie er, at han sømløst går fra Republik til Principat, og at han reducerer senatet og kejserne til mindre roller. Pomponius giver følgende skitse af praetoriansk historie (tr. Watson):\n( Grave. 1, 2, 2, 27 367 f.Kr.) Og da konsulerne blev kaldt væk til krige med nabofolk, og der ikke var nogen i civitas bemyndiget til at varetage juridiske forretninger i byen, hvad der blev gjort var, at der også blev oprettet en praetor, kaldet den urbane praetor med den begrundelse, at han udøvede jurisdiktion i byen. (ibid. 10 efter Lex Hortensia på 287 f.Kr.) På samme tid afgjorde magistraterne også spørgsmål om juridisk ret, og for at lade borgerne vide og give mulighed for den jurisdiktion, som hver given magistrat ville udøve i et givet spørgsmål, tog de til at udgive edikter. Disse forordninger udgjorde i tilfælde af praetorer ius honorarium : “honorary ” er det udtryk, der bruges, fordi den pågældende lov var kommet fra den høje hæder for praetoriansk embede. (ibid. 28 244 f.Kr.: PRR 85-9) Nogle år derefter blev den eneste praetor utilstrækkelig, fordi en stor skare udlændinge var kommet ind i civitas også, og så blev der etableret en anden praetor, som fik navnet vandrefugl, fordi han hovedsageligt udøvede jurisdiktion som mellem udlændinge. (ibid. 32) Annekteringen af Sardinien og kort tid efter på Sicilien [227 f.Kr.] og i sin tid i Spanien [198 f.Kr.] og til sidst i provinsen Narbonensis medførte oprettelsen af lige så mange praetorer, som der var provinser, der var kommet under Romersk styre, nogle af disse praetorer præsiderer over byens anliggender, andre over provinsielle anliggender. Derefter [81 f.Kr. oprettede Cornelius Sulla straffedomstole ( quaestiones publicae), omhandler f.eks. forfalskning, med parricide og knivstikkeri, og han tilføjede fire andre praetorer.Næste [44 f.Kr.] oprettede Gaius Julius Cæsar to praetorer og to aediler for at føre tilsyn med majsforsyningen, og ud fra gudinden Ceres navn blev disse kaldt kornpretorerne og edlerne. Således blev der skabt tolv praetorships og seks edilskibe. Efterfølgende [23 f.Kr.] etablerede den guddommelige Augustus seksten praetorer, og senere [AD 44] tilføjede den gudfrygtige Claudius to praetorer til at udøve fideikommissær jurisdiktion. Et af disse stillinger er siden blevet undertrykt af den guddommelige Titus [79-81 e.Kr.] og genoprettet af den guddommelige Nerva [96-8 e.Kr.] for at udøve jurisdiktion mellem den kejserlige statskasse og private borgere. Således er der atten praetorer, der udøver jurisdiktion i civitas. (ibid. 34) Derfor fortalt alt i alt ti tribuner af plebs, to konsuler, atten praetorer og seks aediler, der administrerer retfærdighed i civitas.\nPomponius fortæller historien på den ene måde, Brennan fortæller den en anden. Pomponius ser praetoriansk historie med hensyn til juridisk historie og de udviklende behov hos civitas Brennan ser det med hensyn til militærhistorie. Om det urbane praetorships retlige oprindelse (367 f.Kr. udsendes Pomponius ’ -udsigten af Livy, der registrerer valget af en#praetor til at udøve jurisdiktion i byen ” (6, 42, 11). For Brennan dog, “Liv ’s erklæring om, at praetoren blev oprettet ‘qui ius in urbe diceret ’ må på en måde være anakronistisk …Livy på en måde modsiger sin egen erklæring om motivationen til oprettelse af praetoriet i sin egen konto ” ( PRR 58-78, 61). Igen må det understreges, at det faktiske bevis for den tidlige udvikling af kontoret stort set udelukker Livys forklaring på, at praetoren blev introduceret ‘qui ius in urbe diceret ’. ” (601). Som Brennan skrev i OCD indgang ” praetor“, “ …han havde også ret til at lede en hær, og det er faktisk den kapacitet, som vi for det meste finder ham i Livy-bøgerne 7-10. ” Faktisk af de 73 urbane praetorer fra 366 til 292 f.Kr., hvor Livy ’s første årti lukker, netop 15 kendes, kun syv af disse attesteres som at gøre noget, og kun to ses som kommanderende hære: L. Pinarius (349 f.Kr.) overtog kommandoen ved kysten efter død af en konsul (Livy 7, 25, 12-13) og Ap. Claudius (295 f.Kr.) havde kommandoen i Etruria, indtil konsulerne kom (ibid. 10, 24, 18-26). Beviserne udelukker intet.\nMed hensyn til vandrefuglepreteren (244 f.Kr. hævder Brennan, at han også oprindeligt var en militær kommandant: “Begrebet om en praetor specifikt skabt for hovedsagelig at høre sager, hvor begge parter var ikke-statsborgere, er absurd …Hvis den oprindelige jurisdiktion af denne praetor skulle behandle retssager i Rom, der involverede konflikter mellem borgere og ikke-borgere, og den opgave ville næppe have været så besværlig, at den ikke kunne udføres af den oprindelige praetor ” ( PRR 85-9, ved 86). Så Brennan foreslår at oversætte ” inter peregrinos” som “over udlændinge ” ( OCD PRR 4). Inter peregrinos betyder selvfølgelig “ i sager, der involverer (en eller flere) udlændinge, ” ligesom mellem sicarios betyder i sager, der involverer (en eller flere) giftstoffer. ” Det interessante spørgsmål, som Brennan ikke stiller, er hvem peregrini var i 244 f.Kr. Inkluderede de Latini, eller havde Latini allerede de samme privatretlige rettigheder som romerske borgere?\nRomersk regering var også for ikke-borgere. Det skabte endda strukturer for ikke-borgere til at bekræfte deres rettigheder mod borgere, især repetundae ret. Det Lex de provinciis praetoriis søgt at sikre, at borgerne i Rom og de allierede og latinerne, og de fra de fremmede nationer, der er i et venskabsforhold med det romerske folk, kan sejle i sikkerhed ”. Præstorerne, der blev sendt til at styre Sicilien og Sardinien, fra 227 f.Kr., ses ofte arbejde på vegne af provinser. Således L. Scipio, praetor på Sicilien i 193 f.Kr., “ lagt ned i hans ben for det lokale senat i Agrigentum, at der i senatet ikke skulle være flere kolonister, end der var originale Agrigentores ” (Cicero Verr. 2, 2, 50/123), og blev hædret af italici ( ILLRP 320). En anden guvernør fra det andet århundrede pralede, “Og som praetor på Sicilien jagede jeg italienske flygtninge og returnerede 917 slaver ” ( ILLRP 454).\nEfter Brennan's egen beretning var praetorer aldrig mere end tredjestrenge militære chefer. Under Hannibalic -krigen ( PRR 98-221), og#8220 præetoriske kommandanter i Italien var sjældent beregnet til at kæmpe betydelige kampe mod kartagerne eller til at tage imod galliske stammer i feltet. Generelt er praetorer (eller pro praetoribus) vises kun i større kampagner for at hjælpe en given konsulær kommandør ” (610). Da der var militære nødsituationer på Sicilien og Sardinien, lavede senatet dem til dobbelte provinser og sendte konsuler med hære (136-53). Når en tredje kommandant var nødvendig i Italien eller i udlandet, udpegede konsulerne legater (610-17). Prætorens job var mindre at erobre end at styre i kølvandet på erobringen.\nKarakterer af imperium var imidlertid vigtige. Da praetorer blev sendt for at styre de to spanier (197 f.Kr. blev de stylet praetorer “ på stedet for konsulen ” ( pro konsul). For Brennan er forskellen mellem imperium af en almindelig praetor og imperium af en praetor pro konsul var “ stort set symbolsk ”: “Det kan vises, at det er forbedret imperium - hvad enten det er en praetor eller privatus - indebærer ikke nødvendigvis en større hær, bare en større opgave og en mere uafhængig position. Det krævede altid en populær afstemning ” (610). Men Sicilien og Sardinien havde ingen faste legioner. Spanien havde legioner og konsulære imperium synes at have været påkrævet for at lede en legion i kamp. Den typiske militære kommando over en praetor uden forstærket imperium var derimod flåden (139-41).