I lignende ord beskriver også den fransksprogede russiske forfatter Andreï Makine landets tilstand: ”I flere årtier har man spredt løgne om Frankrig som et multikulturelt, multietnisk og multikonfessionelt paradis […]. For mange Underkastelse eller modstand? løgne – nu springer den enevældige virkelighed alle i øjnene […]: Imamerne, som råbende Allah Akbar! tager de forældede autoriteters plads. […] Franskmændene opdager – det var også på tide! – at en betragtelig del af den såkaldt franske befolkning hader dem […]. Man hader dem, fordi de er hvide, en smule kristne og angiveligt rige. Man hader dem, fordi man fornemmer, at de er svækket, usikre i deres identitet og forfaldne til permanent selvpiskning. […] Frankrig er forhadt, fordi franskmændene har ladet det miste sit væsen og forvandle sig til et immigrationsterritorium, et lille stykke af det globaliserede Eurasien”(2).\nFinkielkraut og Makine, begge to medlemmer af Det Franske Akademi(3), er langt fra de eneste, som sætter ord på den virkelighed, man helst vil lukke øjnene for. For kun at nævne nogle af de andre forfattere, som har trodset tabuerne og selvcensuren: Renaud Camus, Robert Redeker(4), Eric Zemmour(5), Ivan Rioufol(6), Jean Raspail – og listen er meget længere. (Med en vis forundring må man konstatere, at den danske læser på grund af oversættelsernes sparsomhed kun har begrænset adgang til nutidens franske kultur – og dette i en Europæisk Union, som ellers bryster sig af at ville bringe de europæiske folkeslag ”uden ophør” tættere og tættere på hinanden.) Alle disse forfattere opponerer på hver sin måde imod den politiske korrekthed, som ved hjælp af fede fraser forsøger at trylle realiteterne væk. Mens Finkielkraut taler om ”Republikkens tabte territorier” (dvs. de områder i Frankrig, som indvandrerne har erobret, og som fungerer som en ”stat i staten”)(7), har Renaud Camus, som ikke tøver med at opfordre til oprør (Révoltez-vous, nom de Dieu!), lanceret udtrykket ”le grand remplacement” (”den store befolkningsudskiftning”): ”Befolkningens udskiftning medfører civilisationens udskiftning. At forestille sig, at det kan gå anderledes til, dvs. at Frankrig stadig kan være Frankrig og Europa stadig Europa, selv om befolkningen bliver skiftet ud, er en hån mod folkene og de mennesker, der konstituerer dem. Det er at reducere mænd og kvinder til nogle anonyme individer, som man efter forgodtbefindende kan erstatte, ombytte og berøve det præg, de bærer i kraft af deres oprindelsessted”(8).\nAt skrive essays, samfundsanalyser, filosofiske studier og debatbøger – det er en måde, hvorpå der kan fortælles om den situation, de europæiske folk er havnet i. Der findes også en anden tilgang: Skønlitteraturen. Digtningen kan noget, essayet ikke kan: Den kan give realiteten krop og sjæl og sommetider nå dybere i forståelsen af virkeligheden, end analyserne og de moralske og filosofiske overvejelser med deres mere entydige sprog formår. Blandt de litterære værker, som præger vor tid, antager fremtidsromanerne en særlig plads. Fremtidsromanen er et tegn på bekymring for den fremtid, som haster én i møde. Fremtiden er blevet problematisk, fordi nutiden er det.\nDet er et interessant fænomen, at den klassiske utopi som filosofisk- litterær genre (fra oldtiden til Renæssancen og Oplysningstiden eller fra Platon til Thomas More og til f.eks. Étienne Cabet) – projektet om det fuldkomne samfund – ikke mere er karakteristisk for dagens kulturlandskab. Utopier-eutopier (”det gode sted”) kan ikke længere skrives, for utopien er til dels blevet vore dages virkelighed; de utopiske klichéer er blevet til propaganda og til politisk korrekthed (fra den utopiske Europæiske Union, som knager i fugerne, til forestillingen om den multietniske, multikulturelle idealverden). Virkeligheden tager revanche, og den litterære genre, der passer til tiden, og som opfylder litteraturens opgave: at fortælle om menneskeeksistensen og om den verden, vi lever i, er ”anti-utopien” eller ”dystopien” (historien om ”det dårlige sted” i modsætning til ”eutopien”, ”det rare sted”).\nDet orwellske 1984 er, som Alain Finkielkraut bemærkede, vendt tilbage. Anti-utopiske fremtidsromaner tildrager sig opmærksomheden. Blandt de mest bemærkelsesværdige er Michel Houellebecqs Soumission (2015), som kan læses i dansk oversættelse (Underkastelse), og Jean Raspails værker Le Camp des Saints (1973) (De helliges lejr) og Septentrion (1979) (Landet mod nord). Hverken Houellebecq eller Raspail indbyder os til en rejse til drømmenes land, til et Peter Pans ”Neverland”. Her er der ikke nogen trøstende ”alternativ verden”, som vi kan finde på den anden side af det magiske spejl. Her er der kun den brutale virkelighed, nutiden og dens efter alt at dømme uafvendelige konsekvenser. Som Raspail skriver: ”Nutiden bærer fremtiden i sig og varsler om den”(9).\nDet er den samme virkelighed, Houellebecq og Raspail ser: Frankrigs og Europas knæfald, ikke alene for den massive indvandring, men også for den ideologi, som støtter den, og som således underminerer vores civilisations overlevelsesmuligheder. Med udgangspunkt i den samme virkelighed, som fører til den samme katastrofale afslutning, udfolder Houellebecq og Raspail ikke desto mindre to vidt forskellige historier: Historien om underkastelse (Houellebecq) og historien om modstand (Raspail).\nSpørgsmålet er derfor: Hvorfor modstand snarere end underkastelse? Hvilken motivation har underkastelsen? Af hvilke grunde vælger man modstanden?\nAt Michel Houellebecq skriver om underkastelse, er i sig selv et udtryk for modstand. Hvad mere er, er hans personlige syn på Frankrig overraskende mere positivt, end man kan dømme ud fra romanen: ”Europa begår selvmord, men i midten af Europa forsøger Frankrig af alle kræfter at overleve. Det er næsten det eneste land, som kæmper for at overleve, og det eneste land, hvis demografi gør det muligt for det at overleve. Selvmord er et spørgsmål om demografi”, siger Robert Houellebecq i et interview(10). Alligevel er det Frankrigs ”selvmord”, hans bog handler om, og hans optimistiske standpunkt deles ikke af hans personer. En af bipersonerne, den ambitiøse Robert Rediger, det islamiske universitet Sorbonnes nye rektor, tidligere katolik og patriot, forklarer sin konversion til islam – en konversion, som for at understrege det kristne Europas endeligt fandt sted anden Påskedag – med ordene:\nJeg indså, at der findes ”døde nationer. Uden kristendommen var de europæiske nationer kun kroppe uden sjæle – zombier. […] [C]ivilisationerne bliver ikke udslettet udefra; til gengæld begår de selvmord. […] Det Europa, som var den menneskelige civilisations højdepunkt, har virkelig begået selvmord i løbet af nogle få årtier” (ss. 255-257)(11).\nTilståelsen rammer den talende. For civilisationer såvel som religioner er aldrig blot en ydre ramme, man tilfældigvis befinder sig i. En civilisation eksisterer, fordi der er mennesker, der bærer den og er trofaste mod den. Civilisationens selvmord er personens eget åndelige og moralske selvmord. Det er hans eget forræderi og hans egen underkastelse, det drejer sig om. Redigers tilpasning til nye tider, hans valg af den sejrende side har en anden motivation, som ikke så let kan indrømmes som de filosofiske spekulationer: I slutningen af bogen er Rediger ikke alene universitetsrektor, men også landets udenrigsminister. Islam er et springbræt for dem, som vil frem i livet, og Rediger opnår alt, hvad han begærer: Magt, position, rigdom og et tilfredsstillende familieliv i et polygamt ægteskab. Han er en Judas, som véd, hvad han gør. Han elsker sine 30 sølvpenge og vil have flere af dem. Ingen selvmordstanker truer ham i hans perfekte tilpasning til miljøet.\nFor de læsere, som endnu ikke har haft Houellebecqs roman i hænderne (Underkastelse blev anmeldt af Jesper Høgenhaven her i bladet i maj 2015), skal man præcisere, at bogen handler om den nære fremtid, et imaginært 2022, når Det Muslimske Broderskab med støtte fra de traditionelle partier (både socialisterne og de borgerlige), som er interesseret i at udmanøvrere landets største parti (Front national), får regeringsmagten og går i gang med islamiseringen af Frankrig. (Det ideologiske og interessemæssige fællesskab mellem islam og de progressive borgerlige havde Chesterton allerede beskrevet i The Flying Inn fra 1914). Det er en fredelig magtovertagelse, baseret på den demokratiske proces (og på den demografiske virkelighed). De ansatser til borgerkrig, der, som Houellebecq bemærker, ikke engang bliver nævnt i medierne, forsvinder relativt hurtigt. Der findes en national modstand, men den glider ud af bogens synsfelt, idet den forsvinder fra Historiens tavle.\nSoumission er et billede af tiden, men den er ikke en freske, sådan som en ”alvidende forfatter”, hvis blik strækker sig over store vidder, vil tegne. Den er til gengæld en klaustrofobisk roman, skrevet i første person. En person, som bærer et navn med symbolske undertoner, nemlig François: Efter etymologien betyder François både ”en mand, som bor i Frankrig, dvs. en franskmand” og ”en fri mand” (denne mening er blevet bevaret i udtrykket ”franc de port”, dvs. ”frihavn”). Navnet tilkendegiver, at Houellebecqs person er et portræt af dagens franskmænd, som har forvandlet sig fra fædrelandets sønner til dem, som opløser sig i en Europæisk Union i gang med at blive til det nye islamiske imperium, og fra ”de frie” til dem, som ”underkaster sig”.\nNetop valget af én solipsistisk lukket person som bogens fortæller gør det muligt for forfatteren at skildre egotismens forbandelse. Den narcissistiske François er et menneske uden engagement, uden lidenskab, muret inde i sit lille, smålige liv, mens skelsættende historiske begivenheder suser forbi. Hans grænser er så smalle, at de er stort set reduceret til omridset af hans legeme. Han er henvist til sin krop med dens ubehagelige skavanker, truende forfald, kulinariske fornøjelser, sløve alkoholiske udskejelser og erotiske behov, som ender i ”glædesløse” episoder. Han er som den verden, Houellebecq beskriver: ”viljeløs”, ”slap”, ”træt”, ”nedslået”, ”modløs”, ”ensom”; drivende med ”ligegladhed” hen imod ”selvmord”, ude af stand til at ”retfærdiggøre” sin eksistens, til at leve for de andre og derved finde en mening med sit eget liv (ss. 47, 207). Han er også sønnen, som ikke har lært sine forældre at kende; en splittet families enebarn, som voksede op uden et hjem og uden samhørighed. Han er den forladte, fortabt i et ansigtsløst ”no man’s land”, og dette er en af de vigtige grunde til hans manglende modstandskraft. Den, som ikke kender til fædrene hjem, kender heller ikke til fædrene land.\nAlligevel er der to veje, som åbner sig for François: En vej tilbage mod en samhørighed og en meningsfuldhed, som kan genfindes – en vej til ”Israel”, til fædrenelandet, til arnen og til sjælen i den nationale kultur(12). Og en vej frem, mod kompromis’ernes og tilpasningens fremtid. Den ubundne François står ikke desto mindre for et Frankrig, der stadig kan mindes og længes. Det Frankrig, hvor der stadig findes en landsby med navnet Martel – erindringen om helten Charles Martel, som i 732 standsede den muslimske invasion – en landsby med maleriske små gader, smukke århundredgamle huse i lysegulesten, et middelalderslot og en fæstningskirke, rejst til i åndelig og fysisk forstand ”at holde stand mod de ugudeliges indtrængen” (ss. 132-133).