Amerikansk borgerkrig - American Civil War - qaz.wiki\nAmerikansk borgerkrig - American Civil War\nFor andre anvendelser, se borgerkrig .\nBorgerkrig i De Forenede Stater fra 1861 til 1865\nUnion kaptajn John Tidball s artilleri\nRuinerne af Richmond, Virginia\nSlaget ved Franklin\n12. april 1861 - 9. maj 1865\n(4 år og 27 dage)\nDet sydlige USA , det nordøstlige USA , det vestlige USA , Atlanterhavet\nOpløsning af de konfødererede stater\nUSAs territoriale integritet bevaret\nBegyndelsen på genopbygningstiden\nPassage og ratifikation af den 13., 14. og 15. ændringer til forfatningen for De Forenede Stater\nForenede Stater Konfødererede stater\nAbraham Lincoln Ulysses S. Grant og andre ...\nJefferson Davis Robert E. Lee og andre ...\n698.000 (peak) 750.000-1.000.000\n230.000+ ulykkes- / sygdomsdødsfald\n25.000-30.000 døde i konfødererede fængsler\n365.000+ samlede døde\nI alt: 828.000+ tilskadekomne\n26.000–31.000 døde i EU-fængsler\n290.000+ samlede døde\nI alt: 864.000+ tilskadekomne\n50.000 gratis civile døde\n80.000+ slaver døde (sygdom)\nI alt: 616.222-1.000.000 + døde\nBegivenheder, der fører til\nKentucky og Virginia resolutioner\nAfslutningen på den atlantiske slavehandel\nTarif af 1828\nNat Turners slaveoprør\nRetssag mod Reuben Crandall\nMartyrdom af Elia Lovejoy\nSlut på slaveri i britiske kolonier\nPrigg mod Pennsylvania\nMexicansk – amerikansk krig\nGenskabelse af Anthony Burns\nCaning af Charles Sumner\nPanik fra 1857\nSydens forestående krise\nOberlin – Wellington redning\nSydlige staters løsrivelse\nFredskonference i 1861\nPræsident Lincolns 75.000 frivillige\nDen amerikanske revolution 1765–1783\nFederalistisk æra 1788–1801\nTid af gode følelser 1817–1825\nForgyldt alder 1877–1895\nProgressiv æra 1896–1916\nFørste Verdenskrig 1917–1919\nBrølende tyverne 1920–1929\nStor depression 1929–1941\nanden Verdenskrig 1941–1945\nEra efter den kolde krig 1991–2008\nModerne dag 2008 – nu\nDen amerikanske borgerkrig (også kendt under andre navne ) var en borgerkrig i USA fra 1861 til 1865, kæmpet mellem nordlige stater loyale over for Unionen og sydlige stater, der havde trukket sig ud for at danne de konfødererede stater i Amerika . Den væsentligste årsag til krigen var, om slaveri af sorte mennesker i de sydlige stater bør fortsætte.\nEfter at Abraham Lincoln vandt præsidentvalget i november 1860 på en anti-slaveri-platform, erklærede en indledende syv slavestater deres løsrivelse fra landet for at danne Konføderationen. Krig brød ud i april 1861, da løsrivelsesstyrker angreb Fort Sumter i South Carolina , lidt over en måned efter Lincolns indvielse . Yderligere fire slavestater tiltrådte Konføderationen i de følgende to måneder. Konføderationen voksede til at kontrollere mindst et flertal af territoriet i disse elleve stater (ud af de 34 amerikanske stater i februar 1861), og det hævdede de yderligere stater Kentucky og Missouri ved påstande fra indfødte secessionister, der flygtede fra EU-myndigheden . Disse stater fik fuld repræsentation i den konfødererede kongres gennem hele borgerkrigen. De to tilbageværende slavestater, Delaware og Maryland , blev inviteret til at slutte sig til Konføderationen, men Delaware faldt, og intet væsentligt udviklede sig i Maryland på grund af intervention fra føderale tropper .\nDe konfødererede stater blev aldrig diplomatisk anerkendt som en fælles enhed af regeringen i USA eller af noget andet fremmed land. De stater, der forblev loyale over for USA, blev kendt som Unionen. Unionen og Konføderationen rejste hurtigt frivillige og værnepligtige hære, der mest kæmpede i syd i fire år. Intens kamp efterlod mellem 620.000 og 750.000 soldater døde sammen med et ubestemt antal civile . Borgerkrigen forbliver den dødbringende militærkonflikt i amerikansk historie og tegnede sig for flere amerikanske militærdødsfald end alle andre krige kombineret indtil Vietnamkrigen .\nKrigen sluttede effektivt den 9. april 1865, da den konfødererede general Robert E. Lee overgav sig til Union General Ulysses S. Grant i slaget ved Appomattox Court House . Konfødererede generaler overalt i de sydlige stater fulgte trop, den sidste overgivelse på land fandt sted 23. juni. Meget af Sydens infrastruktur blev ødelagt, især dens jernbaner. Konføderationen kollapsede , slaveri blev afskaffet, og fire millioner slaver, der blev frigjort. Den krigsherjede nation gik derefter ind i genopbygningstiden i et delvist vellykket forsøg på at genopbygge landet og give borgerlige rettigheder til frigjorte slaver.\nBorgerkrigen er en af de mest studerede og skrevet om episoder i amerikansk historie og er fortsat genstand for kulturel og historiografisk debat . Af særlig interesse er årsagerne til borgerkrigen og den vedvarende myte om den mistede årsag til konføderationen . Den amerikanske borgerkrig var blandt de tidligste industrielle krige . Jernbaner, telegrafen , dampskibe og jernbeklædte skibe og masseproducerede våben blev anvendt i udstrakt grad. Mobilisering af civile fabrikker, miner, skibsværfter, banker, transport og fødevareforsyninger var alle et tegn på virkningen af industrialiseringen i Første Verdenskrig , Anden Verdenskrig og efterfølgende konflikter.\n2 Årsager til løsrivelse\n2.3 Territorial krise\n2.4 Staters rettigheder\n2.7 Nationalisme og ære\n2.8 Lincolns valg\n3.2 Slaget ved Fort Sumter\n3.3 Grænsestaternes holdning\n4 Generelle træk ved krigen\n5 Naval taktik\n5.1 Moderne flåde udvikler sig\n5.2 Unionens blokade\n5.2.1 Blokade løbere\n5.2.2 Økonomiske virkninger\n7 Østlige teater\n8 Vestlig teater\n10 Lower Seaboard teater\n11 Pacific Coast-teatret\n12 Erobring af Virginia\n12.1 Grants Overland-kampagne\n12.2 Sheridan's Valley-kampagne\n12.3 Shermans marts til havet\n12.4 Confederacy's Waterloo\n13 Konføderation overgiver sig\n15 Unionens sejr og kølvandet\n15.1 Forklaring af Unionens sejr\n15.3.1 Slaveri som et krigsspørgsmål\n15.3.2 Emancipation Proklamation\n16 Hukommelse og historiografi\n16.1 Mistet årsag\n16.2 Bevarelse af slagmarken\n16.3 Borgerkrigs mindehøjtidelighed\n16.4 Teknologisk betydning\n17 I kultur- og kunstværker\n18.1 Generel henvisning\n18.4 Etniske artikler\n18.5 Aktuelle artikler\n18.6 Nationale artikler\n18.7 Statslige artikler\n18.9 Andre moderne borgerkrige i verden\nUdøvelsen af slaveri i De Forenede Stater var et af de vigtigste politiske spørgsmål i det 19. århundrede. Slaveri havde været et kontroversielt emne under udformningen af forfatningen , men spørgsmålet blev efterladt urolig. På tærsklen til borgerkrigen i 1860 var fire millioner af de 32 millioner amerikanere sorte slaver.