\nHvis Pomponius ’ -beretningen om de romerske magistrater har en svaghed, er det, at den udelader forbehold. Polybius, Pomponius ’ intellektuelle overordnede, anerkendte prorogation som et vigtigt senatorisk privilegium (6, 15, 6):\nDesuden afhænger det af senatet, om kommandanter ’ designs og projekter er færdige eller ej, for senatet har den suveræne magt til at sende en ny kommandør, når året er slut, eller at beholde den, der har kommandoen.\nBrennan skriver: “En præforstået konsul betegnes normalt ‘pro konsul ’ (‘ på stedet for en konsul ’), en præregistreret praetor betegnes ‘pro praetore ’ men nogle gange kaldes de simpelthen ‘consul &# 8217 og ‘praetor '” (73). Dette er falsk (Giovannini 1983, 59-65). En prorogeret praetor forblev en praetor, hvis han modtog forbedring imperium, blev han en “praetor pro konsul“. Af denne titel, enten “praetor ” eller ” pro konsul” var en acceptabel forkortelse. Således henvendte Marcus Cicero sig til sin bror Quintus som “praetor ” ( Q Fr.. 1, 1) mens demoer af Claros hædrede ham som anthypatos ( pro konsul SEG 37, 958). M. Antonius var praetor i 102 f.Kr. pro konsul i 101 f.Kr. PRR 357) og konsul i 99 f.Kr. Brennan foretager også en ikke-eksisterende skelnen mellem forhenværende guvernører og “ex-magistrates ” i Rom (241-5) de var det samme.\nHer er hvordan prorogation fungerede. Præstorer modtog deres provinser med årligt lod. Når deres imperium blev forhøjet, kunne de blive på plads, modtage nye provinser ved senatorisk dekret eller modtage nye provinser i det årlige parti. Desuden kunne promagistrater ikke indeholde byprovinser (bypræetor, vandrefuglprætor, praetor, der præsiderede over en quaestio). Fra 146 f.Kr., som Badian så, blev der kun valgt seks praetorer årligt, mens op til otte provinser skulle fyldes civitas krævede flere magistrater, end den valgte, så forbehold blev rutine. Hvert år ville nyvalgte praetorer trække lod om byens præsterskaber, derefter ville de resterende nye praetorer plus de proroguerede praetorer trække lod om de praetoriske guvernørskaber. Marius, praetor i byen i 115 f.Kr., derefter tildelt yderligere Spanien for 114 f.Kr., er det tidligste registrerede eksempel på en praetor, der blev valgt en gang, derefter tildelt provinser to gange (Plutarch Marius 6, 1 jf. PRR 498). Men vi kan ikke sige, hvornår øvelsen begyndte. I 214 f.Kr. blev alle praetorer prorogueret og givet nye provinser (Livy 24, 10, 4). Allerede i 183 f.Kr., da en valgt praetor var en flamen dialis der ikke kunne forlade Rom, trak praetorer lod om by og territoriale provinser hver for sig (Livy 39, 45, 4). Senere trak praetorer normalt lod to gange, først om bypræsterskaber, derefter et år senere om provinsguvernørposter. Verres blev for eksempel tildelt byprovinsen for 74 f.Kr. og provinsen Sicilien for 73 f.Kr. (Cicero Verr 2, 1, 40/104 2, 2, 6/17).\nPolybius præsenterer prorogation som et senatorisk privilegium. Men uanset hvilken sag senatet kunne blive tilsidesat af det romerske folk, som det i stigende grad skete efter Gracchi. I Lex de provinciis praetoriis (101 eller 100 f.Kr. antog folket den normalt senatoriske opgave med at navngive (nogle af) de praetoriske provinser. Statutten er en af vores bedste kilder til praetoriansk pligter, som Livy overgik, såsom finansforvaltning (Crawford 1996 nr. 12 Cnidos Kopi, kol. Iv, linje 10-30):\nOg den, der har Chersonese og Caenice som sin provins, skal holde denne provins sammen med Makedonien og skal handle, som han finder det passende, for for hvem det er passende for ham at indsamle disse offentlige indtægter, kan han opkræve de offentlige indtægter i den pågældende provins i henhold til lex ( locationis), og han skal være på disse steder hvert år i mindst tres dage, før nogen andre overtager ham, og han skal gøre en indsats, så vidt det er muligt, så de, der har et venskabsforhold eller alliance med det romerske folk må ikke udvises fra deres territorier, og således at ingen krig eller forkert i det følgende kan påvirke dem, og den praetor eller prokonsul, der holder provinsen Makedonien, inden han forlader provinsen, i henhold til dekret fra senatet vedtaget ift. ham, bør fastsætte grænserne for chersoneseens vectigal, som han finder det passende, så hurtigt som muligt.\n(Det er mærkeligt, at praetoren opkræver indtægter, inden der fastsættes toldgrænser.) The Lex de provinciis praetoriis dækker også den praetorianske guvernørs retslige ansvar (ibid. linjer 31-9):\nHvis den praetor eller prokonsul, til hvem provinsen Asien eller Makedonien skal være faldet fra sin magistrat, som beskrevet i hans mandata, han skal have magt i alle spørgsmål i henhold til hans jurisdiktion, ligesom det fandtes i hans magistrat, at straffe, tvinge, administrere retfærdighed, dømme, udpege iudices og recuperatores, [registreringer] af garantister og værdipapirer, frigørelser, og han skal være [immun mod retsforfølgelse], indtil han vender tilbage til byen Rom.\nDen kilde, der bedst præcist afslører kompleksiteten af den praetorianske guvernørs opgave, er Marcus Cicero's brev til sin bror Quintus, som Brennan behandler ret kortfattet ( Q Fr.. 1, 1 PRR 566-8). Hvor Brennan, efter Badian, generelt foretrækker at ringe til praetorer “kommandører, ” bruger Marcus ordet guvernør (ibid. 5). Marcus siger, at Quintus ’ vanskeligt som magna vil ikke være provinser, men romerske tolvere, og han forklarer, hvordan man håndterer dem i en ekskursus (ibid. 32-6). Marcus beskriver den praetorianske guvernørs følge, der består af udvalgte legati og en tildelt kvæstor, hvis kapacitet til at udnytte provinser Quintus skal kontrollere (ibid. 10), samt apparitores, personlige slaver og en praetoriansk kohorte (ibid. 11). Marcus beskriver officielle forbindelser med provinser (ture og rekvisitioner, ceremonielle ankomster, lokale hæder ibid. 9-10, 30-1), private relationer ( hospitium, amicitia ibid. 16) og fristelserne fra kunst, kroppe og penge (ibid. 8). Det er et mål for de potentielle konsekvenser af forholdet mellem praetoriske guvernører og provinser, at Marcus selv, på trods af at han var ude af funktion i Rom dengang, modtog breve og ambassader og bad ham om at intervenere med Quintus, fra Blaundus, Dionysopolis, Apamea, Antandros og Colophon ( Q Fr. 1, 2, 4).\nQuintus Cicero blev prorogueret i Asien tre gange, hvilket var cirka pari for kurset. Det var på niveau med kurset før Sulla (jf. F.eks. Sulla selv, pr. Urb. 97 f.Kr., pr. I Kilikien 96-93 f.Kr.: PRR 358 C. Sentius, pr. urb. 94 f.Kr., pr. i Makedonien 93-87 f.Kr. PRR 525-6), og det var på niveau med kurset efter Sulla (jf. F.eks. Verres, pr. Urb. 74 f.Kr., pr. På Sicilien 73-71 f.Kr.: PRR 486-90). Det vil sige, at andet end tilføjelse af to praetorat og to praetorianske domstole ( quaestiones), Foretog Sulla ingen ændringer på kontoret, hverken formelt eller uformelt (Giovannini 1983, 73-101). Brennan erkender, at der ikke er spor af en lex Cornelia om denne sag ” (396), og det er bemærkelsesværdigt at se, hvor få territoriale provinciae vise tegn på en vedvarende politik for årlig succession ” (636). Men han kan ikke få sig selv til at indrømme, at “Sulla ’s vidtrækkende reformer ” (639) er en lure (388-402, især 389-92). Under overskriften “Institutionalisering af Ex Magistratu Kommandoer ” (394-6), Brennan skriver: “En stor Sullan-udvikling var, at det fremover blev forstået, at både konsuler og alle praetorer normalt skulle forblive i Rom i deres magistrats år ” (394). Som eksemplerne fra Marius og de andre viser, havde dette været status quo ante.