\nFrançois’ længsel retter sig ikke alene mod den gamle franske civilisation, men også mod den tro, uden hvilken ingen sand fædrelandskærlighed findes(13), og i hvis fravær ingen civilisation kan leve, hvilket i øvrigt også er forfatterens overbevisning(14). Det er derfor, at François, som er litteraturlektor, går i Joris-Karl Huysmans’ spor, den forfinede forfatter (1848-1907), som brød med den moderne dekadence, genfandt troen og valgte klosterlivet. Det er ikke kun en længsel efter den æstetiske skønhed, som katolicismen repræsenterede. Det er en længsel efter troen – efter middelalderens intense tro, som vidste så godt, at man lever under Gud som absolut instans. Det er det, der optager François under mødet med ”Den sorte Madonna” af Rocamadour (Rocamadour i det sydvestlige Frankrig er et af landets ældste pilgrimsmål): Rank og alvorlig på sin trone holder hun Jesusbarnet på sit knæ. Men Jesus er intet barn, han er en voksen, han er mere end det: Han er den gamle af dage, ”verdens konge”, den sejrende ”Herre” (ss. 166, 169).\nMed sit intellekt forstår François, hvad han ser; han forstår, at kristendommen er noget andet end sentimentalt drømmeri og æstetisk nydelse, at det er alvor (s. 170). Men han er ude af stand til at ofre noget, til at opgive sine bekvemmeligheder og laster, ude af stand til at bede, til at sprænge sit ego, som lukker sig om sig selv; ude af stand til at ville tro og til at holde fast i det, der åbenbarede sig for ham: ”Jomfruen [statuen af Den sorte Madonna] ventede i halvmørket, rolig og uforgængelig. Hun besad overhøjheden, hun besad magten, men lidt efter lidt fornemmede jeg, at jeg tabte forbindelsen, at hun trak sig tilbage gennem rummet og gennem århundrederne, alt imens jeg krøllede mig sammen på bænken og skrumpede ind […]. Efter en halv time rejste jeg mig, definitivt forladt af Ånden og reduceret til min beskadigede og forgængelige krop” (s. 170).\nKroppen er her især et udtryk for det ego, der ikke vil give slip på sig selv, og som trækker sig tilbage fra Åndens fordring. Kristendommens majestæt kan placeres i sikker afstand fra nutiden, og det krævende håb slukkes. Houellebecqs fortælling er et typisk eksempel på en ”forfejlet initiation”. For at overgangen til den voksne personlighed, som er åndelig moden og evner at løfte fællesskabets kulturelle arv, kan fødes, må helten i eventyrene bestå sine prøver, idet han udviser: Udholdenhed, mod, troskab, målbevidsthed, selvopofrelse. François fejler i alle prøver, i landsbyen Martel, i klostret Ligugé, i Rocamadour. Hans sidste besøg i kirken er ikke et sidste forsøg på at finde fast grund under fødderne, men et uforpligtende, kort ophold på vejen og en afsked. Hans søgen efter et åndens rige har aldrig været alvor. ”Metanoia” (forandringen af hjerte og sind) fandt ikke sted, og tomheden må til sidst fyldes med noget – noget, som tomheden selv kaldte på, nemlig underkastelsen.\nSåledes vender håbet i perverteret form tilbage i de sidste kapitler. Ikke som et sandt håb, men som en karikatur af håbet: ”jeg fik en ny chance […] chancen for et nyt liv”, siger François (s. 299). Denne ”chance” er konversionen til islam, som for ham betyder, ikke kun muligheden for at opnå en position i samfundet, bidrage til prestigefyldte udgivelser, vende tilbage til Sorbonne, som nu – som nævnt før – er blevet et islamisk universitet, og endda med en høj løn (François kan ikke lide at undervise, så kompromis’et kan ikke engang retfærdiggøres ud fra kærligheden til arbejdet), men også udsigten til et familieliv (et mageligt polygamt ægteskab).\nHouellebecq er ikke ironisk i sin skildring af islams tillokkelse. Islam har bevaret en række, for nu at bruge et klassisk udtryk, ”naturlige dyder”: Familiestrukturen og familiens ukrænkelighed (være det i den polygame form); fornemmelsen for hjemmet; ansvaret for de unge generationers opdragelse og for overdragelsen af traditioner og værdier fra slægtled til slægtled. Disse er ”naturlige dyder”, uden hvilke menneskenaturen går til grunde, og som Europa har forkastet.\nFrançois er ikke et beslutsomt karrieremenneske som sin rektor. Hans sandsynlige konversion til islam er ikke i samme grad motiveret af ambitioner. Den er først og fremmest en vej, som pludselig åbner sig for et menneske uden tro, uden kærlighed og uden håb, og som blot ønsker at fortsætte i eksistensen en smule længere – i stedet for direkte at begå selvmord. ”Underkastelsen” betyder ikke kun at opgive sig selv. Islam er den ”underkastelse”, som bringer tryghed og ”fred” (”islam” er i familie med ”salam”, dvs. fred). Det er den underkastelse, man vælger, fordi der ikke er noget modstandskraft tilbage.\nHouellebecq antyder, at hans persons allersidste sætning i bogen er en delvis løgn over for sig selv: ”Je n’aurais rien à regretter” – ”jeg ville ikke have noget at fortryde” eller ”der ville ikke være noget at længes efter”. Nej, siger Houellebecq: François har både den tabte kærlighed (den jødiske pige Myriam) og troens verden, som Den sorte Madonna åbnede for ham, at længes efter. Han har blot valgt ”at resignere”(15). François magter ikke engang at sørge, at erkende sine tab. Netop derfor er han moden til overgivelse.\nAt det sidste kapitel er skrevet i ”conditionnel présent” understreger kun, at konversionen til islam er en fremtidsplan, et livsprojekt for Houellebecqs person, et ønske og en skæbne: ”Det, der stod skrevet”. Det understreger overgangen fra den kristne frihed til den islamiske underkastelse.\nRomanen Soumission giver ikke nogen entydig forklaring på Frankrigs og Europas sammenbrud. Men den viser de konsekvenser, som familiens opløsning, traditionens udslettelse, civilisationens manglende tillid til sig selv og især kristendommens forsvinden som åndelig kraft har for Europas generationer. Den kulturelle tomhed og den sygelige individualisme æder sjælene op. Underkastelse er et håbløshedens mareridt – en håbløshed, som ikke engang erkendes mere og foregøgles at være det nye håb. Men at denne bog er blevet skrevet, det er forfatterens protest imod selvopgivelse.\nMed den gamle Jean Raspail (født i 1925) befinder vi os i et andet åndsunivers. Hans syn på fremtiden forekommer endnu mere dystert end Houellebecqs(16) – og han taler med store bogstaver, idet han sætter præcise ord på det, som er kernen i den europæiske civilisation, og på det, som går uigenkaldeligt tabt. Men Raspails bøger er samtidig båret af håb – ”håb imod håb” (Rom 4,18). Ikke nogen optimistisk forventning, ikke nogen ønsketænkning, men det paradoksale, svimlende håb, hvis stemme fik kong Alfred til at rejse sig til kamp i Chestertons The Ballad of the White Horse: ”I tell you naught for your comfort, / Yea, naught for your desire, / Save that the sky grows darker yet / And the sea rises higher. // Night shall be thrice night over you, / And heaven an iron cope. / Do you have joy without a cause, / Yea, faith without a hope?”\nRaspail er en forfatter af Chestertons slægt. Hans Le Camp des Saints (De helliges lejr) med dens heroiske og mytiske kvalitet ligger et sted mellem Chestertons Den flyvende kro og C.S. Lewis’ Det sidste slag.\nLige så karrig med sine ord og så klinisk beskrivende Houellebecq er, lige så lidenskabelig i sine billeder er Raspail – brutale, saftige, uforskammede, groteske billeder, med et anstrøg af den gamle mester Rabelais’ rå humor. Og Raspail formår noget, man ikke ville have troet, var muligt i vore dage: Han er en forfatter af storslåede, nærmest homeriske eposser, hvor den gamle kampånd, som engang var Europas, får lov til at flamme op på ny i undergangens tid.\nHos Raspail er vreden vrede (derfor hans mægtige satirer over tidens usselhed) og kærligheden kærlighed. Hans verden er det kristne Europa – troen, som ikke går på kompromis, og den gamle fædrelandskærlighed, som med Horats’ ord siger: ”Dulce et decorum est pro patria mori” (Det er skønt og ærefuldt at dø for sit fædreland) (Od. III,2, v. 13). Der er ingen tvetydigheder her. Raspail véd, hvad han kæmper for, og han véd, hvad han sørger over, for han sørger dybt (ligesom Roger Scruton på sin måde gør i sin ”elegi” over det England, som forsvinder)(17). Og af den erindring om landets historie, Raspail bærer i sig, udspringer bevægende fortællinger, som med eventyrets magiske kraft får fortiden til at genopstå, ikke i den ufuldkomne og forgængelige skikkelse, den fordum havde, men som en uforgængelig åndelig sandhed i forklarelsens skær (f.eks. romanen Sire, 1991).\nRaspail, monarkisk, forsvarer af fædrelandet, opdagelsesrejsende, eventyrer, selvbestaltet ”konsul i Patagonien”, de fjerne folkeslags og de forsvundne civilisationers digter(18), er en meget stor forfatter, og den lange stribe litterære priser (fra T.S. Eliot Award til Grand prix du roman de l’Académie française), han gennem årene har modtaget for sin omfattende produktion, er et glædeligt bevis på, at hans politiske nonkonformisme trods alt ikke har stået i vejen for anerkendelsen af hans enestående talent.\nLe Camp des Saints blev udgivet allerede i januar 1973 – af den grund er den immun over for de franske anti-diskriminationslove, da disse ikke har tilbagevirkende kraft. (I sit efterord til 2011-udgaven noterer Raspail de 87 passager, for hvilke han ville have risikeret at blive stillet for retten, hvis bogen var blevet skrevet på et senere tidspunkt.) Siden da er værket blevet oversat til adskillige sprog (engelsk, tysk, italiensk, spansk, portugisisk, russisk, polsk) og har været genstand for regelmæssige genudgivelser i Frankrig. På de godt 40 år, der er gået siden den første offentliggørelse, har bogen nemlig intet mistet af sin intensitet. I takt med at fremtiden er rykket nærmere, er den blevet stadig mere aktuel. Det, som engang har været en fremtidsroman, hvis begivenheder var tænkt at finde sted i 2045-2050, et blevet til vor tids krønike. For det er en profetisk bog.\nDet hele begyndte med et spørgsmål. Skuende over Middelhavet gennem vinduerne på sit arbejdsværelse, et sted på Côte d’Azur (Den franske Riviera), hvor han dengang boede, spurgte Raspail pludselig sig selv: ”Hvad nu hvis de kom?” (s. 11)(19). Spørgsmålet fremkaldte billedet af menneskemasser, som i den anden ende af verden, i det overbefolkede Ganges-Delta, sætter sig i bevægelse, går om bord på ramponerede skibe og sætter kursen mod Frankrig og det øvrige Vesteuropa. Hundrede skibe, en million mennesker! Elendighedens ”Armada” når Frankrigs kyst Påskedag – Kristi sejrsdag …\nPå 350 barske sider skildrer Raspail på den ene side situationen på skibene: Nød, sygdom, død, sult, sved, kvælende stank, had, monstrøs primitivitet, ulykke – indbegrebet af svaghed, som dog i kraft af kroppenes tal og af et vanvittigt håb har forvandlet sig til en selvbevidst og næsten uovervindelig magt. Det er uhyret, Hydra med tusinde hoveder, dragen, den vældige Orm.\nPå den anden side følger Raspail i en skånselsløs satire Vestens politisk korrekte ideologi, multikulturalismen, som, støttet af politikere, internationale instanser (FN, UNESCO), journalister, akademikere, lærere, allehånde foreninger, humanitær- anarkistiske ungdomsbevægelser og ikke mindst kirkerne, underlægger sig en allerede svækket og forblindet befolkning. Denne destruktive ideologi er ”det anonyme, allestedsnærværende” apokalyptiske Dyrs forpestede ånde – en dæmonisk kraft, som, bemærker Raspail, forfører og besætter sindene på samme måde, som Dostojevskij i sin tid beskrev i sine værker (s. 80). Det er den samme besættelse – i en ny form.\nMedierne er med til at ”formatere” sindenes harddisk. De selvsmagende stjernejournalisters ord i radioen – med deres hykleriske selvhad og lovprisning af de fremmede ”ofre” – spreder sig som en steppebrand over det ganske land. I sit stærke billedsprog fortæller Raspail: ”3.267 sognepræster noterede febrilsk” de bevingede ord, de hørte, ”for at bruge dem i deres prædiken næste søndag” – ”det havde ikke nogen forbindelse med dagens evangelium, men det var til at overse”; ”32.782 skolelærere fandt, i samme øjeblik, stilemnet for deres elever”; ”7.212 gymnasielærere besluttede, alle på én gang, at begynde deres timer dagen efter med en racismedebat” (ss. 121-123).