\nI 1860 præsidentvalget , Republikanerne , ledet af Abraham Lincoln , støttet forbyde slaveri i alle de amerikanske territorier (dele af USA, som ikke er stater). De sydlige stater betragtede dette som en krænkelse af deres forfatningsmæssige rettigheder og som det første skridt i en større republikansk plan for til sidst at afskaffe slaveri. De tre EU-kandidater modtog tilsammen et overvældende 82% flertal af de afgivne stemmer nationalt: Republikanske Lincolns stemmer centreret i nord, demokraten Stephen A. Douglas 'stemmer blev fordelt nationalt og den forfatningsmæssige unionist John Bells stemmer centreret i Tennessee , Kentucky. og Virginia . Det republikanske parti, der var dominerende i Norden, sikrede sig en flerhed af folkestemmerne og et flertal af valgstemmerne nationalt; således blev Lincoln valgt til præsident. Han var den første kandidat til det republikanske parti, der vandt præsidentskabet. Syden blev oprørt, og før hans indvielse erklærede syv slavestater med bomuldsbaserede økonomier løsrivelse og dannede konføderationen . De første seks, der erklærede løsrivelse, havde de højeste andele af slaver i deres befolkning med et gennemsnit på 49 procent. Af de stater, hvis lovgivninger besluttede at løsrive sig, stemte de første syv med splittede flertal for unionistkandidater Douglas og Bell ( Georgia med 51% og Louisiana med 55%) eller med betydelige mindretal for disse unionister ( Alabama med 46%, Mississippi med 40 %, Florida med 38%, Texas med 25%, og South Carolina , der afgav Electoral College stemmer uden en populær stemme for præsident).\nDet konfødererede kampflag\nOtte tilbageværende slaveholdende stater afviste fortsat opfordringer til løsrivelse. Den afgående demokratiske præsident James Buchanan og de indkommende republikanere afviste løsrivelse som ulovlig. Lincolns 4. marts 1861 indledte tale erklærede, at hans administration ikke ville indlede en borgerkrig . Han talte direkte til de "sydlige stater" og forsøgte at berolige deres frygt for enhver trussel mod slaveri og bekræftede igen: "Jeg har ikke noget formål, direkte eller indirekte at blande mig i institutionen for slaveri i USA, hvor den findes. Jeg tror, jeg har ingen lovlig ret til at gøre det, og jeg har ingen tilbøjelighed til at gøre det. " Efter at konfødererede styrker beslaglagde adskillige føderale forter inden for territorium, der blev krævet af konføderationen, mislykkedes kompromisbestræbelserne, og begge sider forberedte sig på krig. De konfødererede antog, at europæiske lande var så afhængige af " King Cotton ", at de ville gribe ind, men ingen gjorde det, og ingen anerkendte de nye amerikanske konfødererede stater.\nKonfødereret flag, " Stjerner og barer "\nFjendtlighederne begyndte den 12. april 1861, da konfødererede styrker skød mod Fort Sumter . Mens Unionen i det vestlige teater opnåede betydelige permanente gevinster, var konflikten i det østlige teater udtømmende i løbet af 1861-1862. I september 1862 udstedte Lincoln Emancipation Proclamation , som gjorde slutning af slaveri til et krigsmål. Mod vest ødelagde Unionen den konfødererede flodflåde ved sommeren 1862, så meget af dens vestlige hære, og greb New Orleans . Den vellykkede 1863 unions belejring af Vicksburg splittede konføderationen i to ved Mississippi-floden . I 1863 sluttede Robert E. Lees 'konfødererede indfald nord i slaget ved Gettysburg . Vestlige succeser førte til Ulysses S. Grants kommando over alle EU-hære i 1864. Påførte en stadigt strammere flådeblokade af konfødererede havne, Unionen marskalerede ressourcer og arbejdskraft for at angribe konføderationen fra alle retninger, hvilket førte til Atlantas fald til William Tecumseh Sherman og hans march til havet . De sidste betydningsfulde slag raser omkring belejringen af Petersborg . Lees flugtforsøg sluttede med hans overgivelse ved Appomattox Court House den 9. april 1865. Mens militærkrigen var ved at ende, skulle den politiske reintegration af nationen tage yderligere 12 år, kendt som genopbygningstiden .\nÅrsager til løsrivelse\nHovedartikler: Oprindelsen af den amerikanske borgerkrig og tidslinje for begivenheder, der førte til den amerikanske borgerkrig\nStaternes status, 1861\nStater, der trak sig ud inden 15. april 1861\nStater, der trak sig ud efter 15. april 1861\nUnion siger, at tilladt slaveri\nUnion fastslår, at forbudt slaveri\nÅrsagerne til løsrivelse var komplekse og har været kontroversielle siden krigen begyndte, men de fleste akademiske lærde identificerer slaveri som den centrale årsag til krigen. James C. Bradford skrev, at spørgsmålet er blevet yderligere kompliceret af historiske revisionister , der har forsøgt at give forskellige årsager til krigen. Slaveri var den centrale kilde til eskalerende politisk spænding i 1850'erne . Det republikanske parti var fast besluttet på at forhindre spredning af slaveri til nydannede stater, og mange sydlige ledere havde truet løsrivelse, hvis den republikanske kandidat, Lincoln , vandt valget i 1860 . Efter at Lincoln havde vundet, følte mange sydlige ledere, at uenighed var deres eneste mulighed, da de frygtede, at tabet af repræsentation ville hæmme deres evne til at fremme pro-slaverihandlinger og politikker.\nYderligere oplysninger: Slave Power\nSlaveri var hovedårsagen til uenighed. Spørgsmålet om slaveri havde forvirret nationen siden starten, og i stigende grad adskilt De Forenede Stater i et slaveholdings syd og et frit nord. Spørgsmålet blev forværret af den hurtige territoriale ekspansion af landet, der gentagne gange bragte spørgsmålet om, hvorvidt nyt territorium skulle være slavehold eller frit. Spørgsmålet havde domineret politik i årtier frem til krigen. De vigtigste forsøg på at løse problemet omfattede Missouri-kompromiset og kompromiset fra 1850 , men disse udsatte kun et uundgåeligt opgør over slaveri.\nSelvom der var modstridende synspunkter, selv i EU-staterne, var de fleste nordlige soldater for det meste ligeglade med hensyn til slaveri, mens de konfødererede kæmpede krigen primært for at beskytte et sydligt samfund, hvor slaveri var en integreret del. Fra det antislaveriske perspektiv drejede spørgsmålet sig primært om, hvorvidt slaveriet var et anakronistisk onde, der var uforeneligt med republikanismen . Strategien for anti-slaveri kræfter var indeslutning - at stoppe ekspansionen og dermed sætte slaveri på en vej til gradvis udryddelse. De slaveholdende interesser i syd fordømte denne strategi for at krænke deres forfatningsmæssige rettigheder. Sydlige hvide mente, at frigørelsen af slaver ville ødelægge Sydens økonomi på grund af den store mængde kapital, der var investeret i slaver, og frygt for at integrere den tidligere slave-sorte befolkning. Især sydlige borgere frygtede en gentagelse af "rædslerne ved Santo Domingo" , hvor næsten alle hvide mennesker - inklusive mænd, kvinder, børn og endda mange sympatiske over for afskaffelse - blev dræbt efter det vellykkede slaveoprør i Haiti . Historikeren Thomas Fleming peger på den historiske sætning "en sygdom i offentlighedens sind", der bruges af kritikere af denne idé, og foreslår, at den bidrog til adskillelsen i Jim Crow- æraen efter frigørelsen. Denne frygt blev forværret af John Browns forsøg på 1859 at anspore et væbnet slaveoprør i syd.\nSlaveri var ulovligt i store dele af Norden efter at være forbudt i slutningen af det 18. og det tidlige 19. århundrede. Det falmede også i grænsestaterne og sydlige byer, men det voksede ud i de meget rentable bomuldsdistrikter i det sydlige og sydvestlige landdistrikt. Efterfølgende forfattere om den amerikanske borgerkrig kiggede på flere faktorer, der forklarede den geografiske kløft.