\nBrennan har med rimelighed valgt at afslutte sin historie i 50 f.Kr. I 55 f.Kr. var Pompeius Magnus blevet i Rom og styret Spanien gennem legater (518-20, med en værdifuld undersøgelse af præcedenser ved 519). I 52 f.Kr. havde han vedtaget en lov om en femårig pause mellem romerske magistrater og provinsielle promagistracies (402-3). Gennem disse foranstaltninger leverede Pompeius effektivt de to baser i det kejserlige provinssystem, med dets kejserlige provinser styret af legati Augusti og offentlige provinser styret af promagistrater.\nSelvom ingen ville bede om, at han havde arbejdet hårdere, kunne Brennan have fortsat historien om præsterskabet til Principaten - på samme måde som Pomponius. Nye dokumenter viser regelmæssigt praetorer på arbejde under de nye politiske omstændigheder. Med Principaten bliver en historie om byens præsterskaber mulig. I toldloven for Asien optræder vandrefuglen i sin traditionelle rolle (Engelmann og Knibbe 1989 SEG 39, 1180, afsnit 50):\nKonsulerne Lucius Valerius Volesus og Gnaeus Cinna Magnus [AD 5] tilføjede: hver gang der opstår en tvist om denne lov, vedrørende denne tvist, skal praetoren, der afsiger dom mellem romere og udlændinge, have (retten til) at give … ”\nMens de nye praetorer af aerarium modtage publicans ’ advarsler (ibid. sek. 43 jf. afsnit 45, 54-5, 58, 61):\nLad den offentlighedsmand, der har indgået kontrakt om pligtopgaver, offentligt tilfredsstille tilfredshed med garantier og jordarmaturer i henhold til konsulerne Gaius Furnius og Gaius Silanus eller praetorerne med ansvar for aerarium.\nI SC de Cn. Pisone patre, en praetor dømmer og dømmer Piso ’s rytter medskyldige, og en anden griber deres varer (Eck, Caballos, Fernández 1996, linje 120-3):\nVisellius Karus og Sempronius Bassus, medarbejdere i Cn. Piso senior og sammensværgere og medskyldige i alle hans forbrydelser, burde erklæres fredløse af praetoren, der forestår landsforræderiloven, og det er (senatet og glæden), at deres ejendom skal sælges og overskuddet tildeles aerarium af en praetor med ansvar for aerarium.\nI en nyligt redigeret trætavle fra Puteoli optræder den urbane praetor i en ny topografisk sammenhæng (Camodeca 1996 AE 1996, 407):\nKopieret og kontrolleret fra edikt af L. Servenius Gallus, praetor, som blev udstationeret i Rom i Forum Augustum under Porticus Iulia på kolonnen … for hans domstol, hvor der blev skrevet det, der er skrevet nedenfor: ‘L. Servenius Gallus, praetor, siger … ’\nImperial praetoriansk historie mangler at blive skrevet. For fakta om republikansk praetoriansk historie, skal vi alle taknemmeligt konsultere Brennan ’s Præsterskab i den romerske republik for deres fortolkning skal vi også huske Pomponius ’ Encheiridion.\nEn ordbog over græske og romerske antikviteter (1890) William Smith, LLD, William Wayte, G. E. Marindin, Ed.\nEn således udpeget proconsul havde kun det militære imperium, som var ude af stand til at udøve og derfor anerkendelse inden for bymurene. Men for at en romersk kommandør skal sejre, må han investeres i imperium domi: ellers har han ingen juridisk status som magistrat inden for murene. For at konsulen kunne sejre, i løbet af hans embedsår, var et simpelt dekret fra senatet tilstrækkeligt, der anerkendte hans fulde besiddelse af det imperium, som han allerede var investeret i. Men prokonsulen havde intet imperium inden for murene, derfor var det nødvendigt for ham at sejre, at et særligt dekret fra folket blev givet imperium til lejligheden. Den forfatningsmæssige procedure i denne sag var, at senatet ved anerkendelse af prokonsulens påstand om en triumf skulle bede folkets tribuner om at foreslå sagen for concilium plebis og få et plebiscitum til at sanktionere arrangementet ( Liv. 26.21 ): dette blev gjort ex auctoritate senatus, og nogle gange forpligtede senatet sig til at sende tribunens anmodning til en af de andre magistrater, såsom praetoren ( Liv. 45,35 ).\nTidligere besiddelse af det konsulære imperium var imidlertid ikke nødvendig for at kvalificere en mand til at udøve prokonsulære beføjelser.I teorien var det en delegeret myndighed, og selvom systemet med prorogatio normalt blev vedtaget og var blevet den forfatningsmæssige måde at oprette en prokonsul på, udelukkede det ikke delegationsproceduren. Da dette embede blev delegeret til en person, der slet ikke havde imperium, var proceduren valgfri. I det første kendte tilfælde, hvor proconsulare imperium var hos en person, der ikke havde udøvet noget tidligere imperium, blev proconsul valgt i Comitia Centuriata, det regelmæssige udvalg for konsulære valg. P. Cornelius Scipio blev oprettet proconsul på denne måde i 211 f.Kr. ( Liv. 26.18 ) sagen var helt usædvanlig ("extraordinaria cura deligendum esse", Liv. ib.), forfatningsmæssig præcedens blev afsat, og et bestemt valg til prokonsulatet blev foretaget af populus. Den så overdrevne imperiums ekstraordinære karakter føltes især, når en triumf skulle afgøres til en prokonsul valgt på denne måde, “quia neminem ad eam diem triumphasse, qui sine magistratu res gessisset, constabat” ( Liv. 28,38 : jf. 31.20). Disse vanskeligheder føltes imidlertid ikke, da prokonsulatet blev overdraget til en magistrat, der ikke var konsul, men alligevel havde udøvet imperium som praetor, hvoraf der er flere tilfælde blandt dem af M. Marcellus i 216 f.Kr. ( Liv. 23.30 ) og Ti. Claudius i 177 f.Kr. ( Liv. 41.12 ). I en senere periode i republikken finder vi en propraetor, der i udøvelsen af provinsopgaver investeret med titlen Proconsul, fordi han styrede en prokonsulær provins, som i tilfældet Q. Metellus Celer, guvernør i Cisalpine Gallien i 62 f.Kr. (overskrift til, Cic. Fam. 5.1 ).\nProkonsulære aftaler, som dem, der er nævnt ovenfor, blev oprindeligt kun oprettet til et midlertidigt formål, såsom nødvendigheden af langvarig kommando i krig. Men med oprettelsen af de romerske provinser uden for Italien blev forlængelsen af den prokonsulære kommando en bestemt forfatningsmæssig nødvendighed. Særlige administratorer (praetores） blev udpeget til de første fire transmarine -provinser i Rom: men der blev ikke oprettet flere til dette formål, og da antallet af provinser steg, blev deres administration delt mellem de fire hjemmekontorer, de to konsuler og de to byer Men en sådan kombination af hjemlige og udenlandske funktioner var umulig uden en regelmæssig forlængelse af deres imperium med henblik på udenlandsk administration, og derfor finder vi i intervallet mellem den anden puniske krig og reformerne af Sulla, at prokonsulatet bliver en årlig institution, oprettet med det formål at administrere de provinser, hvor de største militære styrker var påkrævet, men uden bestemte juridiske regler for at regulere den, hverken ved at definere længden af dens embedsperiode eller for at etablere en fuldstændig adskillelse mellem hjemlige og udenlandske kommandoer. prokonsulatets institution som et regulært magistrat, senatets ret til at overdrage det og til at tildele dets funktioner blev uden tvivl, og nødvendigheden af det plebiscitum, der oprindeligt krævede at sanktionere dens oprettelse, var helt forsvundet. (For arrangementet af prokonsulære provinser og for prokonsulær administration [s. 2.495] inden for provinserne, se PROVINCIA) Men der havde altid været en formel sanktion fra hele befolkningens side, hvilket var påkrævet for overdragelse af denne form for imperium, som stadig fortsat i kraft. Dette var Lex Curiata, en lov vedtaget i samling af kurierne: som oprindeligt var, som Cicero troede, i karakter af et troskabsløfte, der blev leveret til "magistratus cum imperio", da han trådte ind på deres kontor, som det havde blevet budt til kongen ( Cic. de Rep. 2.13 , 25) det var således påkrævet ved formel lov som en erkendelse af det imperium, der tillægges prokonsulen, såvel som af alle de andre magistrater, der besad imperium ( Cic. de Lege Agr. 2.1. 