\nOrdene spreder sig, og de er virksomme: ”det ødelæggende ord” har erstattet det skabende ord (s. 256). Under ”ordfloden” forsvinder ”virkelighedssansen og ansvarsbevidstheden” (ss. 223, 123).\nRaspails roman er på én gang strengt realistisk, med direkte adresse og ordrette eller kamuflerede citater fra dagens medier (en litterær teknik, Dostojevskij også anvendte i især De Besatte), og overdådigt fabulerende. Den er ”en allegorisk tekst” (s. 17), en lignelse, en stor metafor – en myte. Eller – mere præcist – den er bygget som et krydspunkt mellem tre forskellige myter: Den kristne forståelse af undergangen; Vestens undergang genfortolket som en ny verdens morgengry (de besattes og de falske profeters version); og den heroiske myte om den lille skare, som kæmper sit livsbekræftende, muntre sidste slag.\nFor det kristne Europa kan den truende undergang forstås i lyset af Johannes’ Åbenbaring. Det er derfra, romanens titel stammer, og ordene gentages i skiftende kontekster: ”Og når de tusinde år er til ende, skal Satan løses af sit fængsel. Og han skal gå ud for at forføre folkeslagene ved jordens fire hjørner, Gog og Magog, for at samle dem til krig; deres tal er som havets sand. Og de drog frem over jordens flade og omringede de helliges lejr og den elskede Stad. Og ild faldt ned fra himmelen fra Gud og fortærede dem. Og djævelen, som forførte dem, blev kastet i ild og svovlsøen, hvor også Dyret og den falske profet var; og de skulle pines dag og nat i evighedernes evigheder” (Åb. 20,7-10) (ss. 76- 77, 316-317).\nEn epoke afsluttes, en tid er til ende, og ”de helliges lejr” – Staden, hvor Gud var sammen med menneskene – er allerede indtaget indefra: Gennem dem, som ikke véd, hvad de gør; gennem dem, som drevet af ambitioner eller af fejhed eller af idealisme og naivitet vælger at være på ”de godes” side og således træder i ødelæggelsens tjeneste.\nMultikulturalismens og indvandrerismens ideologi kulminerer i en myte, som danner det andet af bogens omkvæd, og som bliver formuleret således:\n”Buddha og Allah […] kom på besøg hos de kristnes lille gud. De tog ham ned fra korset […], og de helbredte ham. [Og den lille gud blev grebet af taknemmelighed og sagde til dem]: »Jeg vil give jer mit rige. De tusinde år er til ende«. […] Med stykker af korsets tømmer byggede de [dvs. Buddha og Allah] et stort skib. […] De gik så hen til kaptajnen […] og sagde: »Tag os i dag med til paradis«. Da skibet fjernede sig fra kysten […] satte de kristnes lille gud i løb langs kysten […]: »Hvad med mig, med mig? Hvorfor har I forladt mig?« Buddha og Allah svarede […]: »Du har givet os dit rige […]. Hvis du er Guds søn, gå på vandet og slut dig til os«. […] Den lille gud gik modigt i vandet. […] Bølgerne omsluttede ham, han druknede. […] Rejsen på havet blev lang og farlig. […] [Til sidst] kom Vestens paradis til syne. Man kunne se landet, som flød med mælk og honning […]. Men man kunne ikke mere se noget menneske, hvilket ikke var overraskende, da de kristnes lille gud var død” (ss. 75-78).\nModbydeligt? Ja, vist! Er det lykkedes Raspail at vække forargelse og ryste de gode kristne i deres fede selvgodhed vågne? Det må man håbe, for under den hæslige hyperboles forstørrelsesglas kan man se essensen af den ideologi, ja, den nye religion, der har taget ”de kristnes lille gud” ned fra korset, brugt ham og til sidst erklæret ham død, og som med resterne af kristendommen (det, som Raspail kalder ”stykker af korsets tømmer”) får bygget det skib, som bringer de menneskeskarer, der skal indtage Europa og lægge dets helligdomme øde. Med ”stykker af korsets tømmer”! For det er netop resterne af kristen kærlighed, som har forvandlet sig til en hærgende dødsmagt i det Europa, som åbner sine arme for at modtage den nye Kristus i ”millioneksemplarer” (s. 50). Den perverterede næstekærlighed, vraggods efterkristendommens skibbrud.\nDer ligger ikke nogen overdrivelse i, at romanen fortæller, at den nye myte, dvs. den politisk korrekte, humanistisk-humanitære version af undergangen, udbredt gennem medierne, i kort tid bliver til en musikalsk bestseller verden rundt: Tidens ”absolutte hit”. Feterede divaer optræder med den; hypnotiserede fans gentager den; og den bliver sunget igen og igen under domkirkernes hvælvinger (ss. 180-181, 194- 195, 239-240).\nDet er denne i Raspails øjne dæmoniske myte, som næsten umærkeligt har erstattet den kristne forkyndelse, idet Kristus er blevet fortrængt af fremmede forestillinger, som på Antikrists manér giver sig ud for at være kristendom. Raspails satire over kirkerne er nådesløs – og den er forbløffende profetisk. Således fortæller han, at allerede den forrige pave havde forladt de luksuriøse gemakker, solgt alle skatte, malerierne, bøgerne i biblioteket og sin pavelige tiara for at bistå de fattige (og lige meget hjalp det) (s. 56). Den nye pave fortsætter i samme ånd, fast besluttet på ”at forblive fattig”. Han har en god baggrund: Han stammer fra Sydamerika, for ”kardinalerne ønskede sig en reformvenlig pave […] og de fik, hvad de ønskede”, og han er så forelsket i sin selvgodhed, så rig i sin indbildte fattigdom, at han ikke kan høre stemmen fra oven, som råber: ”Tu quoque, Filii!” (Cæsars ord til Brutus: ”Også du, min søn!”) (s. 252). Han var en pave, bemærkes det i teksten, ”som medierne fandt sympatisk, for han havde gjort sig til ét med sin tid. Det var godt forsidestof! Man skrev, at han levede af fiskekonserves og spiste med en jerngaffel i sit lille kombinerede køkken og spisestue på Vatikanets loft” (i det rige Rom var han ”den eneste underernærede”) (s. 189). – Raspail kunne naturligvis ikke have vidst i 1971- 1972, da han skrev romanen, hvor præcis hans poetiske forudanelse ville vise sig at være(20), og at hans bog på ejendommelig vis foregreb billedet af den pave Frans, som Skærtorsdag i år med ordene ”Muslimer, hinduister, katolikker, koptere, evangelister. Vi er alle børn af den samme gud” lagde sig på knæ, vaskede og kyssede flygtningenes fødder(21).\nI romanen får paven, som forråder den flok, han har fået betroet, og den katolske kirkes præster, som er fyldt med en selvretfærdig kærlighed til menneskeheden, ikke lov til at stå alene. På andenpladsen kommer WCC/KV (Kirkernes Verdensråd): ”chok-pastorerne, besjælet af et helligt had mod alt, hvad det moderne vestlige samfund repræsenterer, og af en grænseløs kærlighed til alt, hvad der kan skade det” (s. 189).\nI en næstekærlighedskonkurrence går ”Vatikanets hvide fly” og ”Kirkernes Verdensråds grå fly” på vingerne – de ønsker at være de første til at ”overrække Vestens nøgler” til de nyankomne: Det Vesten, som de ”hurtigt og med glæde ofrede, for at den nye verden skal fødes”. Raspail tillader sig her – med den tilladelse, som det sårede hjertes ubændige vrede giver ham – en grusom poetisk hævn: Begge fly bryder i brand ved landingen (s. 353).\nDen tredje og sidste myte i romanen er den heroiske. Der er besættelse, og der er åndelig tomhed, men der findes stadig mennesker, der véd, at kærligheden ikke kan andet end kæmpe for, at det, ens hjerte hænger ved, ikke skal gå til grunde, og som har indset, at ”fejheden over for de svage er en af de mest virksomme, mest subtile og dødelige former for fejhed” (ss. 29, 283).\nImens umådelige menneskemasser går i land på Frankrigs kyst og befolkningen i panik flygter mod nord, samler en lille skare på tyve mand sig til modstand. De kan ikke, som Kaptajn Patrick Dalroy og hans ven Humphrey Pump i Chestertons Flyvende kro, få historien til at vende. De er alene. De er de sidste.\nPå dette sene tidspunkt er de tolv benediktinske munke, de ynkelige rester af Ecclesia militans, allerede døde, trampet ihjel af menneskemængden, som simpelt hen ikke ænsede dem. Og dog var disse patetisk trofaste, skrøbelige og halv-senile oldinge, som gik de nyankomne i møde for at døbe dem, virkelig kirken – og i deres grænseløse magtesløshed blev de, som det også skete for de første kristne, berørt af ”Guds nåde” (s. 337).\nDen lille skare samler sig så i den gamle litteraturprofessor Calguès’ hus på Middelhavskysten. Han er ikke flygtet. ”Jeg bor her. […] Jeg kan godt lide mit hjem. Hvorfor skulle jeg da tage af sted?!” siger han (ss. 360-361). Det er simple ord: ”Dette er mit hjem”. ”Mit” betyder her ”vores”, for Calguès bor i slægtens århundredgamle hus. Det er et hjem, hvor alt bærer præg af den lange række af generationer, som har beboet det. De gamle møbler; skabene med lavendel-duftende bordduge og sengelinned, ligesom i hans bedstemors tid; de indbundne bøger på reolerne; og den gode bondemad, som efter gammel skik stadig fylder hans spisekammer. I dette fortidens hjem forbereder Calguès et overdådigt festmåltid for sine kampfæller – bjerge af velsmagende mad, ledsaget af de fineste vine serveret i de mest elegante glas, udsøgte cigarer og cigaretter. En gammel civilisation i al sin glans. En munter fest – og munterheden er ikke blot galgenhumor. Den er ikke en fandenivoldsk dødsforagt, men snarere det Gud-i-vold- mod, som de mennesker besidder, som har valgt at forblive trofaste til enden(22). Fest er livsglæde og taknemmelighed – taksigelse. Dette er Vestens sidste nadver.\nHvor kommer modstandskraften fra? Den kommer fra den tro, som også har rejst det hjem, man har fået betroet. Den kommer fra de svundne generationer, som endnu lever i den nuværende slægt. Derfor har flere af heltene symbolske navne, som viser hen til Europas historie. Det drejer sig om: Oberst Konstantin (Palæologus) Dragasès (det er navnet på den sidste byzantinske kejser, som faldt under forsvaret af Konstantinopel 29. maj 1453; i Balkanfolkenes fortællinger er han en slags Holger Dansker, som vil vende tilbage i nødens stund). Skibskaptajn Lukas Notaras (det er navnet på den byzantinske storhertug og admiral, som ledede de sidste græske skibe i kamp ved Konstantinopels fald og blev henrettet med sine sønner 3. juni 1453). Hertugen af Uras, borgmester i en landsby på femten ”ildsteder” (det gamle udtryk for husholdninger), ”nu formentlig udslukte” (s. 374), sammen med sine trofaste hjælpere Crillon og Romégas, efterfølgere af to slægter, som har tjent adelsfamilien i ti generationer. Crillon og Romégas er også symbolske navne: De er gamle franske helte, der, som historien siger, ”var rede til at forsvare deres religion alle steder, hvor den blev angrebet”(23), og som deltog i det sejrrige slag ved Lepanto i 1571 imod den osmanniske flåde (ss. 375-376). – Men også de, som bærer nutidige navne, er deres forgængere værdige. Til den indre kreds hører ligeledes: Jules Machefer, den tapre redaktør af den samizdat-agtige avis La Pensée nationale, som vidste, ”at vi lever i en tid, hvor det eneste, man er bange for, er sandheden” (s. 143). Statssekretær Jean Perret, den hæderlige embedsmand. Hr. Hamadura, inder fra Pondicherry (den gamle franske koloni), stolt af at være af europæisk kultur, for kultur er ikke et spørgsmål om hudfarve, men om ånd (s. 381). Og sidst men ikke mindst: Den kostelige Hr. Sollacaro, korsikaner, from katolik og tapper synder (ejer af det fineste bordel i Nice), som af sine kammerater – som en replik til den falske offentlige kirke – bliver udnævnt til feltpræst og åndelig fader.\nHer har Europas historie og rodfæstethedsånd samlet sig. Her er samhørigheden, et fællesskab af levende og døde. Her er det slægtled, som stadig mindes og kan se den fremtid, som allerede er indeholdt i fortiden. Derfor lyder den sidste sætning i bogen, som noteret, efter at katastrofen er indtruffet, af romanens krønikeskriver:\n”I nat klokken nul nul vil landets grænser blive åbnet. [Det drejer sig nu om Svejts, det sidste europæiske land til at bukke under.] Allerede i flere dage har grænserne næsten ikke været bevogtet mere. Og jeg gentager langsomt for mig selv, så jeg kan indprente mig ordene, en gammel fyrst Bibescos melankolske sætning: »Konstantinopels fald er en personlig ulykke, som skete os for blot en uge siden«” (s. 389)(24).