\nHovedartikel: Afskaffelse i USA\nOnkel Tom's Cabin af Harriet Beecher Stowe, vækkede den offentlige mening om slaveriets ondskab. Ifølge legenden, da Lincoln blev introduceret til hende i Det Hvide Hus, var hans første ord: "Så dette er den lille dame, der startede denne store krig."\nTheodore Parker var en fremtrædende minister, afskaffelse og reformator.\nDe abolitionister - dem fortaler slutningen af slaveriet - var meget aktive i årtierne der fører op til borgerkrigen. De spores deres filosofiske rødder tilbage til puritanerne , som stærkt mente, at slaveri var moralsk forkert. En af de tidlige puritanske skrifter om dette emne var "Salg af Joseph" af Samuel Sewall i 1700. I den fordømte Sewall slaveri og slavehandel og tilbageviste mange af æraens typiske retfærdiggørelser for slaveri.\nDette portræt af dommer Samuel Sewall af John Smibert er på Museum of Fine Arts, Boston Massachusetts.\nDen amerikanske revolution og frihedsårsagen tilføjede en enorm drivkraft til den afskaffende sag. Slaveri, der havde eksisteret i tusinder af år, blev betragtet som "normalt" og var ikke et væsentligt spørgsmål om offentlig debat forud for revolutionen. Revolutionen ændrede det og gjorde det til et emne, der skulle behandles. Som et resultat, kort efter revolutionen, begyndte de nordlige stater hurtigt at forbyde slaveri. Selv i sydlige stater blev love ændret for at begrænse slaveri og lette manumission. Mængden af indentured slaveri (midlertidig slaveri) faldt dramatisk i hele landet. En lov om forbud mod import af slaver sejlede gennem kongressen med lidt modstand. Præsident Thomas Jefferson støttede det, og det trådte i kraft den 1. januar 1808. Benjamin Franklin og James Madison hjalp hver med at stifte mandumissionssamfund. Under indflydelse af revolutionen befriede mange individuelle slaveejere, såsom George Washington , deres slaver, ofte i deres testamente. Antallet af gratis sorte som en andel af den sorte befolkning i det øvre syd steg fra mindre end 1 procent til næsten 10 procent mellem 1790 og 1810 som et resultat af disse handlinger.\nRufus Putnam var George Washingtons chefingeniør i revolutionskrigen og blev senere "far til Ohio" (malet fra livet, ca. 1796–1797, 59 år).\nEtableringen af det nordvestlige territorium som "fri jord" - ingen slaveri - af Manasseh Cutler og Rufus Putnam (som begge kom fra Puritan New England) ville også vise sig at være afgørende. Dette område (som blev delstaterne Ohio, Michigan, Indiana, Illinois, Wisconsin og en del af Minnesota) fordoblede størrelsen af De Forenede Stater. Hvis disse var slavestater, og deres valgstemmer var gået til Abraham Lincolns vigtigste modstander, ville Lincoln ikke være valgt til præsident. Borgerkrigen ville ikke være blevet udkæmpet.\nI årtierne op til borgerkrigen brugte afskaffelseseksisterne, såsom Theodore Parker , Ralph Waldo Emerson , Henry David Thoreau og Frederick Douglass , gentagne gange landets puritanske arv til at styrke deres sag. Den mest radikale avis mod slaveri, Liberator , påberåbte sig puritanerne og puritanske værdier tusind gange. Parker skrev med opfordring til New England-kongresmedlemmer om at støtte afskaffelsen af slaveri, at "Puritanens søn ... sendes til kongressen for at stå op for sandhed og ret ..." Litteratur tjente som et middel til at sprede budskabet til almindelige folk. Nøgleværker omfattede Twelve Years a Slave , Narrative of the Life of Frederick Douglass , American Slavery as It Is , og det vigtigste: Onkel Tom's Cabin , den bedst sælgende bog i det 19. århundrede bortset fra Bibelen.\nI 1840 var mere end 15.000 mennesker medlemmer af afskaffelsessamfund i USA. Afskaffelse i USA blev et populært udtryk for moralisme og førte direkte til borgerkrigen. I kirker, konventioner og aviser fremmede reformatorer en absolut og øjeblikkelig afvisning af slaveri.\nAfskaffelse af følelser var ikke strengt religiøst eller moralsk. Den Whigpartiet blev i stigende grad imod slaveri, fordi de så det som i sagens natur mod idealerne om kapitalismens og det frie marked. Whig-leder William H. Seward (som ville tjene i Lincolns kabinet) proklamerede, at der var en "uimodståelig konflikt" mellem slaveri og fri arbejdskraft, og at slaveri havde efterladt Syden bagud og uudviklet. Da Whig-partiet opløste sig i 1850'erne, faldt afskaffelseskappen på sin nyoprettede efterfølger, det republikanske parti .\nYderligere oplysninger: Slavestater og frie stater\nMellem 1803 og 1854 opnåede USA en enorm udvidelse af territorium gennem køb, forhandling og erobring. Først blev de nye stater skåret ud af disse territorier ind i unionen fordelt ligeligt mellem slave- og frie stater. Pro- og anti-slaveri kræfter kolliderede over territorierne vest for Mississippi.\nMed erobringen af det nordlige Mexico vestpå til Californien i 1848 så slaveholdingsinteresser frem til at ekspandere til disse lande og måske også Cuba og Mellemamerika. Nordlige "fri jord" -interesser forsøgte kraftigt at begrænse enhver yderligere udvidelse af slaveområde. Den 1850-kompromiset løbet Californien afbalanceret en fri-jord stat med stærkere flygtige slave love for en politisk løsning efter fire års stridigheder i 1840'erne. Men de indrømmede stater efter Californien var alle frie: Minnesota (1858), Oregon (1859) og Kansas (1861). I de sydlige stater blev spørgsmålet om den territoriale udvidelse af slaveri mod vest igen eksplosivt. Både Syd og Nord drog den samme konklusion: "Magten til at afgøre spørgsmålet om slaveri for territorierne var magten til at bestemme selve slaveriets fremtid."\nSenator Stephen Douglas, forfatter til Kansas – Nebraska Act of 1854\nSenator John J. Crittenden fra Crittenden-kompromiset fra 1860\nI 1860 var der opstået fire doktriner for at besvare spørgsmålet om føderal kontrol i territorierne, og de hævdede alle, at de blev sanktioneret af forfatningen, implicit eller eksplicit. Den første af disse "konservative" teorier, repræsenteret af Constitutional Union Party , hævdede, at Missouri-kompromisfordelingen af territorium nord for fri jord og syd for slaveri skulle blive et konstitutionelt mandat. Den Crittenden kompromiset 1860 var et udtryk for dette synspunkt.\nDen anden doktrin om kongres fremherskende, forkæmpet af Abraham Lincoln og det republikanske parti, insisterede på, at forfatningen ikke bindte lovgivere til en balance i balance - at slaveri kunne udelukkes i et territorium, som det blev gjort i den nordvestlige ordinance af 1787 ved diskretion af Kongressen Kongressen kunne således begrænse menneskelig trældom, men aldrig etablere det. Den Wilmot Proviso annoncerede i denne stilling i 1846.\nSenator Stephen A. Douglas proklamerede doktrinen om territorial eller "populær" suverænitet - som hævdede, at bosættere i et område havde de samme rettigheder som stater i Unionen til at etablere eller afskaffe slaveri som en rent lokal sag. Den Kansas-Nebraska loven af 1854 lovgivet denne doktrin. I Kansas Territory brød mange års pro og anti-slaveri vold og politisk konflikt ud; Kongressens Repræsentanternes Hus stemte for at indrømme Kansas som en fri stat i begyndelsen af 1860, men dets optagelse gik først igennem senatet i januar 1861 efter de sydlige senators afgang.