1 , 26 2.12, 30-Mommsen, Staatsrecht, jeg. s. 51, 54, 55, noter). Det er formodet fra en passage i Ciceros breve (annonce Fam. 1.9, 25) at loven i Sulla de provinoiis ordinandis dispenseret fra nødvendigheden af denne lov i tilfælde af prokonsulære udnævnelser bekræftet af senatet. De prokonsulære provinser var altid fastlagt af senatet tidligere til valget af de konsuler, der skulle fylde dem af en Lex Sempronia (C. Gracchi) vedtaget i 123 f.Kr. ( Cic. de Prov. Ulemper. 2 , 3). Sulla bekræftede denne vedtagelse, og selvom han undlod at nødvendighed af a, Lex Curiata, hvor de prokonsulære provinser blev så overdraget, gjorde han ikke op med dens forfatningsmæssig tilrådelighed ("Legem curiatam consuli ferri opus esse, nødvendigvis ikke esse" Cic. Fam. 1.9 , 25 ). Som den formelle folkelige anerkendelse af imperiet fortsatte det stadig ned til slutningen af republikken, selvom dets nødvendighed synes at have været yderligere reduceret af senatusconsultum i 52 f.Kr. ( D. C. 40,30 og 46), hvorved en prokonsul først blev tildelt en provins fem år efter, at han havde siddet i Rom ( Caes. Civ. 1 , 6 ).\nDet prokonsulære imperium, da det blev udøvet uden mure, var ubegrænset af nogen af de begrænsninger-såsom klageadgang, veto og endda den bestemte tidsgrænse-der blev pålagt det i Rom selv. Uden for væggene bevarede den al sin originale kongelig Karakter ( Cic. de Rep. 1.40 , 63 de Leg. 3.3, 6). Det var nødvendigvis begrænset i proconsulens provinsadministration af de bestemte rettigheder for de civitates, som han kom i kontakt med ( Cic. Att. 5.1. 1 , 2 Tac. Ann. 2.53 , 3 ). Men i feltet var det ubegrænset, og derfor den ekstreme sværhedsgrad af den gamle kamplov, som der ikke var nogen appel fra ( Cic. de Leg. 3.3 , 6). Men mellem tiden for den anden puniske krig og krigen med Jugurtha vides det, at en betydelig formindskelse af denne kamplov har fundet sted, at appelretten (provocatio) er udvidet til at omfatte romerske borgere i tjeneste ( Sal. Kande. 69 ): og det er ikke usandsynligt, at denne begrænsning af den summariske militære jurisdiktion for prokonsulen blev skabt af den direkte udvidelse af loven fra C. Gracchus, "ne de capite civis Romani injussu populi judicetur", til romerske borgere om militærtjeneste .\nEfter oprettelsen af provinserne var varigheden af prokonsulatet generelt blevet fastsat til et år med henblik på provinsregering: og selv om der ikke var nogen bestemt regulering, der respekterede det før Sullas tid, havde den sædvanlige kommandoskillelse været et år i Rom som konsul, et andet i provinserne som proconsul. Sulla (i 81 f.Kr.) definerede dette arrangement ved lov (Lex Cornelia de provinciis ordinandis) og etablerede således en fuldstændig adskillelse mellem hjemlige og udenlandske kommandoer. En anden forfatningsmæssig regel, der havde afgjort sig selv, var, at en provinsguvernør skulle beholde sin kommando, indtil han blev afløst af sin efterfølger, dette blev også anerkendt af Sullas lov med den supplerende vedtagelse, at han skulle forlade sin provins inden for tredive dage efter hans efterfølgers ankomst, og at han skulle beholde sit imperium, indtil han genindtrådte i Rom ( Cic. Fam. 12.4 , 2 1.9 , 25 ). Virkelig, på dette tidspunkt var Italien imidlertid selv grænsen for en prokonsuls udøvelse af sit imperium gennem den store forlængelse af den romerske franchise. Pompejus, der kom fra øst, opløste sin hær, så snart han nåede Italien, og Cæsars krydsning af Rubicon med en væbnet styrke var praktisk talt en krigserklæring.\nVarigheden af den prokonsulære regering var efter Sulla årlig ( Cic. Fam. 2.7 , 4 ) denne regel fortsatte indtil Cæsars tid, som fastsatte besættelsen af konsulære provinser til to år ( Cic. Phil. 1.8 , 19 B.C. 46). Augustus genoprettede den oprindelige grænse på et år ( Tac. Ann. 3.58 ), og denne regel forblev i kraft. Datoen, hvor prokonsulen trådte ind på sit embede under republikken, er usikker: Cæsars anden kommando i Gallien begyndte den 1. marts ( Cic. de Prov. Ulemper. 15 ), og dette kan teoretisk have været den korrekte dato for en prokonsul til at gå til sin provins, betragtes som begyndelsen på det officielle år. Datoen for den egentlige påbegyndelse af hans officielle funktioner svarede aldrig rigtigt til denne dato, men afhængede dels af det tidspunkt, hvor han forlod det konsulære kontor derhjemme, hvilket fra år 153 f.Kr. sluttede med 31. december, dels på det tidspunkt, hvor han valgte at gå ud inden for året efter, at hans konsulære kontor var udløbet ( Cic. ad Att. v. 16 , 4) for den tidligere guvernør måtte beholde kommandoen eller delegere den til en officer i provinsen, indtil hans efterfølger ankom ( Grave. 1 , 16 , 10 Cic. Att. 6.6 , 4 ). Før år 51 f.Kr. de to konsuler gik aldrig ud til de provinser, der blev tildelt dem før deres valg, før ti måneder efter deres nominelle embedsperiode. For eksempel vil den prokonsulære kommando, der begyndte den 1. marts, 49, i den almindelige forløb blive tildelt den konsul, der er udpeget for 49 (valgt i 50), men han kunne faktisk ikke gå ind på provinsen, indtil hans embedsår som konsul var ophørt, det vil sige indtil den 48. januar: hans forgænger holdt i mellemtiden provinsen indtil hans ankomst. Derfor opstod Cæsars tvist med senatet. Efter senatuskonsultet i 52 f.Kr. hvorved prokonsulære guvernørstillinger først blev udfyldt fem år efter at konsulatet blev afholdt, kunne en prokonsul til enhver tid blive sendt ud: Ciceros regering i Kilikien begyndte den 31. juli (ad Att. 5.16, 2) og fra denne magt til at fylde prokonsulære regeringer på det tidligste tidspunkt, hvor de var lovligt ledige, ville Cæsar have måttet fratræde sin provins før 1. marts 49, i stedet for før 1. januar, 48 f.Kr.: hvilket han nægtede at gøre det og appellerede til den allerede eksisterende forfatningsmæssige skik ( Caes. Civ. 1 , 85 Cic. de Prov. [s. 2.496] Ulemper. 15). Under imperiet varierede datoen fra tid til anden, men der var en fast dato for udfyldning af sådanne kommandoer. Under Tiberius var denne dato 1. juni, under Claudius 1. april ( D. C. 57,14 , 60, 11-Mommsen, Hist. Rom. iv. s. 350 Staatsrecht, ii. s. 255).\nMed imperiet og den nye opdeling af provinserne i senatoriske og kejserlige, der fulgte med det [PROVINCIA], kom der visse ændringer i udnævnelsesmåden og prokonsulens beføjelser. Forordningen om fem års interval mellem hjemlige og udenlandske kommandoer med oprindelse i 52 f.Kr. blev håndhævet af Augustus ( D. C. 53,14 ), men ikke nøje overholdt. Nogle konsularer blev afsat af senatet, andre af kejseren ( Tac. Ann. 3,71 3.32 ), mens "jus liberorum" gav nogle præference for andre ( D. C. 53,13 , 2 ). Proconsuls var nu begrænset til de senatoriske provinser, og guvernørerne i disse provinser havde titlen, selvom de måske kun var praetorer ( D. C. 53,13 , 3 ). Denne titel medførte i en henseende kun en formel proconsulare imperium, fordi provinserne var ikke -militære, men inden for provinsen havde de majus imperium over alle undtagen princeps. De to store senatoriske provinser, Asien og Afrika, blev altid givet til konsularer, og dermed titlen proconsul consularis de andre proconsuls var kun praetorii. I Afrika, som en af de majsleverende provinser, havde den senatoriske prokonsul en legion, nogle gange to, men da reel militær magt skulle tildeles ham, blev udnævnelsen i stedet for at blive reguleret som sædvanlig ved tildeling blandt seniorkonsulærerne, kastet på princepserne ( Tac. Ann. 3,35 , 74 ). Hver senatorisk proconsul havde tre legati pro praetore, nominelt valgt af ham selv, men godkendt af kejseren ( D. C. 53,14 , 7 ) han havde en løn fra statskassen (salarium proconsulare, Tac. Agr. 43, 3), som først blev givet til provinsguvernører af Augustus, deltog han i liktorer og havde de andre insignier af sin rang, men "bar ikke sværdet eller den militære kjole" ( D. C. 53,13 , 3 ), for at vise, at hans kommando ikke var en militær, og i respekt for det fulde prokonsulære imperium, der tillades kejseren, selv om han teknisk set var besidder af det prokonsulære imperium, kejserens kollega.