\nDen lille gruppe på tyve navnkyndige og anonyme helte omkring professor Calguès danner for en kort stund ”Landsbyen” (”le Village”) med stort – Vestens sidste frie territorium (s. 371). Man genkender det: Det er Asterix og Obelix’ landsby, det sidste stykke af det frie Gallien, med dens kampgejst, fest og humor. Raspails kæmpere, som véd, at de skal dø (s. 48), er muntre – for de er i fred med deres samvittighed. Der er glæde i at kæmpe for det, man elsker, og glæden forbliver, skønt man kæmper for en tabt sag, for deri er den uegennyttige kærlighed, som intet forventer til gengæld. Kampen er et vidnesbyrd om den mening og den værdi, som tingene har. Og dette vidnesbyrd fravrister den brutale meningsløshed dens sejr.\nEfter adskillige slag bliver Landsbyen udslettet fra jordens overflade, med alle sine helte og med professor Calguès’ gamle hjem, som ”var bygget til at stå i tusind år” (s. 386) – sprængt i luften, ikke af aggressive migrantmasser, men af den franske stats luftvåben. For ”samfundet” har tilpasset sig. Og det vil alle lande gøre til sidst, det ene efter det andet. – Dette er det punkt, hvorfra andre forfattere, såsom Houellebecq med sin roman Underkastelse og den russiske forfatterinde Elena Tjudinova med sin modstandshistorie Moskéen Notre-Dame de Paris, anno 2048(/25), tager tråden op.\nHar kampen været forgæves? Slet ikke! For den egentlige prøve var – i Raspails univers – den at forblive trofast, at holde fast i troen i selve forladthedens stund(26).\nDet eneste, som i De helliges lejr overlever, er et manuskript: Fortællingen om den tid, krønikeskriveren har været vidne til. Et sagn om usselhed og dæmoni, om ære og heltegerning – en ”myte”, som er menneskets sjæl uundværlig(27). En erindring ... Og erindringen skal bevares og overleveres – ikke mindst nu, da de nye myndigheder ifølge romanen er gået i gang med at genskrive historien og forbyde enhver anden uofficiel version (ss. 387-389). I denne erindring lever det paradoksale ”håb imod håbet”, det ”farlige” håb, som magten altid frygter(28), og som ikke engang de vildfarne og de, som har underkastet sig, kan leve uden, for selv de har, om de så er det bevidst eller ej, ”behov for at håbe”(29). Og det ord, Raspail bruger her, er endnu stærkere, end vi normalt plejer at sige på dansk. Han skriver ikke ”håb” (”espoir”), han skriver ”forventning” (”espérance”). Hinsides historiens katastrofer er der det, som ikke går til grunde: Den forventning, som bliver, når ”denne verdens skikkelse forgår”(30).\nUnderkastelse og De helliges lejr er litteratur, de er fantasiens værker og skal læses på litteraturens præmisser. Men som al god litteratur holder de et spejl op for os og for vores nutid, så vi deri kan se de alvorlige spørgsmål, vi står over for.\nHverken Houellebecq eller Raspail har et svar på rede hånd. Underkastelse eller modstand? Modstand – hvad nytter det? Raspails budskab er klart: På dette spørgsmål kan man kun reagere med ordene ”Vig bort!” – ”Vade retro, Satana!” For man skal aldrig begrunde det, som allerede er begrundet i samvittigheden. Man skal ikke forklare, hvorfor kærlighed er kærlighed, og troskab er troskab, men handle derpå med frimodighed. Alt dette har Åndens virkelighed som grund. I sidste instans må enhver selv svare på den fordring, som Raspail ligesom Alfred den Store har hørt: ”Sig, kender du glæden i ufærds tid / Og tro, når håbet brast?”\n1: Alain Finkielkraut: http://www.lopinion.fr/17-decembre-2013/ alain-finkielkraut-l-europe-n-assume-plus-l-heritage-civilisation-europeenne-7248.\n2: Andreï Makine, Cette France qu’on oublie d’aimer, Paris, Flammarion, 2006, ss. 83-85.\n3: Finkielkraut blev modtaget i Det Franske Akademi 28. januar 2016, og Makine blev valgt til landets mest fornemme kulturinstitution 3. marts 2016.\n4: Robert Redeker, Man må prøve at leve, Trykkefrihedsselskabets Bibliotek, 2009.\n5: Éric Zemmour, Le suicide français, Paris, Albin Michel, 2014.\n6: Ivan Rioufol, La guerre civile qui vient, Paris, Pierre-Guillaume de Roux, 2016.\n7: Alain Finkielkraut, L’identité malheureuse, Paris, Gallimard, Folio, s. 177.\n8: Renaud Camus: http://www.bvoltaire.fr/renaudcamus/non-au-changement-de-peuple-et-de-civilisation,35190. Blandt Renaud Camus’ bøger: Suicide d’une nation (2008), Le grand remplacement (2011), La grande déculturation (2008), Décivilisation (2011), Les inhéritiers (2013), Révoltez-vous! (2015).\n9: Jean Raspail, Le Camp des Saints (1973), Paris, Robert Laffont, 2011, s. 32.\n11: Sidetallene henviser til den franske udgave: Houellebecq, Soumission, Paris, Flammarion, 2015.\n12: ”Der findes ikke noget Israel for mig”, siger François til sin jødiske kæreste Myriam, som forbereder sig på at forlade det islamiserede Frankrig (s. 112). Men hans udsagn er ikke sandt. Det afhænger af ham at drage til hjertets ”Israel”, ligesom det afhænger af ham at gøre alvor af sin kærlighed til Myriam.\n13: De afsnit, som handler om digteren Charles Péguys (1873-1914) patriotisme (ss. 159-163, 168-169).\n16: Jean Raspail, “Je ne suis pas très optimiste”, Présent, Paris, Hors-série novembre-décembre 2015, s. 3.\n17 Roger Scruton, England: An Elegy, London, New York, Continuum, 2006.\n18: Raspail har rejst det halve af sit liv på sporet af ukendte steder og glemte folkeslag, og rejseerfaringerne fylder meget i hans forfatterskab: f.eks. Terre de Feu – Alaska (1952), Terres et Peuples Inkas (1955), Secouons le cocotier (1966,1970), La hache des steppes (1974), Moi, Antoine de Tounens, roi de Patagonie (1981), Qui se souvient des Hommes … (1986).\n19: Sidetallene henviser til 2011-udgaven af Le Camp des Saints, som indeholder Raspails forord med titlen ”Big Other”.\n20: I romanen bærer den nye pave navnet Benedikt den 16. Deri tog Raspail fejl, og han har undskyld det over for Joseph Ratzinger, for hvem han nærer stor respekt (s. 389). Romanens Benedikt den 16. er hverken virkelighedens Benedikt (som bragte den byzantinske kejser Manuel Palæologos i aktualitet) eller den patriotiske Johannes Paul den 2., som lovpriste sin landsmand Jan Sobjeskij for at have ”reddet Europa fra den osmanniske fare” (Wien, 1683), en sejr, som ”fjernede denne fare fra Europa i lang tid” (Jean-Paul II, Mémoire et identité, Paris, Flammarion, 2005, s. 168).\n22: Temaet ”den muntre kamp til ende” gentages i Raspails mesterlige fremtidsroman Septentrion, som er en pendant til De helliges lejr. Septentrion handler ikke om immigrationsproblematikken, men om en totalitær magtovertagelse i Europa, og er knyttet til Orwells 1984 og til Evgenij Zamjatins Vi (1921). Septentrion bygger eksplicit på fortællingen om den Hvide (anti-bolsjevistiske) Admiral Aleksandr Koltjak (1874-1920), hans kamp og hans sidste tragiske togrejse gennem Sibirien under borgerkrigen. Raspail har også skrevet forordet til den nye franske udgave af Theodor Krögers erindringer om den russiske borgerkrig med titlen Das vergessene Dorf (1934): Le village oublié, Paris, Ed. Phébus, 1997.\n23: Louis Athanase Des Balbes de Berton de Crillon, Vie de Louis de Berton de Crillon des Balbes, surnommé le brave Crillon, Paris, Firmin Didot, 1825, t. I, s. 282.\n24: Bibescu: Gammel rumænsk fyrstefamilie, som spillede en betydelig rolle i det parisiske kulturliv i første halvdel af 1900-tallet. Fyrst Antoine Bibesco (død i 1951), diplomat, var Marcel Prousts nære ven. Fyrstinde Marthe Bibesco, som blev en anerkendt forfatter, var blandt Winston Churchills venner.\n25: Elena Tchoudinova, La Mosquée Notre-Dame de Paris: Année 2048, Paris, Ed. Tatamis, 2009.\n26: Raspail, Septentrion, Paris, Robert Laffont, 2007 ss. 283 ff., 308, 314, 331-333, 359.\n27: Raspail, La hache des steppes, Robert Laffont, Paris, 1974, s. 91.\n28: Raspail, Septentrion, s. 403.\n29 Disse er de afsluttende ord i Septentrion (s. 407), hvor den forbudte ”krønike” også ser ud til at være det eneste, der overlever. I Septentrion antydes dog, at heltenes børn måske også har reddet livet – den gamle verdens børn. De bærer fremtidens håb.\n30: 1. Kor 7,31.


Stop nu Arla | KaareLBK\nStop nu Arla\nPosted on oktober 16, 2009 by Kåre K — 3 kommentarer\nHar lige set den seneste Arla-reklame. Her køber en familie ind, økologisk naturligvis, men bliver stoppet af en sur landmand, fordi faderen har lagt for få penge i kassen midt ude på landet, hvor solen altid skinner (ja da – man bestemmer selv, hvad man betaler for varerne i Økologiland). Men her bliver vi allesammen snydt… Fordi landmanden vil bare gerne give børnene en bamse. Pay-off for os alle sammen er: Ved at købe økologi, er du med til at redde hele landet (og får måske en bamse til dine smukke børnn…\nSig mig – er der ingen, der hjælper de mennesker? Hvilket bureau kan med ro i sindet sige til kunden, at det her er sgu en god reklame. Mage til talentløst, utroværdigt, vammelt møg, skal man alligevel lede længe efter. Arla har absolut ingen troværdighed på det her område. Og ja ja – mange vil sikkert sige nu, at Arla er Danmarks og Nordens største producent af øko-mælk. Det er meget muligt, men det er sket på bekostning af en stribe mindre mejerier.\nDet fik mig i øvrigt til at tænke på dengang de skabte Arla Express. Øhm – hvad betyder det så for resten af jeres mælk? Er den så gammel?\nJeg har sådan set meget respekt for Astrid Gade Nielsen. Men mest for hendes evne til at styre virksomheden igennem kriser. Nu bliver de simpelthen nødt til at gennemtænke deres reklamestrategi. Og fri for Guds skyld os andre for det i mellemtiden.\n‹ Banale bøger kan også læses\nS og DF i sprængfarlig cocktail i Køge ›\n3 comments on “Stop nu Arla”\noktober 17, 2009 kl. 6:51 am\nHvor er jeg enig, jeg har gennem flere år debateret urealistiske eller romatiserende reklamer og sjovt nok er Arla i top her. Lige fra landmanden der står i sit korn og er glad til mejeristen der ikke vil slippe sin ost. Hvad siger det om produkt og kvalitet – intet. Det hjælper på ingen måde industrielt producerede fødevarer med at få et bedre ry.\noktober 17, 2009 kl. 11:11 am\nTak for kommentar – om jeg begriber at de bliver ved med den linje. Der er da så mange andre måder at angribe Arlas udfordringer. Men de bliver jo først og fremmest nødt til at være ærlige omkring hvad de er, inden de kan flytte noget på noget som helst. Håber du trives på Nano – bør vi ikke ses snart?\nDen dag jeg blev et medie « Kåre K siger:\nnovember 15, 2009 kl. 3:02 pm\n[…] skrev en aften et lidt vredt blogindlæg om endnu en elendig reklame fra Arla. I mine øjne burde de virkeligt skamme sig. Eller det vil […]\nSkriv et svar til Den dag jeg blev et medie « Kåre K Annuller svar


Is: La Delizia - Krittewitt\n« Palermo guide: Wants or requests?\nIs: La Delizia\n26 marts, 2013 - 3:30 pm | Palermo, Palermo lækkerier\nJeg kan lige så godt begynde med noget af det vigtigste hernede for mig: IS. Jeg ææææælsker nemlig is, og kan slet ikke få nok.\nI weekenden var vi i Sferracavallo, et gammel fiskerby små 30 minutters kørsel fra centrale Palermo. Stedet er mest kendt for sine fiskerestauranter men også La Delizia, et gelateria, der ligger i Via Dammuso 57.\nIsen laves på stedet og den brioche man kan få sin is i laves på et lille bageri i nærheden. En brioche er for os danskere et brød. Men det må man altså ikke kalde det for de lokale. Det er ikke brød, men en brioche! Altså det er brød, men noget meget sødt af slagsen. Når det er en ordentlig brioche, så er det faktisk rigtig lækkert, selvom det virker lidt spøjst med “brød” til sin is. Så vov dig gerne ud i en brioches con gelato, og især hvis det ser ud til at være gode brioches, der ikke er fabriksfremstillede!\nIsen var altså også super god. Vi var der med nogle lokale, som mente, at det er den bedste is i Palermo. Og jeg vender gerne tilbage!!\nTagget Lækkerier, Palermo.Bogmærk permalink.\n8 Kommentarer til Is: La Delizia\n26 marts, 2013 d. 4:13 pm\nMmmm der er altsä ikke noget der stikker italiensk is 🙂\n26 marts, 2013 d. 8:17 pm\nNej, lige præcis!!! Elsker det simpelthen og har også arbejdet med det engang 😉\n26 marts, 2013 d. 6:40 pm\nEeej jeg vil også have is – og varme….! Snyd. Men det ser virkelig lækkert ud.\n26 marts, 2013 d. 8:18 pm\nJeg sender al den varme jeg kan hjem!!! Så I også kan komme ud og spise is 🙂\n26 marts, 2013 d. 8:08 pm\nHos os er en brioche en crossaint..\n26 marts, 2013 d. 8:19 pm\nHehe, ja, det har jeg godt læst faktisk. Oppe nordpå er det en croissant og her er det noget for sig selv. Men de smager jo altså meget godt faktisk 🙂\n27 marts, 2013 d. 7:57 am\nIh altså, får jo helt lyst til is – og klokken er ikke engang ni… Det ser vildt hyggeligt ud med de charmerende både og landskabet i baggrunden 🙂 Smukt!!\n27 marts, 2013 d. 6:45 pm\nMega mums, hvor ser det lækkert ud. Hvor heldig er du lige at der venter 3 mdr med disse lækkerier..:-)