\nDen fjerde teori blev forkyndt af Mississippi-senator Jefferson Davis , en af statens suverænitet ("staters rettigheder"), også kendt som "Calhoun-doktrinen", opkaldt efter den sydkarolinske politiske teoretiker og statsmand John C. Calhoun . Afvisning af argumenterne for føderal myndighed eller selvstyre ville statens suverænitet give stater mulighed for at fremme udvidelsen af slaveri som en del af den føderale union under den amerikanske forfatning. "Staters rettigheder" var en ideologi formuleret og anvendt som et middel til at fremme slavestatens interesser gennem føderal myndighed. Som historikeren Thomas L. Krannawitter påpegede, repræsenterede den "sydlige efterspørgsel efter føderal slavebeskyttelse et krav om en hidtil uset udvidelse af føderal magt." Disse fire doktriner omfattede de dominerende ideologier, der blev præsenteret for den amerikanske offentlighed om slaveri, territorierne og den amerikanske forfatning før præsidentvalget i 1860.\nSyd hævdede, at ligesom hver stat havde besluttet at tilslutte sig Unionen, havde en stat ret til at udskille sig - forlade Unionen - når som helst. Nordboere (inklusive præsident Buchanan) afviste denne opfattelse i modsætning til de grundlæggende fædres vilje , der sagde, at de oprettede en evig union. Historikeren James McPherson skriver om staters rettigheder og andre ikke-slaveri forklaringer:\nMens en eller flere af disse fortolkninger forbliver populære blandt sønner af konfødererede veteraner og andre sydlige kulturarvsgrupper, abonnerer kun få professionelle historikere dem. Af alle disse fortolkninger er statens rettighedsargument måske det svageste. Det undlader at stille spørgsmålet, angiver 'rettigheder til hvilket formål? Staters rettigheder eller suverænitet var altid mere et middel end et mål, et instrument til at nå et bestemt mål mere end et princip.\nSektionalisme stammer fra de forskellige økonomier, den sociale struktur, skikke og politiske værdier i Nord og Syd. Regionale spændinger kom i spidsen under krigen i 1812 , hvilket resulterede i Hartford-konventionen , som manifesterede nordlig utilfredshed med en udenrigshandelsembargo, der påvirkede det industrielle nord uforholdsmæssigt, Three-Fifths Kompromis , udvanding af den nordlige magt af nye stater og række af sydlige præsidenter . Sektionalismen steg støt mellem 1800 og 1860, da Nord, som udfasede slaveri ud af eksistensen, industrialiserede, urbaniserede og byggede velstående gårde, mens det dybe syd koncentrerede sig om plantagejordbrug baseret på slavearbejde sammen med eksistenslandbrug for fattige hvide. I 1840'erne og 1850'erne delte spørgsmålet om at acceptere slaveri (i form af afvisning af slaveejende biskopper og missionærer) nationens største religiøse trosretninger (metodist-, baptist- og presbyterianske kirker) i separate nordlige og sydlige kirkesamfund.\nHistorikere har drøftet, om økonomiske forskelle mellem det hovedsageligt industrielle nord og det hovedsageligt landbrugs-syd var med til at forårsage krigen. De fleste historikere er nu uenige i den økonomiske determinisme hos historikeren Charles A. Beard i 1920'erne og understreger, at de nordlige og sydlige økonomier stort set var komplementære. Mens de var socialt forskellige, gav sektionerne økonomisk fordel af hinanden.\nEjere af slaver foretrak billig manuel arbejdskraft uden mekanisering. Nordlige fremstillingsinteresser støttede told og protektionisme, mens sydlige plantageejere krævede fri handel. Demokraterne i kongressen, kontrolleret af sydlændere, skrev toldlovene i 1830'erne, 1840'erne og 1850'erne og blev ved med at sænke satserne, så 1857-satserne var de laveste siden 1816. Republikanerne opfordrede til en forhøjelse af taksterne ved valget i 1860. Forhøjelserne blev først vedtaget i 1861, efter at sydlændere fratrådte deres pladser i Kongressen. Tarifspørgsmålet var en nordlig klage. Men neo-Sydstaternes har forfattere hævdede det som en sydlige forurettelse. I 1860–61 rejste ingen af de grupper, der foreslog kompromiser for at afværge løsrivelse, toldproblemet. Pamflettere nord og syd nævnte sjældent taksten.\nNationalisme og ære\nMarais des Cygnes massakre mod antislaveri Kansans, 19. maj 1858\nNationalisme var en magtfuld styrke i det tidlige 19. århundrede med berømte talsmænd som Andrew Jackson og Daniel Webster . Mens næsten alle nordboere støttede Unionen, blev sydlændere opdelt mellem dem, der var loyale over for hele USA (kaldet "unionister") og de, der primært var loyale over for den sydlige region og derefter konføderationen.\nOpfattede fornærmelser mod den sydlige kollektive ære omfattede onkel Tom's Cabin enorme popularitet og afskaffelse John Browns handlinger i forsøget på at anspore til et oprør af slaver i 1859.\nMens syd bevægede sig mod en sydlig nationalisme, blev ledere i nord også mere nationalt indstillede, og de afviste enhver forestilling om at splitte Unionen. Den republikanske nationale valgplatform fra 1860 advarede om, at republikanerne betragtede splittelse som forræderi og ikke ville tolerere det. Syden ignorerede advarslerne; Sydlige indså ikke, hvor hårdt Nord ville kæmpe for at holde Unionen sammen.\nHovedartikel: 1860 præsidentvalg i USA\nAbraham Lincoln i 1864\nValget af Abraham Lincoln i november 1860 var den sidste udløser for løsrivelse. Bestræbelserne på at gå på kompromis, herunder Corwin-ændringen og Crittenden-kompromiset , mislykkedes. Sydlige ledere frygtede, at Lincoln ville stoppe udvidelsen af slaveri og sætte det på en kurs mod udryddelse. Slavestaterne, som allerede var blevet et mindretal i Repræsentanternes Hus, stod nu over for en fremtid som et evigt mindretal i Senatet og Valgkollegiet mod et stadig mere magtfuldt Nord. Inden Lincoln tiltrådte i marts 1861, havde syv slavestater erklæret deres løsrivelse og tilsluttet sig at danne konføderationen.\nIfølge Lincoln havde det amerikanske folk vist, at de havde haft succes med at etablere og administrere en republik, men en tredje udfordring stod over for nationen ved at opretholde en republik baseret på folkets stemme imod et forsøg på at vælte den.\nValget af Lincoln provokerede lovgiveren i South Carolina til at indkalde til en statskonvention for at overveje løsrivelse. Før krigen gjorde South Carolina mere end nogen anden sydlig stat for at fremme forestillingen om, at en stat havde ret til at ophæve føderale love og endda at skille sig ud fra De Forenede Stater. Konventionen stemte enstemmigt med fratræden den 20. december 1860 og vedtog " Erklæringen om de øjeblikkelige årsager, der fremkalder og retfærdiggør South Carolina's fratræden fra Forbundsunionen ". Den argumenterede for staters rettigheder for slaveejere i syd, men indeholdt en klage over staters rettigheder i nord i form af modstand mod Fugitive Slave Act og hævdede, at nordlige stater ikke opfyldte deres føderale forpligtelser i henhold til forfatningen. "Bomuldsstaterne" i Mississippi , Florida , Alabama , Georgia, Louisiana og Texas fulgte trop og skiltes ud i januar og februar 1861.