\nUnderordnet kommando er uforenelig med ideen om det prokonsulære imperium. En praetor kan have dette imperium, i republikansk tid, som i de ovennævnte tilfælde eller i kejserlige tider, hvis det sendes for at styre en af de mindre senatoriske provinser, men aldrig i begge tilfælde, når han går som underordnet til en anden embedsmand. Af denne grund blev de konsularer, der styrede de kejserlige provinser, aldrig kaldt prokonsuler, men legati pro praetore, fordi deres kommando ikke var en uafhængig. Den eneste undtagelse fra denne regel er, hvor en prokonsul til særlige formål får imperium majus frem for andre prokonsulære guvernører ( Cic. Att. 4.1 , 7 Tac. Ann. 2,43 , 2 ). Under imperiet var en kommandant, der var begavet med prokonsulært imperium, sammen med fuld magt til at udøve det i militær kapacitet, en kollega til kejseren (collega imperii), og overdragelsen af denne ære var en af de mest karakteristiske former for at udpege en efterfølger til rektor. Det prokonsulære imperium var det legitimerede grundlag, hvorpå kejserens position som chef for de militære styrker hvilede, men det var mere eller mindre legitimt i henhold til den måde, det blev antaget på. Som givet af senatet var det en strengt forfatningsmæssig magt: den blev så overdraget Tiberius og hans kolleger i imperiet, Germanicus og Drusus ( Tac. Ann. 2,43 , 2 1.14 , 4 ), og Vitellius daterede også hans dies imperii accepti fra den dato, hvor soliti -æren blev tildelt ham af senatet (Henzen, Handling. Fr. Arv. s. 64). Som det blev givet af legionerne, var det mindre legitimt. Vespasian daterede for eksempel sine dies imperii fra dagen for hans hilsen af legionerne som Imperator (Suet. Vesp. 6), hvilket svarede til en anerkendelse af hans ret til dette imperium. Kejserens prokonsulære imperium var enestående, idet det ikke faldt bort fra hans tilstedeværelse inden for murene ( D. C. 53,17 , 6 32 , 5 ). Men dette privilegium strakte sig ikke til hans kolleger: Germanicus, der havde holdt det i Tyskland, måtte have det tildelt igen, før han tog til øst, fordi han havde været inden for bymurene ( Tac. Ann. 2,43 , 2 jfr. 1.14, 4), og Drusus kunne ikke holde den, mens han var inden for murene som konsul udpeget (Ann. 1.14, 5). (Mommsen, Römisches Staatsrecht, ii.1 90, 233, 238-246, 257 ii.2 811 sq. Die Rechtsfraqe zwischen Caesar und dem Senat.）\nVar de republikanske legati pro praetores udpeget af guvernørerne? - Historie\n2. (n.) Et land eller en region, der er afhængig af en fjern myndighed, en del af et imperium eller en stat, f.eks. en fjernt fra hovedstaden.\n3. (n.) En landsdel en traktat et distrikt.\n4. (n.) En region under tilsyn eller ledelse af en særlig person distriktet eller divisionen i et land, især en kirkelig division, som man har jurisdiktion over, provinsen Canterbury, eller den, hvor ærkebiskoppen af Canterbury udøver kirkelig autoritet.\n5. (n.) En persons eller organskontors korrekte eller passende forretning eller pligt opkræver jurisdiktion.\n6. (n.) Specif .: Enhver politisk division af Canadas herredømme med en guvernør, en lokal lovgiver og repræsentation i Dominion -parlamentet. Derfor i daglig tale Provinserne, Canadas herredømme.\nprov'-ins (medhinah, "jurisdiktion" eparchia (engelske versioner af Bibelen, provins) (ApG 23:34 Apostelgerninger 25: 1)):\n2. Romersk provinsadministration\nProvince (provincia) angav oprindeligt ikke en territorial omskrift i romersk brug, da ansættelsen af ordet var meget ældre end nogen af erobringerne af romerne uden for Italien. I den mest omfattende officielle forstand betød det en magistrats sfære af administrative handlinger, som i et tilfælde kunne være jurisdiktionsretningen i Rom, i en anden forvaltning af militære operationer mod et bestemt fjendtligt samfund. Da imperium blev tildelt to konsuler i begyndelsen af republikken, og til en praetor i 367 f.Kr., og endelig til en anden praetor i 241 f.Kr., blev det i praksis nødvendigt at definere deres individuelle kompetence, som var ubegrænset i teorien. Da romerne udvidede deres kontrol over landområder uden for Italien, blev det hensigtsmæssigt at fastsætte territoriale grænser for myndighedsudøvelse af magistraterne, der regelmæssigt blev sendt til udlandet, således at provinsen herfra i abstrakt forstand betød guvernørens styre, og i konkret forstand den angivne region, som blev betroet hans pleje og med udviklingen og konsolideringen af det romerske administrationssystem, blev den geografiske betydning af ordet mere og mere betydningsfuld.\nHistorien om den romerske provinsadministration i mere bestemt forstand begynder i 227 f.Kr., da fire praetorer blev valgt for første gang, hvoraf to blev tildelt regeringerne i provinserne. Tre perioder kan skelnes i historien om systemet med provinsadministration:\n(2) fra Sulla til Augustus, og\nI den første periode blev der fastsat bestemmelser for regeringerne i provinserne ved hjælp af særlige praetorer eller under særlige omstændigheder af konsuler under deres embedsperiode. Derfor blev antallet af praetorer øget fra fire i 227 f.Kr. til otte på tidspunktet for Sulla.\nI overensstemmelse med reformerne af Sulla forblev alle konsuler og praetorer i Rom i deres embedsår, og blev efterfølgende år betroet administrationen af provinser med titlen proconsul (pro consule) eller propraetor (pro praetore). Prokonsulerne blev sendt til de vigtigere provinser. Senatet fastslog sondringen mellem konsulære og praetorianske provinser og kontrollerede generelt provinsernes tildeling til eks-magistraterne. Julius Cæsar øgede praetorerne til seksten, men Augustus reducerede dem til tolv.\nI 27 f.Kr. overtog Augustus som øverstkommanderende for den romerske hær bestemt administrationen af alle provinser, der krævede tilstedeværelse af militære styrker og overlod de andre provinser til senatets kontrol. Der var dengang tolv kejserlige og ti senatoriske provinser, men alle provinser tilføjet efter 27 f.Kr. kom under kejserlig administration. Kejseren administrerede sine provinser gennem agenturet for personlige delegerede, legati Augusti fra senatorial og praefecti eller prokuratorer af rytter, rang. Varigheden af deres tjeneste var ikke ensartet, men fortsatte normalt i mere end et enkelt år. Den senatoriske administration var i det væsentlige en fortsættelse af det republikanske regime efter Sullan. De senatoriske guvernører blev generelt kaldt prokonsuler, uanset om de var af konsulær eller praetoriansk rang, men alene Afrika og Asien var forbeholdt ekskonsuler, idet de otte resterende senatoriske provinser blev tilskrevet tidligere praetorer. Økonomiadministrationen i hver kejserlig provins blev overdraget til en prokurator, hver senatorisk provinss ansvar for en kvæstor.\nProvinserne blev opdelt i mindre omskrifter (civitates) med henblik på lokal forvaltning. I de ældre provinser korresponderede disse distrikter generelt med de bysamfund, der havde været suverænitetsenheder før romernes fremkomst. Under romersk styre blev de opdelt i forskellige klasser på grundlag af deres værdighed og prærogativer, som følger:\nRomerske eller latinske kolonier etableret efter modellen for de italienske rigsfællesskaber.