Sider - ATO fokuserer på videreuddannelse\nFokus på videreuddannelse og ledelse\nEr kommunal tandpleje klædt på til de ledelsesopgaver, der ligger i fremtidens tandpleje? Er der kræfter til at tage over, når en generation af ledende overtandlæger snart går på pension. Har vi kompetente, entusiastiske efterfølgere - udklækket fra egne rækker? ATO ønsker tandlæger i ledelsesstolen, også i fremtidens tandpleje, og foreningen er villige til at kæmpe for den vision, men det kræver, at vi har jeres opbakning. Det kræver:\nAt ledelsen i kommunal tandpleje arbejder på at spotte nye potentielle ledere blandt de ansatte tandlæger.\nAt ledelsen af tandplejen delegerer ansvar og skaber ledelsesplatforme, hvor de ansatte kan afprøve sig selv i denne rolle.\nAt der afsættes de nødvendige ressourcer af til at uddanne tandlæger til at interessere sig for ledelse og få sat det ledelsesmæssige perspektiv på tandlægearbejdet.\nAt tandlæger - både med og uden en umiddelbar leder i maven – er åbne for at afprøve denne karrierevej.\nForhandlingsudvalget introducerer ATO's ledelsespolitik:\nFind ATO's ledelsespolitik her\nLæs også de tre interviews med Helle Lorentzen, Helle Søderberg og Hanne Jacobsen, der henholdsvis har afsluttet og\nstadig er i gang med en videreuddannelse.\nBagom ATO's ledelsespolitik\nForhandlingsudvalget i ATO er arkitekterne bag den nye ledelsespolitik. Visionen er at kunne inspirere og motivere vores medlemmer til et øget og aktivt fokus på uddannelse og ledelse\ni den kommunale tandpleje.\nVi har spurgt Marianne Bjerke, overtandlæge i Allerød og medlem af forhandlingsudvalget:\nHvad vil du gerne særligt fremhæve i ATO's ledelsespolitik og hvorfor?\nGod ledelse er en selvstændig disciplin, som udover faglighed forudsætter en bred vifte af kompetencer og personlige egenskaber hos tandplejelederne i dag og i fremtiden. ATO ønsker med ledelsespolitikken at sætte nogle pejlemærker for god ledelse - med det formål at inspirere, udvikle og understøtte nuværende og kommende ledere.\nLedelsespolitikken skal bidrage til at udfordre og udvikle ledelse i den offentlige tandpleje. Lederne skal i dialog med medarbejderne, samarbejdspartnere og med omverdenen være rollemodeller i arbejdet med at definere og udfolde sundhedspolitikken og udvikle den kommunale tandpleje.\nLedelsespolitikken sætter fokus på de mange forskellige ledelsesmæssige opgaver og udfordringer, som stiller krav til kompetente og engagerede ledere og dels skal lede og udvikle tandplejen lokalt - og samtidig indgå i strategiske sammenhænge og samarbejder omkring sundhedsfremme på tværs i kommunerne.\nHer følger tre interviews med medlemmer, der alle har erfaringer med videreuddannelse.\nInterview med Helle Lorentzen, afdelingstandlæge i Regional Specialtandplejen på Regionshospitalet i Viborg.\nHelle Lorentzen afsluttede sin master i kvalitet og ledelse i social- og sundhedssektoren tilbage i 2008. Da hun to år tidligere gik i gang, var hun ikke et øjeblik i tvivl om, at hun ville videreuddanne sig. Tilløbet blev taget i årene op til - blandt andet med en DKTE i 2003-2004. Om masterforløbet siger Helle Lorentzen, at selvom det var sejt undervejs, var det sliddet værd.\n”Jeg havde arbejdet tyve år i kommunal tandpleje i en klinik med stort fokus på efteruddannelse og faglige kurser – heldigvis, den del har været vigtigt for mig. Da jeg i 2003 gik i gang med en DKTE, så jeg det som en mulighed for at fordybe mig fagligt. Det gav snerten af at være tilbage på skolebænken, og samtidig gav det også blod på tanden til mere.”\nHelle Lorentzen fortæller, hvordan hun på det tidspunkt arbejdede fire dage om ugen i børnetandplejen og én dag som konsulent i en praksiskommune. Her kom hun tæt på det politiske niveau og var samtidig involveret i tværfagligt arbejde på rådhuset. I forbindelse med strukturreformen fik hun af sin daværende chef nogle nye arbejdsopgaver. Dem tog hun meget gerne tog imod, men fortalte sin chef, at hun oplevede, at hun ikke havde de fornødne redskaber til at løfte ansvaret.\n”Jeg havde en chef, der selv var ved at afslutte en master i ledelse, og hun motiverede mig til at gå i gang med en videreuddannelse. Vi talte frem og tilbage om det, og jeg begyndte at undersøge, hvilke muligheder, der var”.\nHelle Lorentzen faldt over uddannelsen MPQM - Master in Public Quality Management. Som tandlæge i en lang årrække følte hun sig fagligt godt dækket ind af diverse kurser, men funktionen som konsulent havde givet hende indblik i, hvor hendes kvalifikationer ikke slog til. Hun manglede bl.a. kendskab til organisatoriske, beslutningsmæssige og økonomiske forhold. Hun kendte flere, der læste MPH – Master i Public Health, men her var indholdet mere forsknings- og refleksionsbaseret. Tandlægen havde behov for en master, der var mere konkret og redskabsorienteret, hvilket var tilfældet med den helt nye MPQM.\n”Vi skulle gennem ti moduler og ti eksaminer i løbet af de to år, uddannelsen varede. Hver anden fredag og lørdag var der undervisning på Syddansk Universitet i Odense, og resten af tiden var baseret på selvstudie. Emnerne på modulerne var blandt andet forandringsledelse, kvalitetsmonitoreringer, sundhedsfremme og forebyggelse, brugerinddragelse, økonomistyring, effektmåling og anden vurdering af offentlige ydelser. Det gav indblik i mange forskellige områder, og jeg lærte at analysere og perspektivere, samtidig med at jeg fik en masse brugbare redskaber.”\nPå hjemmefronten var der store børn og en mand, som i de år ofte tog alene til fester og andre sociale sammenkomster, fordi tandlægen skulle læse. Der var opbakning hjemmefra, hvilket var og er en forudsætning, fortæller hun, for at kunne gennemføre et sådant uddannelsesforløb. Da hun bliver spurgt, om man kan forberede sig på det arbejdspres, der uden tvivl kommer, siger hun, at det kan være svært at forestille sig, hvordan det bliver. Helle Lorentzen fortæller, at det var overvældende og til tider drønhårdt undervejs. Hun valgte at gå ned i tid, mens hun uddannede sig - ellers havde det ikke kunnet hænge sammen.\n”Jeg betalte selv halvdelen af uddannelsen, godt 50.000 kr. Oveni kom så køreturene til og fra Odense, udgifter til overnatninger fra fredag til lørdag plus udgifter til en udlandstur, vi skulle på. Det har kostet penge og meget arbejde at komme i mål – det var et stort pensum til hvert modul, og fagområdet var helt nyt. Til gengæld har uddannelsen i den grad beriget min arbejdstilværelse både personligt og fagligt”.\nMen der var også begyndervanskeligheder, hvilket afdelingstandlægen i Viborg ikke lægger skjul på. Efter de tre første moduler, som var 1. del af uddannelsen, var hun i tvivl om, hvorvidt hun skulle fortsætte. Hun havde svært ved at se relevansen i det overordnede tema ”Kvalitet og ledelse i sundhedsvæsnet”, der tog sit udgangspunkt i det danske sygehusvæsen. Hendes medstuderende, der primært bestod af læger og sygeplejersker, havde en tæt tilknytning til sygehussektoren. Deres kendskab til stoffet var naturligt større, hvilket var frustrerende og fik hende til at reflektere over, om hun overhovedet kunne bruge den nye viden i sin hverdag.\nDet har kostet penge og meget arbejde at komme i mål – det var et stort pensum til hvert modul, og fagområdet var helt nyt. Til gengæld har uddannelsen i den grad beriget min arbejdstilværelse både personligt og fagligt.\nHurdle og aha-oplevelser\n”Professoren på uddannelsen tog fat i mig og fik mig overbevist om, at studiet var relevant, også for mig, og at brikkerne nok skulle falde på plads hen ad vejen. Jeg stod over for en hurdle, men da den var overstået, begyndte tingene at give mening.\nViden om f.eks. forandringsledelsen gav mig mulighed for at drage paralleller til min egen arbejdsdag og de forandringerne i kommunen, der naturligt opstod i forbindelse med strukturreformen. Hvad var gået godt, hvad mindre godt? Hvor kunne tingene gribes anderledes an?”\nBliver Helle Lorentzen spurgt til aha-oplevelser, forklarer hun, at det blandt andet var at opleve, hvad der sker, når man får indblik i andres tilgang til tingene. At være sammen i en tværfaglig gruppe gør, at man ser på sin egen organisation på en ny måde, uddyber hun. Refleksionen over eget virke er utrolig konstruktiv - dét at få mulighed for at spejle sin hverdag i andres.\nSamtidig stod det lysende klart for hende undervejs, hvor vigtigt det er at uddanne sig i ledelse. At erkende at ledelse kræver uddannelse og er afgørende for, at man kan sætte sig op i helikopteren og se sammenhængen. At man er i stand til at danne sig et overblik og kunne besvare spørgsmålet: Hvor er vi på vej hen?\nDet er lidt af en kæphest for afdelingstandlægen at betragte ledelse som en kompetence, det kræver uddannelse at mestre. Hun kalder det en absolut nødvendighed, at man betragter ledelse som et fag, der skal læres. Der findes ikke så mange, der fra naturens side bare behersker området.\nMed ny ballast i bagagen\nEfter endt uddannelse ledte Helle Lorentzen efter et job, hvor hun kunne omsætte den nye viden. Hun havde en klar forventning om at ville fortsætte i kommunal tandpleje, men den rigtige stilling var der ikke, og derfor søgte og fik hun job på det Nationale institut i Aarhus, IKAS – Institut for kvalitet og akkreditering i sundhedsvæsnet i 2008. Her var opgaven at hjælpe med implementeringen af ”Den danske kvalitetsmodel” på danske sygehuse, som blev en realitet i 2009. Helle Lorentzen fortæller om et spændende halvandet år, hvor hun blandt andet deltog i en del udenlandske kongresser for at hente inspiration fra den engelsk Joint Commission til den danske model.\n”Efter IKAS tog jeg jobmæssigt et spring tilbage til tandplejen og fik ansættelse i den regionale Specialtandpleje. Det gav mig en fantastisk mulighed for at kombinere mine forskellige uddannelser. Jeg fik mulighed for at udvide mit kendskab til specialtandpleje og de særlige udfordringer, der ligger i at behandle denne svage gruppe, og samtidig fik jeg mulighed for at omsætte min viden om kvalitetsarbejde til praktisk brug i hverdagen. Mine nye ledelsesværktøjer kom også i brug i praksis. Min overtandlæge og jeg udgør i dag ledelsen på afdelingen, hvor vi er i alt 30 ansatte, deraf ni tandlæger. ”\nKvalitetssikring af det daglige arbejde\nSpørger man Helle Lorentzen efter konkrete tiltag på arbejdspladsen, som er direkte afledt af hendes erfaringer fra uddannelsen, peger hun på, at kvalitetstankegangen gradvist er implementeret i afdelingen, og det nu er helt naturligt, at der monitoreres på både faglig, organisatorisk og patientoplevet kvalitet. Bl.a. deltager tandlægerne på skift i journalaudit to gange om året, hvor man systematisk gennemgår 20 vilkårlige journaler for at se, om procedurerne er, som de skal være. Det giver undertiden nogle interessante aha-oplevelser, for praksis er ikke altid, som man forestiller sig.