\nDet første offentliggjorte aftryk af løsrivelse, en bred side udstedt af Charleston Mercury , 20. december 1860\nBlandt de løsrivelsesordinancer, der blev vedtaget af de enkelte stater, nævnte de af tre - Texas, Alabama og Virginia - specifikt situationen for "slaveholdingsstaterne" i hænderne på nordlige afskaffelse. Resten nævner ikke slaverispørgsmålet og er ofte korte meddelelser om opløsningen af bånd fra lovgiverne. Mindst fire stater - South Carolina, Mississippi, Georgia og Texas - sendte imidlertid også langvarige og detaljerede forklaringer på deres årsager til løsrivelse, som alle lagde skylden helt på bevægelsen for at afskaffe slaveri og bevægelsens indflydelse på politik af de nordlige stater. De sydlige stater mente, at slaveophold var en forfatningsmæssig ret på grund af forfatningens flygtige slaveklausul . Disse stater blev enige om at danne en ny føderal regering, de konfødererede stater i Amerika , den 4. februar 1861. De overtog kontrollen med føderale forter og andre ejendomme inden for deres grænser med ringe modstand fra den afgående præsident James Buchanan , hvis mandat sluttede den 4. marts, 1861. Buchanan sagde, at Dred Scott-beslutningen var et bevis for, at syd ikke havde nogen grund til løsrivelse, og at Unionen "var beregnet til at være evig", men at "magten med våbenmagt til at tvinge en stat til at forblive i Unionen "var ikke blandt de" opregnede beføjelser, der blev tildelt Kongressen. En fjerdedel af den amerikanske hær - hele garnisonen i Texas - blev overgivet i februar 1861 til statsstyrkerne af dens kommanderende general David E. Twiggs , som derefter sluttede sig til konføderationen.\nDa sydlændere fratrådte deres pladser i senatet og huset, kunne republikanerne bestå projekter, der var blevet blokeret af sydlige senatorer før krigen. Disse omfattede Morrill Tariff , land grant colleges ( Morrill Act ), en Homestead Act , en transkontinental jernbane ( Pacific Railroad Acts ), National Bank Act , bemyndigelse fra De Forenede Staters noter ved Legal Tender Act of 1862 og afslutning på slaveri i District of Columbia . Den Revenue Act af 1861 introducerede skatteindtægt til at finansiere krigen.\nDen 18. december 1860 blev Crittenden-kompromiset foreslået at genoprette Missouri-kompromislinjen ved forfatningsmæssigt at forbyde slaveri i territorier nord for linjen, samtidig med at det blev garanteret mod syd. Vedtagelsen af dette kompromis ville sandsynligvis have forhindret løsrivelsen af enhver sydlig stat bortset fra South Carolina, men Lincoln og republikanerne afviste det. Det blev derefter foreslået at afholde en national folkeafstemning om kompromiset. Republikanerne afviste igen ideen, selv om et flertal af både nordboere og sydboere sandsynligvis ville have stemt for den. En fredskonference i februar før krigen i 1861 mødtes i Washington og foreslog en løsning svarende til Crittenden-kompromiset; det blev afvist af Kongressen. Republikanerne foreslog et alternativt kompromis for ikke at blande sig i slaveri, hvor det eksisterede, men syd betragtede det som utilstrækkeligt. Ikke desto mindre afviste de resterende otte slavestater anbringender om at slutte sig til Konføderationen efter en to-til-en-nej-afstemning i Virginias første secessionistkonvention den 4. april 1861.\nJefferson Davis , præsident for de konfødererede stater i Amerika (1861–1865)\nDen 4. marts 1861 blev Abraham Lincoln svoret ind som præsident. I sin indledende tale argumenterede han for, at forfatningen var en mere perfekt union end de tidligere artikler i Confederation and Perpetual Union , at den var en bindende kontrakt og kaldte enhver løsrivelse "juridisk ugyldig". Han havde ingen intentioner om at invadere sydlige stater og havde heller ikke til hensigt at afslutte slaveri, hvor det eksisterede, men sagde at han ville bruge magt til at opretholde besiddelse af føderal ejendom. Regeringen ville ikke foretage sig noget for at genvinde postkontorer, og hvis den modsatte sig, ville postlevering ende ved statslinjer. Hvor populære forhold ikke tillod fredelig håndhævelse af føderal lov, ville amerikanske marskalk og dommere blive trukket tilbage. Ingen omtale blev gjort af guldbarrer mistet fra amerikanske mynter i Louisiana, Georgia og North Carolina. Han erklærede, at det ville være USAs politik at kun opkræve importafgifter i dets havne; der kunne ikke være nogen alvorlig skade for Syden for at retfærdiggøre den væbnede revolution under hans administration. Hans tale blev afsluttet med et bøn om gendannelse af unionsbåndene, hvor han berømt kaldte "de mystiske akkorder i hukommelsen", der binder de to regioner.\nSyden sendte delegationer til Washington og tilbød at betale for de føderale ejendomme og indgå en fredsaftale med De Forenede Stater. Lincoln afviste enhver forhandling med konfødererede agenter, fordi han hævdede, at konføderationen ikke var en legitim regering, og at det at indgå en traktat med det ville være ensbetydende med anerkendelse af det som en suveræn regering. Statssekretær William Seward , som på det tidspunkt så sig selv som den virkelige guvernør eller "premierminister" bag tronen for den uerfarne Lincoln, deltog i uautoriserede og indirekte forhandlinger, der mislykkedes. Præsident Lincoln var fast besluttet på at holde alle de resterende unionsbesatte fort i Confederacy: Fort Monroe i Virginia, Fort Pickens , Fort Jefferson og Fort Taylor i Florida og Fort Sumter - placeret ved cockpittet for løsrivelse i Charleston, South Carolina.\nHovedartikel: Slaget ved Fort Sumter\nDe konfødererede "Stjerner og barer" flyver fra Fort Sumter\nFort Sumter ligger midt i havnen i Charleston , South Carolina. Dens garnison var for nylig flyttet der for at undgå hændelser med lokale militser i gaderne i byen. Lincoln bad sin kommandør, maj Anderson om at holde fast, indtil der blev fyret på. Konfødereret præsident Jefferson Davis beordrede overgivelsen af fortet. Anderson gav et betinget svar, som den konfødererede regering afviste, og Davis beordrede general PGT Beauregard til at angribe fortet, før en hjælpekspedition kunne ankomme. Han bombarderede Fort Sumter den 12.-13. April og tvang dens kapitulation.\nAngrebet på Fort Sumter samlede Norden til forsvar for amerikansk nationalisme. Historikeren Allan Nevins understregede begivenhedens betydning:\n"Sumters tordenklap frembragte en forbløffende udkrystallisering af det nordlige sentiment ... Vrede fejede landet. Fra alle sider kom nyheder om massemøder, taler, beslutninger, bud på forretningsstøtte, mønstre af virksomheder og regimenter, den beslutsom handling fra guvernører og lovgivere. "\nMassemøde i New York City den 20. april 1861 for at støtte Unionen.\nUnionens ledere antog fejlagtigt, at kun et mindretal af sydlændere var for løsrivelse, og at der var et stort antal sydlige unionister, som man kunne regne med. Havde nordboere indset, at de fleste sydlændere favoriserede løsrivelse, ville de måske have tøvet med at forsøge den enorme opgave at erobre et samlet syd.\nLincoln opfordrede alle staterne til at sende styrker til at genskabe fortet og andre føderale ejendomme. Områdets omfang syntes at være lille, så han opfordrede til kun 75.000 frivillige i 90 dage. Guvernøren i Massachusetts havde statsregimenter på tog mod syd den næste dag. I det vestlige Missouri beslaglagde lokale secessionister Liberty Arsenal . Den 3. maj 1861 opfordrede Lincoln til yderligere 42.000 frivillige i en periode på tre år.