\nFællesskaber, hvis uafhængighed var garanteret ved en formel traktat med Rom.\nFællesskaber, hvis uafhængighed romerne respekterede, skønt de ikke var forpligtet til at gøre det ved en formel forpligtelse.\nFællesskaber, der havde overgivet romerne til skøn, og som bekvemmelighederne havde givet begrænsede beføjelser til fra lokale myndigheder.\nCivitates stipendiariae, og i nogle tilfælde kolonierne, betalte skat til den romerske regering, hvoraf størstedelen var i form enten af en vis andel af jordens årlige produkter, såsom en femtedel eller tiende, eller en fast årlig betaling i penge eller slags.\nJudaea blev en del af provinsen Syrien i 63 f.Kr., men blev tildelt i 40 f.Kr. som et rige for Herodes den Store, hvis suverænitet trådte i kraft tre år senere. Provinsregimet blev genoprettet i 6 e.Kr., og blev først brudt i årene 41-44 e.Kr., da Herodes Agrippa fik kongelig myndighed over landet (Josephus, Josephus, Antiquities XIX, viii, 2). Den romerske administration var i hænderne på de prokuratorer (se PROKURATOR), der var bosat i Cæsarea (Josephus, BJ, II, xv, 6 Apostelgerninger 23:23, 33 Apostelgerninger 25: 1) i Herodes den Stors palads (Apostelgerninger 23: 1-35). Prokuratorerne i Judæa var underlagt autoriteten fra de kejserlige guvernører i Syrien, som det fremgår af Pontell Pilatus 'aflejring af Vitellius (Josephus, Ant, XVIII, iv, 2 Tacitus, Annals vi.32). Prokuratoren var kompetent til at udøve kriminel jurisdiktion over provinserne i sager, der involverede dødsstraf (Josephus, BJ, II, viii, 1), men han var bundet af at appellere fra romerske borgere til retssag i Rom (ApG 25:11) . En dødsdom fra Sanhedrin krævede prokuratorens sanktion, som det fremgår af processen mod Frelseren. Under romersk styre blev byer som Cæsarea, Sebaste og Jerusalem organer for lokale myndigheder, ligesom bysamfundene i andre dele af imperiet.\nIndtægterne i Palæstina under Claudius siges at have været 12.000.000 denarer (ca. USD2, 400.000 eller 500.000 britiske pund (i 1915) sammenlign Josephus, Ant XIX, viii, 2). Ud over grundafgiften, hvis beløb ikke kendes, blev der indsamlet en række indirekte bidrag på auktioner, salt, motorveje, broer osv., Som uden tvivl udgjorde det aktivitetsområde, som tolderen fik deres uhensigtsmæssigt ry.\nLæseren kan henvises til Marquardt, Romische Staatsverwaltung, I, 497-502, 517-57, for en generel diskussion af det romerske system for provinsadministration og til samme bind, s. 405-12, for provinsregeringen i Palæstina.\n1885a. eparcheia - a provins\n. -en provins. Translitteration: eparcheia Kort definition: provins. Ordet Oprindelse fra\nepi og archo Definition a provins NASB -ordbrug provins (2). .\n//strongsnumbers.com/greek2/1885a.htm - 5k\n2791. Kilikia - Cilicia, a provins af Lilleasien\n. Cilicia, a provins af Lilleasien. Del af tale: Substantiv, feminin translitteration:\nKilikia fonetisk stavning: (kil-ik-ee '-ah) Kort definition: Cilicia .\n1053. Galatia - Galatia, et distrikt i Lilleasien eller et større .\n. 1052, 1053. Galatia. 1054. Galatia, et distrikt i Lilleasien eller et større\nRomersk provins herunder dette distrikt såvel som andre. .\n3828. Pamphulia - Pamphylia, a provins af Lilleasien\n. Pamfylien, a provins af Lilleasien. Del af tale: Substantiv, feminin translitteration:\nPamphulia fonetisk stavning: (pam-fool-ee '-ah) Kort definition: Pamphylia .\n773. Asien - Asien, en romer provins\n. Asien, en romer provins. En del af talen: Substantiv, feminin translitteration: fonetisk i Asien\nStavning: (as-ee '-ah) Kort definition: omtrent den vestlige tredjedel af Asien .\n978. Bithunia - Bithynia, a provins i Lilleasien\n. Bithynia, en provins i Lilleasien. Del af tale: Substantiv, feminin translitteration:\nBithunia fonetisk stavning: (bee-thoo-nee '-ah) Kort definition: Bithynia .\n2587. Kappadokia - Cappadocia, a provins af Lilleasien\n. Kappadokien, a provins af Lilleasien. En del af talen: Substantiv, feminin translitteration:\nKappadokia fonetisk stavning: (kap-pad-ok-ee '-ah) Kort definition .\n882. Achaia - Achaia, en romer provins inkl. det meste af Grækenland\n. 881, 882. Achaia. 883. Achaia, en romer provins inkl. . Ordet Oprindelse af\nusikker oprindelse Definition Achaia, en romer provins inkl. .\n3465. Musia - Mysia, a provins af Lilleasien\n. Mysia, a provins af Lilleasien. Del af tale: Substantiv, feminin translitteration:\nMusia fonetisk stavning: (moo-se '-ah) Kort definition: Mysia Definition: Mysia .\n4083. medinah - et distrikt, provins\n. 4082, 4083. medinah. 4084. et distrikt, provins. Translitteration: medinah\nFonetisk stavning: (med-ee-naw ') Kort definition: provins. .\n5461. sagan - en præfekt, hersker\n. prins, hersker. Fra en ubrugt rodbetydning til superintend en præfekt af en provins --\nprins, hersker. 5460, 5461. sagan. 5462. Stærke numre.\n1784. Diynay - dommere\n. Dinait (arameisk) delvis fra usikker primitiv en dinat eller indbygger i nogle\nukendt Assyrien provins - Dinaite. 1783, 1784. Diynay. 1784a. .\n4508. Minni - en region i Armenien\n. Anvendelse Minni (1). Minni. Af udenlandsk afledning Minni, en armensk provins --\nMinni. 4507, 4508. Minni. 4509. Stærke numre.\n323. achashdarpan - satraps\n. løjtnant. Af persisk afledning en satrap eller guvernør for en hoved provins (af Persien)\n- løjtnant. 322, 323. achashdarpan. 324. Stærke numre.\n/hebrew/323.htm - 5k\n3575. Kuth - en by i Assyr.\n. NASB Word Usage Cuth (1), Cuthah (1). Cuth. Eller (feminin) Kuwthah af\nudenlandsk oprindelse Cuth eller Cuthah, a provins af Assyrien - Cuth. 3574, 3575. .\n/hebrew/3575.htm - 6k\n1470. Gozan - en by og område i Mesopotamien\n. Gozan. Sandsynligvis fra guwz et stenbrud (som et sted at skære sten) Gozan, a provins\naf Assyrien - Gozan. se HEBREW guwz. 1469, 1470. Gozan. 1471. .\nBogstav x. Til biskopperne i Provins af vienne. I sagen .\n. Bogstav X. Til biskopperne i Provins af Vienne. Med hensyn til Hilary,\nBiskop af Arles. Til biskopperne i Provins af Vienne. .\n/. /leo/skrifter af leo den store/bogstav x til biskopperne.htm\nHvordan den Provins af Midlandsvinklerne blev kristne under kong .\n. BOG III KAPITEL. XXI. Hvordan den provins af Midlandsvinklerne blev kristne\nunder kong Peada. [653 e.Kr.]. På dette tidspunkt, midten .\n/. /bede/bedes englands kirkelige historie/kap xxi hvordan provinsen.htm\nBogstav Xl. Til biskopperne i Provins af Arles i Gallien.\n. Brev XL. Til biskopperne i Provins af Arles i Gallien. Til biskopperne\naf Provins af Arles i Gallien. Til hans elskede .\n/. /leo/skrifter af leo den store/brev xl til biskopperne.htm\nBogstav Lxv. Fra biskopperne i Provins af Arles.\n. Troen.) Brev LXV. Fra biskopperne i Provins af Arles. Fra\nBiskopper af Provins af Arles. (Bed Leo om at bekræfte .\n/. /leo/skrifter af leo den store/bogstav lxv fra biskopperne.htm\nHvordan man i Provins af Northumbrians, Rose fra de døde .\n. Hvordan man i provins af Northumbrians, rejste sig fra de døde og beslægtede mange\nting, som han havde set, nogle var meget frygtede og nogle at ønske. .\n/. /bede/bedes englands kirkelige historie/kap xii hvordan man in.htm\nHvordan biskop Wilfrid konverterede Provins af sørsakserne til .\n. BOG IV KAPITEL. XIII. Hvordan biskop Wilfrid konverterede provins af Syd\nSaksere til Kristus. [681 e.Kr.]. MEN Wilfrid blev bortvist fra .\n/. /bede/bedes englands kirkelige historie/kap xiii hvordan biskop wilfrid.htm\nAt nogen Provins på grund af sin afstand, kan have sin egen .