\n”Hos os bruger vi gennemgangen af journalføringen til at få øje på, hvor vi kan gøre tingene bedre. Vi har hele tiden fokus på læringsaspektet."\nFor mig at se er det en nødvendighed at klæde kommende ledere på, så de får både redskaber og indsigt i ledelse og lederskab, hvis man vil opretholde en fagprofessionel ledelse af den kommunale tandpleje. Alt andet ville være en stor skam.\nATO fokuserer på ledelse\nLedelse af offentlige virksomheder er komplekst, forklarer afdelingstandlægen og peger på, at ledere i tandplejen i fremtiden vil skulle indgå i tværfaglige fora på en helt anden måde end tidligere. Hun ser meget gerne, at man i kommunal tandpleje tager ledelse så alvorlig, at man i større stil begynder at uddanne sig i ledelse.\nAt ATO nu sætter videreuddannelse og ledelse på dagsordenen i nyhedsbrevet, bifalder hun.\n”For mig at se er det en nødvendighed at klæde kommende ledere på, så de får både redskaber og indsigt i ledelse og lederskab, hvis man vil opretholde en fagprofessionel ledelse af den kommunale tandpleje. Alt andet ville være en stor skam!”\nMen er efteruddannelse i ledelse vigtig for alle tandlæger? Helle Lorentzen mener, at det for alle tandlæger er sundt at få indblik i ledelse, fordi alle tandlæger på en eller anden vis udøver ledelse i deres daglige virke.\n”Da jeg gik i gang med min master, havde jeg en vision om at kunne være med til at præge forandringen, der var i gang med strukturreformen. Jeg havde et ønske om at kunne gøre en forskel for mig selv både fagligt og personligt, men også i forhold til de kolleger, jeg skulle arbejde med i fremtiden. Det synes jeg er lykkedes et langt stykke hen af vejen.”\nHvad er DKTE?\nDKTE er Den Kommunale Tandplejes Efteruddannelse. Den består af 96 timers uddannelse fordelt på tre moduler af hver en uges varighed. Tidligere emner har f.eks. været ”Børnetandpleje”, og de enkelte moduler fokuserede her på børn mellem 0-6 år, 6-12 år og teenagere. Uddannelsen afsluttes hver gang med en DKTE-opgave. Næste gang ATO udbyder DKTE bliver i 2016, her vil emnet være "Special- og omsorgstandpleje.\nMan er nødt til at sætte dig selv i spil\nInterview med Helle Søderberg, klinikleder i Lyngby-Taarbæk Kommunale Tandpleje, hvor hun har været ansat i 14 år. Heller Søderberg er i januar startet på diplom i ledelse og færdig med første modul.\nHelle Søderberg gik i gang med en lederuddannelse i januar 2014 og fortæller om forløbet, at hun godt kunne ønske for alle tandlæger, at de fik chancen for at efteruddanne sig. Hun oplever, at man opnår en anden slags professionalisme, fordi man får mulighed for at se sin organisation udefra og reflektere over, hvordan man agerer, og hvad man eventuelt kan forbedre.\nAf Ea Nielsen.\nDa du gik i gang, kendte du da andre, der havde taget en videreuddannelse?\n”Ja, jeg kender flere, men de er længere på uddannelsen. Jeg har valgt at tage en diplomuddannelse lidt sent i mit karriereforløb, fordi der har været andre typer efteruddannelse, jeg også gerne ville tage, f.eks. DKTE. Da jeg i sin tid skulle vælge, blev det i første omgang DKTE'en, fordi det tandlægefagligt var dybt interessant og sjældent blev udbudt. Det er altid en overvejelse, om man er faglig tandlæge - altså kliniker - eller har fokus på ledelse, og mine ambitioner er spredt. For mig passede det først nu i forhold til familien at gå i gang, men jeg vil anbefale, at man gør det noget før.”\nOplevede du dig godt nok klædt på, da du gik i gang?\n”Det synes jeg, også fordi vi i Lyngby altid har haft ledelse på dagsordenen. Vi har arbejdet med ledelse på vores tandlægemøder, og vi har gennemgået forskellige ledelsesmetoder og haft ledelsesseminarer inden for blandt andet kommunikation og NLP. Vi har været på interne kurser, og Annelise Bastholm, vores tidligere chef, har derfor uddannet sine egne ledere. På de interne kurser er der ikke blevet skelet til, om man var menig tandlæge eller leder.”\nHvordan blev du i sin tid motiveret til at gå i gang?\n"Det var min forrige chef, overtandlæge Annelise Bastholm og min centerchef, der motiverede mig. De mente, jeg skulle få papir på det, jeg kan. Jeg har været filialleder og klinikleder i mange år, samt i en periode konstitueret overtandlæge uden at have fået en formel lederuddannelse. Jeg var også selv meget motiveret og ville gerne være mere kompetent og kunne sætte ord på det, jeg gør."\n"Jeg er sikker på, at jeg dagligt udøver ledelse, og at jeg er kvalificeret på baggrund af mine erfaringer og en sund fornuft, men en egentlig lederuddannelse, har jeg jo ikke fået. Jeg er personligt meget engageret i min arbejdsplads og har et personligt ønske om at udvikle mig både tandlægefagligt, men også ledelsesmæssigt og generelt i det hele taget.”\nJeg er personligt meget engageret i min arbejdsplads og har et personligt ønske om at udvikle mig både tandlægefagligt, men også ledelsesmæssigt og generelt i det hele taget.”\nHvordan reagerer kollegerne?\n”De har været meget forstående, og jeg har også været ret heldig, idet en virksomhedspraktikant har kunnet dække mine timer. Mine kolleger har reageret rigtig positivt, de har stillet mange spørgsmål, og jeg har fortalt meget om, hvad jeg laver. Uddannelsesforløbet kræver jo også, at man kommer tilbage på arbejdspladsen og implementerer nogle af de ting, man lærer, så jeg har allerede forberedt dem på, at de vil blive inddraget.\n”Jeg oplever allerede nu, at jeg kan bruge mine kolleger til sparring omkring uddannelsen. De har vist sig at være utroligt interesserede og reflekterende. Når man får emnet ledelse bragt på banen og taler om tingene, er man allerede på vej ad nye stier. Man kan sige, at uddannelsen er med til at sætte mange processer i gang og på flere planer.”\n”Det er en luksus at have sit bagland i orden. Jeg er heldig at have en meget forstående familie, og det er nærmest alt afgørende, fordi jeg bruger rigtig meget tid på uddannelsen. Man går ind i en boble i de fem uger et modul varer. Det er så intensivt, og det kører i ens baghoved nonstop. Man er mindre til stede, både fysisk og mentalt.”\nHvor meget tid bruger du på uddannelsen?\n”Det kræver rigtig meget rent tidsmæssigt. Der er et pensum på 5-600 sider på fem uger. Når man er vant til at læse naturfaglig litteratur, er dette pensum som at lære et nyt sprog. Der er en masse nye termer, og det ligger langt fra vores hverdag. Det er meget filosofi, komplekse problemstillinger og høje lixtal, og forståelsesmæssigt er det ikke let læste sider. Aftenerne skal tages i brug. Det er komprimeret på fem uger, og man kan ikke komme igennem det uden at læse om aftenen, især når man skal lave en opgave. Man må prioritere sin tid i de uger, der er skole - jeg ville f.eks. ikke planlægge en børnefødselsdag op til en opgaveaflevering."\n"Jeg går efter at gøre det ordentligt, mens jeg er i gang. Personligt får man mere ud af det, og det er faktisk spændende stof. Jeg oplever det som et privilegium at få lov til at gå i skole i sin arbejdstid, og derfor synes jeg, at man også bør forberede sig godt for at få mest muligt ud af det.”\nMan er nødt til at sætte sig selv i spil, være ærlig og gå planken ud. Ellers flytter det ikke noget. Helle Søderberg.\nHvad kan du sige om forløbet? Har der været nogen aha-oplevelser?\n”Man møder andre ledere på den type uddannelse, og det giver et meget bredt netværk. Og så har jeg oplevet, at uanset om man er tandlæge, landmåler eller pædagog, er det de samme udfordringer, vi har. Det er de samme ting, der rører sig i andre faggrupper og i andre kommuner. Man kan få gode ideer fra hinanden, så det er en ekstra gevinst med et stort netværk. Det er fantastisk at møde de her mennesker. Man møder andre på samme ledelsesniveau og den sparring og kompetenceudvikling er ret unik. Man er nødt til at sætte sig selv i spil, være ærlig og gå planken ud. Ellers flytter det ikke noget.”\nKan du allerede nu mærke, hvad det kommer til at betyde for dig, fagligt og personligt?\n”Jeg synes faktisk, at man bliver en mere kompetent medarbejder, uanset hvilket niveau man er på. Man bliver for eksempel en bedre mødedeltager. Man bliver mere professionel i sit virke og bliver bevidst om sin egen rolle. Hvordan er processen i et møde, hvor lang tid skal det tage, hvad vil man have ud af det? Jeg kunne godt ønske, at alle fik mulighed for denne type efteruddannelse! Man opnår en anden slags professionalisme, og det kan man sagtens bringe videre til sine kolleger. Man ser sin organisation udefra, hvordan man agerer, hvad man kan forbedre, og især sig selv. Man sigter på at blive den bedste udgave af sig selv, når man går på arbejde.”\nHvad tænker du om, at ATO nu fokuserer på ledelse og videreuddannelse?\n”Det er vigtigt for den kommunale tandpleje at have en tandlægefaglig ledelse. Det er vigtigt, at det faglige bliver præsenteret opadtil. Det er vigtigt, at lederen af tandplejen er en tandlæge med faglig viden til at kvalificere og perspektivere baggrunden for politiske beslutninger. Internt i organisationen vil der være mere forståelse for personalets udfordringer, hvis det er en person med tandlægefaglig baggrund, der er øverste ledelse. Derfor er det vigtigt at vi videreuddanner os, og tager lederskabet alvorligt.”\nJeg kunne godt ønske, at alle fik mulighed for denne type efteruddannelse! Man opnår en anden slags professionalisme.\nTænker du, at videreuddannelse er vigtig for alle tandlæger?\n”Det er rigtigt vigtigt! Måske ikke en hel diplomuddannelse, mindre kan også gøre det. Hvis man bare får lov til at arbejde med sig selv, og alle kan lære noget! Man kommer hjem og er fyldt af energi og bliver en dygtigere medarbejder. Uanset om man er leder eller bare interesserer sig for ledelse, er der meget at hente. Både for ens egen personlige udvikling og for organisationen. Efteruddannelse er vigtigt, det kan man ikke være uenig i. Jeg ville være ked af at have kolleger, der ikke havde lyst til at efteruddanne sig og lyst til at udvikle sig.”\nUddannelsen giver en legitimitet\nInterview med Hanne Jacobsen, distriktsleder i tandplejen i Silkeborg.\nHanne Jacobsen, distriktsleder i tandplejen i Silkeborg, har afsluttet en diplomuddannelse i ledelse i 2013. Hun startede baglæns med 5 og 6 modul i 2007, og tog senere resten af uddannelsen – en rækkefølge, hun dog ikke vil anbefale. At DOFT øger fokus på ledelse bakker hun op om og siger, at det understøtter, hvad der lige nu sker ude i kommunerne. Det er tid til at udvælge fremtidens potentielle ledere - ellers bliver tandlægerne overhalet indenom af djøffere!\n”Når du be'r mig tænke tilbage på en særlig situation undervejs, er det f.eks. da det gik op for mig, at alle i gruppen havde samme opfattelse af det gode lederskab - til trods for at vi kom fra så forskellige verdener. Det var på modulet forandringsledelse. Vi arbejdede sammen i mindre gruppe og skulle skrive på en flipover, hvilke ledelseskompetencer, vi oplevede var vigtige. Vi fandt mange kompetencer, og vi skrev og vi skrev, men da vi til sidst skulle udvælge seks, var vi ret enige. Det gav en god fornemmelse i maven, at det var de lederkompetencer, jeg også kunne identificere mig med.”\nDe kompetencer, der ifølge Hanne Jacobsens gruppe, kendetegner den gode leder, er et menneske med empati og kommunikative evner, han/hun er god til relationer, er visionær men også vedholdende og målfast – en leder, der kan sætte sig et mål, holde fast og også vise vejen til målet.\n”Der var en engang en kollega, der beskrev lederskab på den her måde: Du skal være både fyrste og borgfrue – altså den der kan læse fremtiden, lave strategierne og gå i felten, den der sætter visionerne og kæmper for det udadtil, men samtidig skal du være den, der plejer medarbejderne og får dem til at gro. Den beskrivelse summerer jo det hele op, synes jeg. ”\nATO signalerer med sin ledelsespolitik, at foreningen tager ledelse alvorligt, og at videreuddannelse i ledelse er en væsentlig ballast at få med sig som tandlæge. Hanne Jacobsen bruger superlativen supergodt om initiativet og mener, at det understøtter, hvad der sker ude i kommunerne lige nu.