\nFire stater i det midterste og øverste syd havde gentagne gange afvist konfødererede åbninger, men nu nægtede Virginia , Tennessee , Arkansas og North Carolina at sende styrker mod deres naboer, erklærede deres løsrivelse og sluttede sig til konføderationen. For at belønne Virginia blev den konfødererede hovedstad flyttet til Richmond .\nHovedartikel: Grænsestater (amerikansk borgerkrig)\nUS Secession-kort 1863. Unionen mod Konføderationen.\nUnionens territorier tillader ikke slaveri\nGrænseunionstater, der tillader slaveri\n(En af disse stater, West Virginia blev oprettet i 1863)\nUnionens territorier, der tillod slaveri (hævdede af Confederacy) i begyndelsen af krigen, men hvor slaveri blev forbudt af USA i 1862\nMaryland , Delaware , Missouri og Kentucky var slavestater, der var imod både løsrivelse og tvang syd. West Virginia sluttede sig derefter til dem som en yderligere grænsestat, efter at den adskilt fra Virginia og blev en del af Unionen i 1863.\nMarylands territorium omgav USAs hovedstad Washington, DC og kunne afskære det fra nord. Det havde adskillige anti-Lincoln embedsmænd, der tolererede anti-hær optøjer i Baltimore og afbrænding af broer, begge med det formål at hindre passage af tropper til syd. Marylands lovgiver stemte overvældende (53–13) for at blive i Unionen, men afviste også fjendtligheder med dets sydlige naboer og stemte for at lukke Marylands jernbanelinjer for at forhindre dem i at blive brugt til krig. Lincoln reagerede ved at etablere krigsret og ensidigt suspendere habeas corpus i Maryland sammen med at sende militsenheder fra nord. Lincoln overtog hurtigt kontrollen over Maryland og District of Columbia ved at beslaglægge mange fremtrædende figurer, herunder arrestere 1/3 af medlemmerne af Maryland Generalforsamling den dag, den genkom. Alle blev afholdt uden retssag, idet man ignorerede en afgørelse truffet af højesteret for den amerikanske højesteret Roger Taney , en indfødt i Maryland, om at kun kongressen (og ikke præsidenten) kunne suspendere habeas corpus ( ex parte Merryman ). Føderale tropper fængslede en fremtrædende avisredaktør i Baltimore, Frank Key Howard , Francis Scott Keys barnebarn, efter at han kritiserede Lincoln i en redaktionel artikel for at ignorere Højesterets højesterets dom.\nI Missouri stemte en valgt konvention om løsrivelse beslutsomt for at forblive inden for Unionen. Da den pro-konfødererede guvernør Claiborne F. Jackson opfordrede statsmilitsen, blev den angrebet af føderale styrker under general Nathaniel Lyon , der jagede guvernøren og resten af statsgarden til det sydvestlige hjørne af staten ( se også : Missouri-løsrivelse ). I det resulterende vakuum, kom konventionen om løsrivelse sammen igen og overtog magten som den midlertidige unionistiske regering i Missouri.\nKentucky skiltes ikke ud; i en periode erklærede den sig neutral. Da konfødererede styrker trådte ind i staten i september 1861, sluttede neutraliteten, og staten bekræftede sin unionsstatus, mens de forsøgte at opretholde slaveri. Under en kort invasion af konfødererede styrker i 1861 organiserede konfødererede sympatisører en løsrivelseskonvention, dannede skygge konfødererede regering i Kentucky , indviede en guvernør og fik anerkendelse fra konføderationen. Dens jurisdiktion strakte sig kun så langt som de konfødererede kamplinjer i Commonwealth og gik i eksil for godt efter oktober 1862.\nEfter Virginias løsrivelse bad en unionistisk regering i Wheeling 48 amter om at stemme om en ordinance for at oprette en ny stat den 24. oktober 1861. En valgdeltagelse på 34 procent godkendte statsforslaget (96 procent godkendte). Inkluderingen af 24 secessionistiske amter i staten og den efterfølgende gerillakrig engagerede omkring 40.000 føderale tropper i meget af krigen. Kongressen optog West Virginia i Unionen den 20. juni 1863. West Virginia forsynede ca. 20.000–22.000 soldater til både Konføderationen og Unionen.\nEt unionistisk løsrivelsesforsøg opstod i Øst-Tennessee , men blev undertrykt af Forbundet, der arresterede over 3.000 mænd, der blev mistænkt for at være loyale over for Unionen. De blev holdt uden retssag.\nGenerelle træk ved krigen\nSe også: Liste over amerikanske borgerkrigskampe og militær ledelse i den amerikanske borgerkrig\nBorgerkrigen var en konkurrence præget af hårdhed og kampfrekvens. I løbet af fire år blev 237 navngivne kampe udkæmpet, ligesom mange flere mindre handlinger og træfninger, som ofte var præget af deres bitre intensitet og høje tab. I sin bog The American Civil War skriver John Keegan, at "Den amerikanske borgerkrig skulle bevise en af de mest voldsomme krige, der nogensinde er udkæmpet". I mange tilfælde uden geografiske mål var det eneste mål for hver side fjendens soldat.\nSe også: Børnesoldater i den amerikanske borgerkrig\nDa de første syv stater begyndte at organisere et forbund i Montgomery, nummererede hele den amerikanske hær 16.000. De nordlige guvernører var imidlertid begyndt at mobilisere deres militser. Den konfødererede kongres godkendte den nye nation op til 100.000 tropper sendt af guvernører så tidligt som i februar. I maj pressede Jefferson Davis på 100.000 mand under våben i et år eller varigheden, og det blev besvaret in natura af den amerikanske kongres.\nI det første krigsår havde begge sider langt flere frivillige, end de effektivt kunne træne og udstyre. Efter at den oprindelige entusiasme forsvandt, var det ikke nok at stole på kohorten af unge mænd, der blev myndige hvert år og ønskede at være med. Begge sider brugte et lovudkast - værnepligt - som et middel til at tilskynde til eller tvinge frivilligt arbejde; relativt få blev udarbejdet og forkyndt. Konføderationen vedtog et lovudkast i april 1862 for unge mænd i alderen 18 til 35; tilsynsmænd for slaver, embedsmænd og præster var undtaget. Den amerikanske kongres fulgte i juli og godkendte et militsudkast i en stat, da den ikke kunne opfylde sin kvote med frivillige. Europæiske immigranter sluttede sig til EU-hæren i stort antal, herunder 177.000 født i Tyskland og 144.000 født i Irland.\nDa frigørelsesproklamationen trådte i kraft i januar 1863, blev tidligere slaver energisk rekrutteret af staterne og brugt til at opfylde statskvoterne. Stater og lokalsamfund tilbød højere og højere kontante bonusser til hvide frivillige. Kongressen strammede loven i marts 1863. Mænd, der blev valgt i udkastet, kunne give erstatninger eller indtil midten af 1864 betale pendlingspenge. Mange berettigede samlede deres penge til at dække udgifterne til enhver, der blev udarbejdet. Familier brugte erstatningsbestemmelsen til at vælge hvilken mand der skulle gå i hæren og hvilken der skulle forblive hjemme. Der var meget unddragelse og åbenbar modstand mod udkastet, især i katolske områder. Udkastet til oprør i New York City i juli 1863 involverede irske indvandrere, der var tilmeldt borgere for at kvælde afstemningen fra byens demokratiske politiske maskine uden at indse, at de gjorde dem ansvarlige for udkastet. Af de 168.649 mænd, der blev anskaffet til Unionen gennem udkastet, var 117.986 vikarer, hvor kun 50.663 havde deres tjeneste.