\n. Canon XVII. At nogen provins på grund af sin afstand, kan have sin egen Primate.?\nAt nogen provins på grund af sin afstand, kan have sin egen Primate. .\n/. /schaff/de syv økumeniske råd/canon xvii, at enhver provins.htm\nBogstav Xciv. Til Elias, guvernør i Provins.\n. TOU AGIOU BAChILEIOU PERI TOU PNEUMATOCh BIBLION. Bogstav XCIV. Til Elias,\nGuvernør i Provins. Jeg har også været meget ængstelig .\n/. /basilikum/basilikumbreve og vælg værker/bogstav xciv til elias governor.htm\nDomænet eller Provins af videnskab.\n. DOMÆNET ELLER PROVINS AF VIDENSKABEN. Grækerne brugte ordet & quotepistasin & quot\nat udtrykke den idé, vi udtrykker ved ordet videnskab. .\n/. /domænet eller provinsen .htm\nBiskop Hosius sagde: hvis det sker, at i en Provins hvori Der .\n. Det sjette økumeniske råd. Canon VI. Biskop Hosius sagde: Hvis det sker\nat i en provins hvori der er meget? (Græsk.) .\n/. /schaff/de syv økumeniske råd/canon vi biskop hosius sagde .htm\nProvincial (7 forekomster)\n. Noah Websters ordbog 1. (a.) Karakteristisk for indbyggerne i a provins\nikke kosmopolitisk ikke poleret ukulturelt uhøfligt derfor smal illiberal. .\nIllyricum (1 forekomst)\n. Int. Standard bibelske encyklopædi. ILLYRICUM. i-lir'-i-kum (Illurikon): A provins\naf Romerriget, der ligger øst og nordøst for Adriaterhavet. .\nKilikien (8 forekomster)\n. Eastons bibelordbog En maritim provins i den sydøstlige del af Lilleasien.\nTarsus . imperium. Det blev formet til en romer provins, F.Kr. 67. .\nLycaonia (2 forekomster)\n. Eastons bibelordbog Et indland provins i Lilleasien, vest for\nKappadokien og den sydlige del af Galatien. Det var en romer provins.\nDerbe (4 forekomster)\n. Da kongeriget Amyntas overgik, ved hans død i 25 f.Kr., til romerne\nblev gjort til en provins og kaldet Galatia (se GALATIA). .\nEdikt (22 forekomster)\n. den trettende dag i måneden, og alt det, Haman befalede, blev skrevet til\nkongens satraps og til guvernørerne, der var over hver provins, og til .\nGalatia (6 forekomster)\n. De blev langt om længe underlagt Roms magt i 189 f.Kr. og Galatien\nblev romer provins BC 25. Dette provins af Galatia .\nPontus (3 forekomster)\n. EN provins i Lilleasien, der strækker sig langs Euxines sydkyst\nHav, der næsten svarer til det moderne provins af Trebizond. .\nLycia (1 forekomst)\n. Eastons bibelordbog En ulv, en provins i den sydvestlige del af Lilleasien, overfor\nøen Rhodos. Det er en del af regionen, der nu kaldes Tekeh. .\nApostlenes Gerninger 2: 9\nNogle af os er parther, medere, elamitter. Nogle er indbyggere i Mesopotamien, Judæa eller Kappadokien, Pontus eller den asiatiske provins, Frygien eller Pamphylien,\nApostelgerninger 16: 6\nDerefter passerede Paulus og hans ledsagere gennem Frygien og Galatien efter at have været forbudt af Helligånden at forkynde budskabet i provinsen Asien.\nApostlenes Gerninger 19:10\nDette fortsatte i to år, så alle indbyggerne i provinsen Asien, jøder såvel som grækere, hørte Herrens budskab.\nApostlenes Gerninger 19:22\nEfter at have sendt to af dem, der tjente ham til Makedonien, Timoteus og Erastus, blev han selv i Asien et stykke tid.\nApostlenes Gerninger 19:26\nog du ser og hører, at ikke kun i Efesos, men i næsten hele provinsen Asien har denne kollega Paulus ført et stort antal mennesker væk ved at få dem til at tro, at de slet ikke er guder, der er skabt af menneskehænder.\nApostlenes Gerninger 19:27\nDer er derfor ikke kun fare for, at vores handel ikke kommer til at betyde noget, men også at templet for den store gudinde Diana vil forfalde totalt, og at hun inden længe faktisk vil blive afvist fra sin majestætiske rang-hun som nu tilbedes af hele Asiens provins, nej, af hele verden. "\nApostlenes Gerninger 19:31\nVisse af asiarkerne, som var hans venner, sendte til ham og tiggede ham om ikke at vove sig ind i teatret.\nApostlenes Gerninger 20: 4\nHan blev ledsaget så langt som til provinsen Asien af Sopater den Beroean, søn af Pyrrhus af Thessalonikerne, Aristarchus og Secundus af Gaius af Derbe, og Timothy og af asiaterne, Tychicus og Trophimus.\nApostlenes Gerninger 20:16\nFor Paulus plan var at sejle forbi Efesos for ikke at tilbringe meget tid i provinsen Asien, da han var meget ønsket om at være i Jerusalem, hvis det var muligt, på høstfesten.\nApostlenes Gerninger 20:18\nDa de ankom, sagde han til dem: ”I ældre ved godt, fra den første dag jeg satte mig i Asien, den slags liv jeg levede iblandt jer hele tiden,\nApostlenes Gerninger 21:27\nMen da de syv dage var næsten forbi, gik jøderne fra provinsen Asien, da de havde set Paulus i templet, i gang med at vække alle folks vrede mod ham.\nApostlenes Gerninger 23:34\nDa guvernøren havde læst den, spurgte han, hvilken provins han kom fra. Da han forstod, at han var fra Kilikien, sagde han:\nApostlenes Gerninger 24:18\nMens jeg havde travlt med disse, fandt de mig i templet renset, uden folkemængde omkring mig og uden oprør, men der var visse jøder fra provinsen Asien.\nApostlenes Gerninger 24:19\nDe burde have været her før dig og anklaget, hvis de havde noget imod mig.\nApostlenes Gerninger 25: 1\nFestus kom derfor, efter at han var kommet til provinsen, efter tre dage op til Jerusalem fra Cæsarea.\nApostlenes Gerninger 27: 2\nog gik ombord på et skib i Adramyttium, der var ved at sejle til havnene i provinsen Asien, og satte Aristarchus, makedoneren, til søs fra Thessalonica og dannede et af vores parti.\nog gik ombord på et skib af Adramyttium, der var ved at sejle til havnene i provinsen Asien, og satte Aristarchus, makedoneren, til søs fra Thessalonica, der var en af vores partier.\nHilsen også til Kirken, der mødes i deres hus. Hilsen til min kære Epaenetus, som var den tidligste konvertit til Kristus i provinsen Asien\n1 Korinther 16:19\nKirkerne i provinsen Asien sender dig hilsner, og Aquila og Prisca gør i stor kristen kærlighed det samme sammen med Kirken, der mødes i deres hus.\n2 Korinther 1: 8\nFor hvad angår vores problemer, der kom over os i provinsen Asien, ville vi have jer til at vide, brødre, at vi var yderst tyngede og følte os overvældede, så vi opgav alt håb om liv.\nMen vi vil ikke ære mere end 'vores' mål, men efter den måling i provinsen, som Gud tildelte os som et mål, for at nå selv til dig.\n2 Korinther 10:15\nikke ære ud over 'vores' mål ', det vil sige' i andre mænds arbejde, men have håb om, at efterhånden som jeres tro vokser, vil vi blive forstørret i jer ifølge vores provins til 'yderligere' overflod,\nfor at forkynde evangeliet endda til delene uden for dig 'og' ikke til at ære i en andens provins med hensyn til ting, der er parate til vores hånd.\nÅbenbaringen 1: 4\nJohn sender hilsener til de syv kirker i provinsen Asien. Måtte nåde blive givet dig og fred fra ham, der er og var og altid vil være og fra de syv ånder, der er foran hans trone\nNu er dette provinsens børn, der gik op af fangenskabet for dem, der var blevet ført bort, som Nebukadnesar, Babylons konge havde ført til Babylon, og som vendte tilbage til Jerusalem og Juda, alle til sin by\nog resten af de nationer, som den store og ædle Osnappar førte over og bosatte sig i byen Samaria og i resten af landet ud over floden og så videre.\nDette er kopien af brevet, som de sendte til kongen Artaxerxes: Dine tjenere mændene ud over floden og så videre.\nVi informerer kongen om, at hvis denne by bygges, og murene er færdige, vil du på denne måde ikke have nogen del ud over floden.\n(Se NAS RSV)\nSå sendte kongen et svar til kansleren Rehum og skriftlærden Shimshai og til resten af deres ledsagere, der bor i Samaria og i resten af landet ud over floden: Fred og så videre.