\n”At meldingen kommer centralt fra ATO, tænker jeg, kan være med til at skubbe til processen. Overtandlægerne har masser at se til i det daglige, og derfor får fokus på potentielle lederkandidater måske ikke lige førsteprioritet - ikke fordi viljen ikke er der. Vi skal holde udkig efter de nye potentielle ledere blandt de yngre kolleger, dem med interesse og flair for ledelse.\nHanne Jacobsen forklarer, at går du først i gang med en diplomuddannelse, er du også nødt til at være leder for nogen. Har du nemlig ikke cases og problematikker fra dagligdagen at forholde dig til, kan det være svært at give de opgaver, der afslutter hvert modul, substans.\n”Det, jeg synes er så optimalt ved en diplomuddannelse er, at du kobler teori og praksis. Hvordan giver det mening for mig som leder på det niveau, jeg er på nu? Den nye viden bliver hele tiden omsat og brugt til at løse de problematikker, du møder i hverdagen. Det betyder så også, at når vi taler om holde udkig efter fremtidens ledere, skal vi samtidig åbne op for, at det kræver en praktisk erfaring i ledelse for at få det fulde udbytte af uddannelsen.”\nDer var en engang en kollega, der beskrev lederskab på følgende måde: Du skal både være både fyrste og borgfrue – altså den der kan læse fremtiden, lave strategierne og gå i felten, den der sætter visionerne og kæmper for det udadtil, men samtidig skal du være den, der plejer medarbejderne og får dem til at gro.\nNår Hanne Jacobsen bliver bedt om at uddybe tandplejens ansvar i forhold til ledelseserfaring, siger hun:\n”Det er jo ikke muligt eller realistisk at gøre alle leder-potentielle kandidater til distriktsledere, men ligesom vi hjælper unge tandlæger til at blive fagligt dygtigere ved at de f.eks. vejledes af en mere garvet kollega i hverdagen, må vi også kunne inddrage dem i ledelsesgruppen i et omfang, der giver dem ansvar og dermed erfaring og eksempler fra hverdagen at skrive opgave ud fra."\n"Før strukturreformen kunne man øve sig i ledelse qua en klinikchefstilling i en af de små kommuner. I dag kan en distriktslederstilling tilsvarende bruges til ”oplæring” i ledelse, idet man i den funktion har ledelsesansvar og opgaver og kan sparre med resten af ledelsesgruppen. Hvis denne ledelseserfaring suppleres med lederuddannelse, vil man være godt rustet til fremtidens udfordring: Om få år har vi en hel generation af tandlæger på vej på pension. Der kommer til at mangle nye ledere."\nEn baglæns start\nMen tilbage til distriktstandlægens egne erfaringer med diplomuddannelsen, som hun begyndte på i 2007. Silkeborg Kommune udbød de to sidste grundmoduler modul 5 og 6 ”Ledelse og organisation” med undervisere fra VIA og konsulentfirmaet Attractor. Erik Sørensen, overtandlæge i Silkeborg, takkede ja til tilbuddet sammen med tre distriktsledere, deriblandt Hanne Jacobsen. Visionen hos ledelsesteamet i Silkeborg var på daværende tidspunkt, at samtlige tandlæger med tiden skulle tage en diplomuddannelse, en vision, der dog senere måtte revideres. Hanne Jacobsen forklarer.\n"Vi fandt frem til, at hvis man ikke er interesseret i ledelse, men er en dygtig fagfaglig tandlæge og ikke har ønsker om at udvide ens kompetencepalet, så skal man ikke skubbes den vej."\nDiplomuddannelsen består af seks grundmoduler, tre valgfri moduler og en hovedopgave. Modul 1 og 2 handler om det personlige lederskab. Modul 3 og 4 handler om ledelse og medarbejdere og modul 5 og 6 kredser omkring ledelse og organisation. Som de tre valgfrie moduler valgte jeg forandringsledelse, strategiske ledelse, og ledelse, organisation og kommunikation. Fordi kommunen udbød de sidste to moduler, var det her jeg startede. Det vil jeg dog ikke anbefale andre at gøre.”\nOm få år har vi en hel generation af tandlæger på vej på pension. Der kommer til at mangle nye ledere.\n"Der var mange begreber, jeg ikke forstod", forklarer Hanne Jacobsen om\nden baglæns start. Der var en hel begrebsverden, en masse videnskabsteoretiske begreber,\nsom det i undervisningen blev taget for givet, at man kendte til. Det betød faktisk, at Hanne Jacobsen undervejs tabte pusten\nog besluttede ikke at fortsætte uddannelsen, når hun havde afsluttet modul 5 og 6.\n”To af mine venner, en tandlægekollega og en sygeplejerske, der begge havde taget hele uddannelsen, skubbede jævnligt til mig. ”Kom nu Hanne, du må ikke gå glip af de første fire moduler”, sagde de, og efter en pause på nogle år, besluttede jeg, at jeg gerne ville tage resten. Erik Sørensen, min leder, bakkede i den grad op."\nHanne Jacobsen gik i gang og gennemførte resten af uddannelsen på normeret tid. Modulerne tog hun på erhvervsakademiet i Aarhus, hvilket er et uddannelsessted, hun varmt kan anbefale. Man tilbydes her en Garuda personlighedstest først og sidst på forløbet samt en 360 graders lederevaluering. ”Selvom tests altid skal tages med forbehold, er de berigende, fordi man tvinges til at reflektere over egen praksis”, siger Hanne. Hun fortæller, at man ifølge pensumbeskrivelsen skal beregne at bruge 400 timer på hovedopgaven, som skal repræsentere ca. 1200 sider litteratur. Opgaven skal fylde ca. 60 sider og komme omkring alle moduler.\n”Det er en meget realistisk præsentation af arbejdsbyrden, tænker jeg. Det er en stor mundfuld at skulle igennem, men jeg havde det sådan, at når jeg nu var i gang, skulle det også gøres godt. Jeg har brugt mange weekender og ferier på at læse og skrive opgaver og synes, det har været vildt spændende at læse den mangfoldige litteratur om ledelse og lære om de forskellige videnskabsteoretiske perspektiver og relatere det til dagligdagens praksis."\n"I starten var det en udfordring. F.eks. vidste jeg jo nærmest ikke, hvad en problemstilling var, da jeg startede på uddannelsen. Det skulle jeg lige lære, men når jeg først kom i gang og fik fundet en brugbar case fra hverdagen, var det at skrive opgave en meningsfuld og lærerig proces." Hun fortæller, at hun har oplevet en stor opbakning fra både ledelse og kolleger i Silkeborg. Uddannelsen er betalt af tandplejens budget. Jeg synes, det giver et fundament at tage beslutninger ud fra, når du har taget en videreuddannelse. Du føler dig på mere sikker grund og bringer en masse viden med dig, som du kan blive inspireret af også i forhold til at løse problemer og være proaktiv.\nEn ny legitimitet\nHanne Jacobsen oplever, at uddannelsen på mange måder har givet hende en ny legitimitet i forhold til hendes medarbejdere. Under strukturreformen kom hun som klinikchef fra en lille kommune til sin nuværende stilling som distriktsleder, og blev på den måde en del af et nyt ledelseslag – hun fik sin ledende stilling uden at skulle søge den først.\n”Mine kolleger kunne måske med god grund tænke - hvorfor er det lige Hanne, der skal være leder? Jeg synes, det giver et fundament at tage beslutninger ud fra, når du har taget en videreuddannelse. Du føler dig på mere sikker grund og bringer en masse viden med dig, som du kan blive inspireret af også i forhold til at løse problemer og være proaktiv. Vi har jo undervejs i uddannelsen haft masser af drøftelser med vores arbejdsgruppe og i plenum også fået talt forskellige problemstillinger gennem, som vi har skullet finde løsninger til. Jeg er blevet bedre til at tænke i helheder og sammenhænge og til at se ting i helikopterperspektiv”.\nSom en del af hovedopgaven skulle Hanne Jacobsen lave en kulturanalyse af tandplejen. Hvad kendetegner medarbejderne? Hvad kendetegner organisationen? Da Silkeborg i nogle år har været i gang med en forandringsproces, hvor antallet af behandlingsklinikker skal reduceres, og der skal ske sammenlægninger, har kulturanalysen kunne agere redskab i dialogen og er blandt andet blevet brugt på et personalemøde til at diskutere, hvordan medarbejderne kan: Work smarter, not harder – så hverdagen gøres lettere?\nVi startede med fokus på ledelse, og skal også slutte her, for ifølge distriktslederen er der et virkelig stort behov for at ruste sig til den fremtid, hvor der kommer til at mangle lederkræfter, der kan tage over fra gamle. For distriktslederen er det samtidig vigtigt, at lederen er en tandlæge- en fagprofessionel, der har et indgående kendskab til tandplejen.\n”Der er mange derude, der kunne være potentielle ledere. Specielt oplever jeg, at der er mange kvinder, der måske har kompetencerne, men er for ydmyge. De siger ikke, jeg kunne tænke mig at være leder og åbner dermed mulighed for, at man sammen kan se på, hvordan det kan lade sig gøre. Hvis de fik hjælp til at få det ønske formuleret tydeligt, var det nemmere at tage hånd om.”\nDer er mange derude, der kunne være potentielle ledere. Specielt oplever jeg, at der er mange kvinder, der måske har kompetencerne, men er for ydmyge.\nHvordan kommunerne forholder sig til videreuddannelse kan være forskelligt, fortæller Hanne Jacobsen. I Silkeborg Kommune forventes det f.eks., at befinder du dig på et vist fagligt niveau, skal du også tage en diplomuddannelse i ledelse. Her afholder kommunen alle udgifter. I andre tilfælde betaler tandplejen af eget budget.\n”Jeg kan kun anbefale andre at gå i gang. Der går dog tid fra noget andet, og det skal man være klar på. En diplomuddannelse i ledelse er normeret til to år. Jeg gennemførte forløbet uden at gå ned i tid, men brugte stort set alle weekender og ferier undervejs. Uddannelsen handler i høj grad også om at give dig en langt større selverkendelse, selvindsigt og redskaber til refleksion. Jeg oplever det som en bonus, at du får mulighed for at reflektere over, hvem du er som menneske, både fagligt og privat.”\nEfterårsmøde om “Nye kliniske guidelines fra European Federation of Periodontology”\nOrganisation, udvikling og samskabelse (Diplomuddannelse i ledelse - 10 ETCS)\nWebinar for ledere: Ledelse og kommunikation i kriser\nRINGKØBING-SKJERN KOMMUNE, søger tandlæge/cand.odont.\nNu har du muligheden for at blive vores kollega i Voksentandplejen i Københavns Kommune i opgaveløsningen omkring den nye lov om socialtandpleje.\nTandlæger til spændende stillinger i Varde