\nOprørere angriber en bygning under New York anti-draft-optøjer i 1863\nI både nord og syd var lovudkastene meget upopulære. I nord undgik omkring 120.000 mænd værnepligt, mange af dem flygtede til Canada, og yderligere 280.000 soldater forlod under krigen. Mindst 100.000 sydlige øde, eller omkring 10 procent; Sydlig ørken var høj, fordi ifølge en historiker, der skrev i 1991, den meget lokaliserede sydlige identitet betød, at mange sydlige mænd havde ringe investeringer i resultatet af krigen, idet individuelle soldater bekymrede sig mere om skæbnen i deres lokalområde end noget stort ideal. . I nord blev " bounty jumpers " tilmeldt for at få den generøse bonus, forladt, og gik derefter tilbage til en anden rekrutteringsstation under et andet navn for at tilmelde sig igen til en anden bonus; 141 blev fanget og henrettet.\nFra en lille grænsestyrke i 1860 var Unionens og de konfødererede hære vokset til de "største og mest effektive hære i verden" inden for få år. Europæiske observatører på det tidspunkt afskedigede dem som amatører og uprofessionelle, men den britiske historiker John Keegan konkluderede, at hver af dem overgik tidens franske, preussiske og russiske hære, men for Atlanterhavet, ville have truet nogen af dem med nederlag.\nAntallet af kvinder, der tjente som soldater under krigen, anslås til mellem 400 og 750, selv om en nøjagtig optælling er umulig, fordi kvinderne måtte skjule sig som mænd.\nKvinder tjente også på EU-hospitalets skib Red Rover og plejede Unionens og de konfødererede tropper på felthospitaler.\nMary Edwards Walker , den eneste kvinde, der nogensinde modtog Medal of Honor , tjente i Unionens hær og fik medaljen for hendes bestræbelser på at behandle de sårede under krigen. Hendes navn blev slettet fra Army Medal of Honor Roll i 1917 (sammen med over 900 andre mandlige MOH-modtagere); dog blev det restaureret i 1977.\nPerman og Taylor (2010) skriver, at historikere har to tanker om, hvorfor millioner af mænd syntes så ivrige efter at kæmpe, lide og dø i løbet af fire år:\nNogle historikere understreger, at borgerkrigssoldater blev drevet af politisk ideologi, der havde en fast overbevisning om vigtigheden af frihed, unions- eller statsrettigheder eller om behovet for at beskytte eller ødelægge slaveri. Andre peger på mindre åbenlyst politiske grunde til at kæmpe, såsom forsvaret for ens hjem og familie eller den ære og broderskab, der skal bevares, når man kæmper sammen med andre mænd. De fleste historikere er enige om, at uanset hvad en soldat tænkte på, da han gik ind i krigen, oplevede kampoplevelsen ham dybt og undertiden ændrede hans grunde til at fortsætte kampen.\nHovedartikel: Amerikanske borgerkrigs fængselslejre\nI begyndelsen af borgerkrigen fungerede et system med paroles. Fanger blev enige om ikke at kæmpe, før de officielt blev udvekslet. I mellemtiden blev de holdt i lejre drevet af deres hær. De blev betalt, men de fik ikke lov til at udføre militære opgaver. Systemet for udveksling kollapsede i 1863, da Konføderationen nægtede at udveksle sorte fanger. Derefter døde omkring 56.000 af de 409.000 krigsfanger i fængsler under krigen og tegnede sig for næsten 10 procent af konfliktens dødsfald.\nDen lille amerikanske flåde i 1861 blev hurtigt udvidet til 6.000 officerer og 45.000 mand i 1865 med 671 skibe, der havde en tonnage på 510.396. Dens mission var at blokere konfødererede havne, tage kontrol over flodsystemet, forsvare sig mod konfødererede raiders på åbent hav og være klar til en mulig krig med den britiske kongelige flåde . I mellemtiden blev den største flodkrig udkæmpet i Vesten, hvor en række større floder gav adgang til det konfødererede hjerteland. Den amerikanske flåde fik til sidst kontrol over floderne Røde, Tennessee, Cumberland, Mississippi og Ohio. I øst leverede og flyttede flåden hærstyrker omkring og lejlighedsvis afskallede konfødererede installationer.\nModerne flåde udvikler sig\nSammenstød på floderne var melees af panserskibe , cottonclads , kanonbåde og væddere , kompliceres af søminer og brand flåder .\nBorgerkrigen opstod i de tidlige stadier af den industrielle revolution. Mange marineinnovationer opstod i løbet af denne tid, især fremkomsten af det jernklædte krigsskib . Det begyndte, da forbundet vidste, at de var nødt til at mødes eller matche Unionens flådeoverlegenhed, svarede på Unionens blokade ved at bygge eller konvertere mere end 130 skibe, herunder 26 jernklæder og flydende batterier. Kun halvdelen af disse oplevede aktiv service. Mange var udstyret med væddebuer, hvilket skabte "ramfeber" blandt EU-eskadriller, uanset hvor de truede. Men i lyset af den overvældende EU-overlegenhed og Unionens jernklædte krigsskibe var de mislykkede.\nKamp mellem skærmen og Merrimack\nForuden havgående krigsskibe, der kom op ad Mississippi, brugte Union Navy fliser, tinclads og pansrede kanonbåde. Skibsværfter i Cairo, Illinois og St. Louis byggede nye både eller modificerede dampbåde til handling.\nKonføderationen eksperimenterede med ubåden CSS Hunley , som ikke fungerede tilfredsstillende, og med at bygge et jernklædt skib, CSS Virginia , som var baseret på genopbygning af et sunket EU-skib, Merrimack . På sin første strejftog den 8. marts 1862 påførte Virginia betydelige skader på Unionens træflåde, men den næste dag ankom den første EU-jernbeklædning, USS Monitor , for at udfordre den i Chesapeake Bay . Den resulterende tre timers kamp ved Hampton Roads var uafgjort, men det beviste, at jernklæder var effektive krigsskibe. Ikke længe efter slaget blev Konføderationen tvunget til at skyde Virginia for at forhindre dens erobring, mens Unionen byggede mange eksemplarer af skærmen . Manglende teknologi og infrastruktur til at bygge effektive krigsskibe forsøgte Konføderationen at få krigsskibe fra Storbritannien . Dette mislykkedes imidlertid, da Storbritannien ikke havde nogen interesse i at sælge krigsskibe til en nation, der var i krig med en langt stærkere fjende, og det betød, at det kunne forsure forholdet til USA .\nHovedartikel: Union blokade\nGeneral Scotts " Anaconda Plan " 1861. Stramning af søblokaden, der tvinger oprørere ud af Missouri langs Mississippi-floden, Kentucky Unionists sidder på hegnet, tomgangs bomuldsindustri illustreret i Georgien.\nI begyndelsen af 1861 havde general Winfield Scott udtænkt Anaconda-planen for at vinde krigen med så lidt blodsudgydelse som muligt. Scott argumenterede for, at en EU-blokade af de vigtigste havne ville svække den konfødererede økonomi. Lincoln vedtog dele af planen, men han tilsidesatte Scotts forsigtighed omkring 90-dages frivillige. Den offentlige mening krævede imidlertid et øjeblikkeligt angreb fra hæren for at erobre Richmond.\nI april 1861 annoncerede Lincoln Unionens blokade af alle sydlige havne; kommercielle skibe kunne ikke få forsikring, og regelmæssig trafik sluttede. Syden bølgede i pinlig bomuldsexport i 1861, før blokaden var effektiv; da de indså fejlen, var det for sent. "King Cotton" var død, da Syden kunne eksportere mindre end 10 procent af sin bomuld. Blokaden lukkede de ti konfødererede søhavne med skinnehoveder, der flyttede næsten al bomuld, især New Orleans, Mobile og Charleston. I juni 1861 var krigsskibe stationeret uden for de vigtigste sydlige havne, og et år senere var næsten 300 skibe i tjeneste.