\nDer har også været mægtige konger over Jerusalem, som har hersket over hele landet ud over floden og hyldest, skik og vejafgift, blev betalt til dem.\nPå samme tid kom Tattenai, guvernøren ud over floden, og Shetharbozenai og deres ledsagere til dem og sagde således til dem: Hvem gav jer et dekret om at bygge dette hus og færdiggøre denne mur?\nKopien af brevet, som Tattenai, guvernøren ud over floden, og Shetharbozenai og hans ledsagere afarsachitterne, der var ud over floden, sendte til kongen Darius\nEzra 5: 8\nVær det kendt for kongen, at vi gik ind i provinsen Juda, til den store Guds hus, der er bygget med store sten, og der er lagt træ i murene, og dette arbejde fortsætter med flid og fremgang i deres hænder .\nDer blev fundet på Achmetha, i paladset i provinsen Media, en skriftrulle, og deri blev der således skrevet for en rekord:\nNu derfor, Tattenai, guvernør på den anden side af floden, Shetharbozenai, og dine ledsagere afarsachitterne, der er ud over floden, skal du holde dig langt derfra.\n(Se NAS RSV NIV)\nDerefter gjorde Tattenai, guvernøren ud over floden, Shetharbozenai og deres ledsagere, fordi kongen Darius havde sendt, i overensstemmelse hermed med al flid.\nog alt det sølv og guld, du finder i hele Babylons provins, med folkets og præsternes frivillige offer, der frivilligt ofrer til deres Guds hus i Jerusalem\nJeg, selv jeg Artaxerxes kongen, udsteder et dekret til alle de kasserere, der er uden for floden, at uanset hvad præsten Ezra, skriftlærer i himlens Guds lov, kræver af dig, skal det gøres med al flid ,\nDu, Ezra, efter din Guds visdom, der er i din hånd, udpeger magistrater og dommere, der kan dømme alle de mennesker, der er uden for floden, alle som kender din Guds love og lærer ham, der ikke ved det dem.\nDe leverede kongens opgaver til kongens satraps og til guvernørerne ud over floden: og de fremmer folket og Guds hus.\nNehemias 1: 3\nDe sagde til mig: De rester, der er tilbage af fangenskabet der i provinsen, er i stor lidelse og bebrejdelse: også Jerusalems mur er nedbrudt, og dens porte brændes med ild.\nNehemias 2: 7\nDesuden sagde jeg til kongen: Hvis det behager kongen, lad mig give breve til guvernørerne på den anden side af floden, så de kan lade mig passere igennem, indtil jeg kommer til Juda\nNehemias 2: 9\nSå kom jeg til guvernørerne ud over floden og gav dem kongens breve. Nu havde kongen sendt hærførere og ryttere med mig.\nNehemias 3: 7\nVed siden af dem reparerede gibeonitten Melatiah og Jadon, meronotitten, mændene i Gibeon og i Mizpa, der tilhørte guvernørens trone ud over floden.\nNehemias 7: 6\nDisse er provinsens børn, der gik op af fangenskabet af dem, der var blevet ført bort, som Nebukadnesar, Babylons konge havde ført bort, og som vendte tilbage til Jerusalem og til Juda, alle til sin by\nNehemias 11: 3\nNu er dette de øverste i provinsen, der boede i Jerusalem: men i Judas byer boede alle i hans ejendom i deres byer, dvs. Israel, præsterne og levitterne og Nethinimerne og børnene til Salomons tjenere .\nthi han sendte breve til alle kongens provinser, til hver provins efter dens skrift og til hvert folk på deres sprog, at hver mand skulle styre sit eget hus og tale på sit eget folks sprog.\n(Root i WEB KJV JPS ASV DBY WBS YLT NAS RSV NIV)\nEster 2: 3\nLad kongen udpege officerer i alle provinserne i hans rige, så de kan samle alle de smukke unge jomfruer til Susa -citadellet, til kvindehuset, til varetægt hos Hegai kongens eunuk, vogter af kvinderne. Lad dem få kosmetik\nDerefter blev kongens skriftkloge indkaldt i den første måned, på den trettende dag i måneden, og alt, hvad Haman befalede, blev skrevet til kongens satraps og til guvernørerne, der var over hver provins og til fyrsterne i hvert folk, til hver provins efter dens skrift og til alle mennesker på deres sprog. Det blev skrevet i kong Ahasveros 'navn, og det blev forseglet med kongens ring.\nEn kopi af brevet, at dekretet skulle gives i hver provins, blev offentliggjort til alle folkene, at de skulle være klar mod den dag.\nEster 4: 3\nI hver provins, hvor som helst kongens befaling og hans dekret kom, var der stor sorg blandt jøderne og fastede og græd og græd og mange lå i sæk og aske.\nDerefter blev kongens skriftkloge kaldet på det tidspunkt, i den tredje måned Sivan, på den treogtyvende dag i måneden, og det blev skrevet efter alt det, Mordokaj befalede jøderne og satraperne og guvernørerne og fyrsterne i de provinser, der er fra Indien til Etiopien, hundrede syv og tyve provinser, til hver provins efter dens skrift og til hvert folk på deres sprog og til jøderne i deres skrift og på deres sprog.\nI disse breve gav kongen jøderne, der var i hver by, at samle sig og forsvare deres liv, ødelægge, dræbe og forårsage at forgå al den magt hos folket og provinsen, der ville angribe dem, deres små og kvinder og for at plyndre deres ejendele,\nEn kopi af brevet, at dekretet skulle gives i hver provins, blev offentliggjort til alle folkene, at jøderne skulle være klar til den dag at hævne sig på deres fjender.\nI hver provins og i hver by, hvor som helst kongens bud og hans dekret kom, havde jøderne glæde, glæde, en fest og en god dag. Mange blandt landets folk blev jøder, for frygt for jøderne faldt på dem.\nog at disse dage skulle huskes og opbevares i hver generation, hver familie, hver provins og hver by, og at disse purim -dage ikke skulle mislykkes blandt jøderne, og hukommelsen om dem skulle forgå fra deres afkom.\nPrædikeren 5: 8\nHvis du ser undertrykkelse af de fattige og voldelig fordrejning af dom og retfærdighed i en provins, undrer dig ikke over sagen: for den, der er højere end den højeste, ser på, og der er højere end dem.\nDerefter gjorde kongen Daniel stor og gav ham mange store gaver og fik ham til at herske over hele Babylons provins og være øverste guvernør over alle de vise mænd i Babylon.\nDaniel bad om kongen, og han udnævnte Shadrach, Mesach og Abednego i forhold til provinserne Babylons anliggender: men Daniel var i kongens port.\nKongen Nebukadnesar lavede et billede af guld, hvis højde var tres alen og seks alen bred: han satte det op på Dura -sletten, i provinsen Babylon.\nDerefter sendte kongen Nebukadnesar for at samle satraperne, stedfortræderne og guvernørerne, dommerne, kassererne, rådgiverne, lensmændene og alle herskerne i provinserne for at komme til indvielsen af det billede, som kongen Nebukadnezar havde sat op.\n(Root i WEB KJV JPS ASV DBY WBS YLT NAS RSV)\nDaniel 3: 3\nDerefter blev satraperne, stedfortræderne og guvernørerne, dommerne, kassererne, rådgiverne, lensmændene og alle herskerne i provinserne samlet til indvielse af det billede, som kongen Nebukadnesar havde opstillet, og de stod før det billede, Nebukadnesar havde sat op.\nDer er visse jøder, som du har udpeget i forhold til provinserne Babylons anliggender: Shadrach, Meshach og Abednego, disse mænd, o konge, har ikke respekteret dig. De tjener ikke dine guder og tilbeder heller ikke det gyldne billede, du har sat op.\nDerefter forfremmede kongen Shadrach, Meshach og Abednego i provinsen Babylon.\nJeg så i synet nu var det sådan, at da jeg så, var jeg i citadellet Susa, som er i provinsen Elam, og jeg så i synet, og jeg var ved floden Ulai.\nI sikkerhedstid skal han komme selv på provinsens fedeste steder, og han skal gøre det, som hans fædre ikke har gjort, og heller ikke hans fædres fædre skal han spredte bytte og ødelæggelse og substans: ja, han skal udtænke hans anordninger mod højborgene, selv for en tid.\nSe videoen: Scientist laughs at climate change skeptics (Oktober 2021).\nCopyright 2021 \_ Var de republikanske legati pro praetores udpeget af guvernørerne?...