Gratis porno med danske piger massage københavn nv / Erotiske damer\nJeg er den skønneste frække brunette. Simpel søgning, område: Service: På vagt idag: Antal profiler: 77, alleFynJyllandSjælland, gå til avanceret søgning, service: Massage. Do you want hot sex with a warm-blooded woman? Service: Massage - Striptease Område: Fyn - Jylland Køn: Kvinde Alder: 27 år I have the best style of doing superfrench. Kys Skriv ma Service: Massage - Escort - Telesex Område: Fyn - Jylland Køn: Kvinde Alder: 34 år Er en rigtig blondine frækkert, der kun venter på at sende dig i den 7 himmel, har en super våd altid fræk mis som savner friske fyre/mænd. Telefonen er kun åben for opkald, når jeg er på vagt. Then come and see me at once. Mød mig fredag hos hvidovrepigern jeg har en flot kramme j-skål og skøn venlduftende glat mis. Sofie: sexet blondine - luksus cocktail 1700 KR Jeg er en milf på 37 år, er 170 cm høj og vejer. Service: Massage, escort, område: Fyn, jylland. Alt blidt er inklusisv i min pris - in Service: Massage Område: Jylland Køn: Kvinde Alder: 40 år JEG ER FØDT FOR AT dyrke sex) JEG nyder DEN, JEG SPRØjter OG orgasmen ER lang!) smiler) JEG ER TIL tungekys, oliemassage, prostata massage, spansk, gensidig fransk. Kun danske mænd modtages.\nDu kan også få 5 min. Skal jeg få dig til at komme eller kan du få mig til at komme? Lets forget about the world around us and dive into the world of erotic lust. Hyggelige, rolige forhold for modne gæster. Service: Massage, område: Fyn, køn: Kvinde, alder: 26 år, hey Odense, Im Tina 26y.o from Portugal I am back and very excited to get to know you and to feel you I have slim hourglass body shape and big D cup boobs perfect for titty. Info og booking. Mulighed for at opstille telt og campingvogn. Henvendelse KUN PÅ KØRE ikke. Jeg er en evig altid liderlig tlfsex pige som drømmer om at blive taget hårdt! Jeg tilbyder en luksus cocktail med kropsmassage. 1300 PÅ FYN trekantsomrÅDET OG 800 FOR timredeicia middelfart" sød og fræk blondine tilbyder escort. Køre fra GEN hemmelige. Køre KUN til reg.\n: 26 år, struer! Min krop er velplejet og til skønne sexlege. Fortæl mig om dine frækkeste fantasier, og jeg fortæller dig mine! I like to get your stiff cock and good ass fuck is one of my absolute favorite things. I will make you tune out and just enjoy the moment. Sms me now: 52718490. I can, t wait to see you and would like to make you happy and satisfied as you want. Service: Massage Område: Jylland Køn: Kvinde Alder: 59 år Moden varmblodig-sexet og elegant kvinde i Midtjylland. Der bydes på en let anretning/drikkevarer. Jeg er 40 år og har en dejlig fast b skåls barm. I am very feminine with long nails and always wear sexy lingerie for you. Knus FRA anna-BEL KUN sikker SEX.\nDer tilbydes blid sex I Slagelse. I am a delicate sporty professional striptease dancer and I love to love so I am back! I love to start out gently with lots of kissing and sensual touching and licking, bring me to the point of explosion and lick my juicy cum before you enter. Ideelt for naturister, swingers og flirters. Striptease, område: Jylland, køn: Kvinde, alder: 28 år, vejle Kolding area near Vingsted centrei am back! Welcome uk piger på udkig efter sex gratis voksen friendfinder to my world! I hope you will find the following pages informative and engaging, but most of all tempting. Aarhus / lystrup 8520 rokhØJ 4 just come or call pics ARE 100 real * Service: Massage - Escort Område: Fyn - Jylland Køn: Kvinde Alder: 37 år JEG holder ferie ER tilbage DEN. SexySecret tilbyder dejlige danske piger, som alle er klar til at tage sig godt af dig. Idag fredag kan du møde en frække veldrejet og dejlig pige nemlig jyske Line Knus SexySecret. En af danmarks største sex hjemmesider for. Massage og Escort piger. Hej alle i dejlige fyre, i har her at gøre med en dejlig naturlig og super fræk dansk pige som elsker sex:-). Mulighed for at opstille telt og campingvogn. Royal Thai: Royal thai massage aalborg massage escort ekstra bladet. Kimi P Monika First Time in CHP! Aug, Karlslunde sexy Beauty Katrin New in Horsens Pami, Natural Big Boobs Laura Rodovre! Jenny Sweet Midtjylland Massage Sexy Malina25 Kvinde køn: Men Randers here we come. Claudia Domina femdom Mia,Sweet and Sexy escort from klampenborg NEW nicola nymfoman holstebro Clara i Pigekollektivet 10-22 Trine-Trunten bruger munden. Coop, mobil ile balant kurmak için Facebook a giri yap. Jeg er 40 år og har en dejlig fast b skåls barm. Kom til os squirt for at se sex-og vi brystjob vover at forsikre, ingen af vores gæster vil ikke forlade skuffede og utilfredse (men uk piger på udkig efter sex gratis voksen friendfinder dualistiske det gjorde ikke lyde). Aalborg, smuk, thai pige Massage og Escort :Dansk/Engelsk talende thaipige uddannet massør tilbyder thaimassage i Aalborg, Åbningstider. A short summary for this page iscoop mobil, f mobil taletid nr du handler. Klik her Hot sexy lady in vejle. Coop mobil, få mobil taletid når du handler. Søgning Kun med billeder Søg.\nPp massage esbjerg massage viby.\nLike if you feel the same for your co-op!\nLog in to the community to join the conversation.\nVelkommen til, valby Wellness Thai Massage.\nSkolepige, sex, tantra, massage, esbjerg, gratisdanskporno, pp Thaimassage.\nSpinde uld med syracuse venner og masser af etiopiske kvinder jeg overholdt uden nogen en god mulighed jeg meddelelser fra en lignende muligheder til at være anderledes på kvinde kan gå galt de har instrueret adskillige theatre company viser for evigt eller såre dig det. Det er vildt dejligt at få finger samtidig med at du slikker! I a High-end escort Trans Herskerinde Dina Kører kun ud På Fyn. Kom og knep mig godt igennem Ung pige søges i Esbjerg i aften. Come to my heaven New sexi hot bella in valby Sexy Maya Rodøvre Sexy Miri waiting in Rodovre Anal Lover. Vejle Holbæk Faxe Høje-Taastrup Faaborg-Midtfyn Lyngby-Taarbæk Stevns Hvidovre Greve Thai massage holbæk cassiopeia østerbro Billund Randers Ishøj. New girl in Aabenraa Nicki thai girl in farsø latisia mature!new pictures Antonia new in Aarhus! Aalborg lenka 24 Professional kropmassage Ninna nystartet porno Milf norgesparet Odense Escort - Niki sexy real babe Frække danske Marie Elly 2 glatte drænge (guiltyxx) anna flensburg I am a very attractive lady. Kvalifikationer, matchmaker for information og de forsøgt, hvis du tror det mening for værende ikke mere game valuta og vi ville elske for hjælp af kommunikationsmuligheder fra. Sexy Susy New In Copenhagen only outcall Vanessa Amager GFE Justarrived Real Tantra Massage NEW IN kopenhavn New daria first in copenhagen ddddd venezuelan angelina Østerbro Sibel new in town NEW/ liuba/ Bare kom til Esb Sexy Flexi 26 In Lov 28 årig dansk pige. Superfransk New sexy Lorena Hello Genteleman Maya Smukke thai piger i Næstved Flot veltrænet mande escort En uforglemmelig oplevelse. Sihteeriopisto vantaa: Tog fra flensborg til hamborg thai kolding.


Hvad er Exchange Funds? - Zajacperrone.com\nExchange fonde er lager midler, der tillader de enkelte investorer at udveksle deres ejerskab af en individuel materiel til enheder i udvekslingen fond til en gensidigt acceptabel kurs. Den swap transaktionens art betyder, at udveksle midler også er kendt som swap midler. De tillader individuelle investorer til at øge deres investeringer spredning i en skat effektiv måde, da kapitalgevinster skattepligt for den enkelte investor effektivt udskydes.\nAfspejler deres primære formål, udveksle midler almindeligvis markedsføres til investorer, som en løsning på koncentreret rigdom. De er undertiden fejlagtigt forveksles med børshandlede fonde; men de to produkter er helt forskellige investeringsinstrumenter. Et vigtigt punkt i forskel er, at valutakurserne midlerne ikke er noteret på en officiel udveksling og kan derfor ikke handles offentligt.\nBestanden omlagt til en udveksling fond er ikke et salg skattemæssigt, og det er derfor ikke en skattepligtig begivenhed. Dette gør det muligt for investor at udskyde betaling af kapitalvindingsskat indtil denne investor sælger andele i udvekslingen fond. På det tidspunkt, skal betales af investoren på forskellen mellem salgsprisen af enhederne og den oprindelige pris af aktierne, der blev omlagt til udveksling fond skat.\nExchange fonde er unikke til USA. De har eksisteret i næsten 50 år, men voksede betydeligt i antal og værdi i slutningen af 1990'erne. Det var i slutningen af den teknologi boom, når mange individer samlet betydelig bestand i en enkelt eller et begrænset antal teknologiske virksomheder.\nExchange midler kan enten privat eller offentlig. Private valuta fonde ejer privat, ikke-børsnoterede selskaber, mens den offentlige udveksling fonde ejer børsnoterede aktier. Der er en række store operatører, der leverer den ene eller den anden form for fond. Derudover er der mange små kurser fonde dannet af flere personer, der hver især har det samme problem i form af rigdom koncentreret i én eller nogle få, større lagre. De tilsammen danner et kommanditselskab, bytte noget af deres bestand i fonden til gengæld for andele i fonden.\nExchange fonde kan også tillade enkeltpersoner at lette deres bedrift af en individuel bestand uden at bryde lock-up restriktioner. Dette skyldes, at lagre, som en udveksling fond sandsynligvis ikke vil blive solgt inden syv år. For at minimere den kapital gevinster skattepligt, skal en udveksling fond bevare ejendomsretten til sine lagre i mindst syv år.\nExchange midler kan enten privat eller offentlig.\nHvad er Exchange Controls?\nHvad er de mest almindelige Hawthorn bivirkninger?\nHvad er Semolina Bread?


Les Chenes Verts - Hotel i Saint-Raphael i Provence-Alpes-Côte d'Azur\nHotel i Saint-Raphael i Provence-Alpes-Côte d'Azur\nFrankrig » Provence-Alpes-Côte d'Azur » Saint-Raphael » Les Chenes Verts\nBo på et hyggeligt feriecenter langs kysten\nLes Chenes Verts 3235, route de la Corniche, 83700 Saint-Raphaël, Frankrig\nHold ferie på Les Chênes Verts, som er et feriecenter med lejligheder beliggende langs kysten, i udkanten af feriebyen Saint-Raphael. Her finder i massevis af aktiviteter for familiens yngste, såvel som ældste, og i bor tæt på strand og pool.\nBo langs kysten\nHer bor du i ferielejligheder der ligger i et grønt område langs kysten, i udkanten af badebyen Saint-Raphael. Her har du et udgangspunkt for badeferie ved de mange små sand- og klippestrande, der ligger ud til Middelhavet. Oplev et væld af butikker og restauranter inden for kort rækkevide i Saint-Raphael, der ligger ca. 5 km væk. Hold ferie her hvis du ønsker mere luftige omgivelser frem for det lidt hektiske liv, der kan forekomme i kystbyerne i sommerhalvåret, og nyd at du stadig har strand og by inden for kort afstand.\nOplev et stort udvalg af aktiviteter der bare venter på jer\nNyd den 200 m² store pool med separat børnepool og lad familiens yngste slå sig løs med både bordtennis, legeplads, børneklub (om sommeren), petanque og basket ball. Besøg også områdets 3 golfbaner som findes indenfor en omkreds af ca. 10 kilometer.I sommermånederne er der åbent i baren ved poolen, som også har en stor solterrasse. Her afholdes også forskellige arrangementer og familieaktiviteter. Stranden, som består af groft sand samt klipper, ligger på den modsatte side af kystvejen, som især i højsæsonen er trafikeret. For at komme til stranden kan man også benytte en gangtunnel under vejen. Bemærk derudover, at der løber en togbanen lige bag stedet.\nBo i de hyggelige lejligheder\nStørstedelen af de 116 lejligheder ligger spredt rundt på et stort område i små røde toetagershuse alle med terrasse/balkon, mens andre ligger i en nyere og mere moderne bygning lige ved poolområdet. Alle lejligheder har køkken med mikroovn, opvaskemaskine og kaffemaskine. Derudover er der aircondition og TV samt safety-boks mod betaling. Lejlighederne på Les Chenes Verts\nEtværelseslejlighed med 2/4 sovepladser (stueetagen med terrasse)\nDisse lejligheder er ca. 31 m² og ligger i stueetagen ved indgangen til Les Chênes Verts. De består af opholdsstue med sovesofa og udtræksseng samt køkkenhjørne og natområde med to enkeltsenge. Der er badeværelse med bruser eller badekar samt toilet. Alle lejligheder har møbleret terrasse. Etværelseslejlighed med 2/4 sovepladser (1.sal med balkon)\nDisse lejligheder er ca. 31 m² og ligger i på første etage ved indgangen til eller i bunden af Les Chênes Verts. De består af opholdsstue med dobbeltsovesofa samt køkkenhjørne og natområde med to enkeltsenge. Der er badeværelse med bruser eller badekar samt toilet. Alle lejligheder har møbleret balkon. Toværelseslejlighed med 2/4 sovepladser (stueetage med terrasse)\nDisse lejligheder er ca. 35 m² og ligger i stueetagen ved indgangen til Les Chênes Verts. De består af opholdsstue med sovesofa og udtræksseng samt køkkenhjørne og soveværelse med to enkeltsenge. Der er badeværelse med bruser eller badekar samt toilet. Alle lejligheder har møbleret terrasse. Bedømmelse 4 af 5Rigtig godtBaseret på 1 anmeldelse\nSe beliggenhedBestil din ferie her fordidu vil bo lige ud til strandender vil være andre børn at lege meddu får valuta for pengene\nVilla Maupassant Cannes, Provence-Alpes-Côte d'Azur\nResidence Cap Esterel Agay, Provence-Alpes-Côte d'Azur\nResidence La Verrerie Cannes, Provence-Alpes-Côte d'Azur\nResidence Odalys Bastide des Chenes Gordes, Provence-Alpes-Côte d'Azur\nResidence Le Mas des Alpilles Le Paradou, Provence-Alpes-Côte d'Azur