\nHovedartikel: Blockadeløbere fra den amerikanske borgerkrig\nPistollinje af ni EU-jernklæder. Sydatlantisk blokaderskvadron ud for Charleston. Kontinuerlig blokade af alle større havne blev opretholdt af Nords overvældende krigsproduktion.\nBritiske investorer byggede små, hurtige, dampdrevne blokadeløbere, der handlede våben og luksus, der blev bragt ind fra Storbritannien gennem Bermuda, Cuba og Bahamas til gengæld for dyre bomuld. Mange af skibene var designet til hastighed og var så små, at kun en lille mængde bomuld gik ud. Da unionsflåden beslaglagde en blokadeløber, blev skibet og lasten fordømt som krigspræmie og solgt med provenuet givet til flådens søfolk; de fangede besætningsmedlemmer var for det meste britiske, og de blev løsladt.\nDen sydlige økonomi kollapsede næsten under krigen. Der var flere grunde til dette: den alvorlige forringelse af fødevareforsyningen, især i byer, svigt af sydlige jernbaner, tab af kontrol over de vigtigste floder, foraging af nordlige hære og beslaglæggelse af dyr og afgrøder af konfødererede hære.\nDe fleste historikere er enige om, at blokaden var en vigtig faktor i at ødelægge den konfødererede økonomi; dog hævder Wise, at blokadeløberne leverede lige nok af en livline til, at Lee kunne fortsætte med at kæmpe i yderligere måneder takket være friske forsyninger med 400.000 rifler, bly, tæpper og støvler, som hjemmefrontens økonomi ikke længere kunne levere.\nSurdam hævder, at blokaden var et stærkt våben, der til sidst ødelagde den sydlige økonomi på bekostning af få menneskeliv i kamp. Praktisk talt var hele den konfødererede bomuldsafgrøde ubrugelig (skønt den blev solgt til EU-handlende), hvilket kostede Konføderationen sin vigtigste indtægtskilde. Kritisk import var knap, og kysthandlen blev også stort set afsluttet. Målingen på blokadens succes var ikke de få skibe, der gled igennem, men de tusinder, der aldrig prøvede det. Handelsskibe, der ejes i Europa, kunne ikke få forsikring og var for langsomme til at undgå blokaden, så de holdt op med at anløbe konfødererede havne.\nFor at kæmpe en offensiv krig købte Konføderationen skibe i Storbritannien, konverterede dem til krigsskibe og raidede amerikanske handelsskibe i Atlanterhavet og Stillehavet. Forsikringsraterne steg kraftigt, og det amerikanske flag forsvandt næsten fra internationale farvande. Imidlertid blev de samme skibe genflagget med europæiske flag og fortsatte uden at blive ødelagt. Efter krigen sluttede, krævede den amerikanske regering, at Storbritannien kompenserede dem for skaderne, der blev gjort af raiders udstyret i britiske havne. Storbritannien imødekom deres krav og betalte US $ 15 millioner i 1871.\nHovedartikel: Diplomati fra den amerikanske borgerkrig\nSelvom Konføderationen håbede, at Storbritannien og Frankrig ville slutte sig til dem mod Unionen, var det aldrig sandsynligt, og derfor forsøgte de i stedet at bringe Storbritannien og Frankrig ind som mæglere. Unionen under Lincoln og udenrigsminister William H. Seward arbejdede for at blokere dette og truede krig, hvis et land officielt anerkendte eksistensen af de konfødererede stater i Amerika. I 1861 sørgede sydlige frivilligt bomuldsforsendelser i håb om at starte en økonomisk depression i Europa, der ville tvinge Storbritannien til at gå ind i krigen for at få bomuld, men dette fungerede ikke. Værre, Europa udviklede andre bomuldsleverandører, som de fandt overlegne, hvilket hindrede Syds opsving efter krigen.\nBesætningsmedlemmer til USS Wissahickon ved skibets 11-tommer Dahlgren-pistol (ca. 1863)\nBomuldsdiplomati viste sig at være en fiasko, da Europa havde et overskud af bomuld, mens afgrødefejlene 1860–62 i Europa gjorde Nords korneksport af afgørende betydning. Det hjalp også med at vende den europæiske mening længere væk fra Konføderationen. Det blev sagt, at "King Corn var mere magtfuld end King Cotton", da amerikansk korn gik fra en fjerdedel af den britiske importhandel til næsten halvdelen. Da Storbritannien havde bomuldsmangel, var det midlertidigt og blev erstattet af øget dyrkning i Egypten og Indien. I mellemtiden skabte krigen beskæftigelse for våbenproducenter, jernarbejdere og skibe til at transportere våben.\nLincolns administration undlod at appellere til europæisk opinion. Diplomater forklarede, at USA ikke var forpligtet til at afslutte slaveri og i stedet gentog legalistiske argumenter om løsrivelseens forfatning. Konfødererede repræsentanter var derimod meget mere succesrige ved at ignorere slaveri og i stedet fokusere på deres kamp for frihed, deres forpligtelse til fri handel og bomulds vigtige rolle i den europæiske økonomi. Det europæiske aristokrati var "absolut glædeligt ved at udtale det amerikanske debakel som bevis for, at hele eksperimentet i folkestyre var mislykket. Europæiske regeringsledere bifaldt fragmenteringen af den opstigende amerikanske republik."\nAmerikansk minister for Storbritannien Charles Francis Adams viste sig særligt dygtig og overbeviste Storbritannien om ikke åbent at udfordre EU-blokaden. Konføderationen købte flere krigsskibe fra kommercielle skibsbyggere i Storbritannien ( CSS Alabama , CSS Shenandoah , CSS Tennessee , CSS Tallahassee , CSS Florida og nogle andre). Den mest berømte, CSS Alabama , gjorde betydelig skade og førte til alvorlige efterkrigstvister . Men den offentlige mening mod slaveri i Storbritannien skabte et politisk ansvar for britiske politikere, hvor antislaveri-bevægelsen var magtfuld.\nKrig truede i slutningen af 1861 mellem USA og Storbritannien over Trent- affæren , der involverede den amerikanske flådes ombordstigning på det britiske skib Trent og beslaglæggelse af to konfødererede diplomater. Imidlertid var London og Washington i stand til at udjævne problemet, efter at Lincoln løslad de to. I 1862 overvejede den britiske regering at mægle mellem Unionen og Konføderationen, selv om et sådant tilbud ville have risikeret krig med USA. Den britiske premierminister Lord Palmerston læste angiveligt onkel Tom's Cabin tre gange, da han besluttede, hvad hans beslutning ville være.\nUnionens sejr i slaget ved Antietam fik dem til at forsinke denne beslutning. Den Emancipationserklæringen over tid vil styrke den politiske ansvar for at støtte Konføderationen. Da han indså, at Washington ikke kunne gribe ind i Mexico, så længe Konføderationen kontrollerede Texas, invaderede Frankrig Mexico i 1861. Washington protesterede gentagne gange Frankrigs overtrædelse af Monroe-doktrinen . På trods af sympati for konføderationen afskrækkede Frankrigs beslaglæggelse af Mexico dem i sidste ende fra krig med Unionen. Konfødererede tilbyder sent i krigen at afslutte slaveri til gengæld for diplomatisk anerkendelse blev ikke seriøst overvejet af London eller Paris. Efter 1863 distraherede det polske oprør mod Rusland de europæiske magter yderligere og sørgede for, at de ville forblive neutrale.\nRusland støttede Unionen, hovedsageligt på grund af opfattelsen af, at USA tjente som en modvægt til deres geopolitiske rival, Det Forenede Kongerige. I 1863 overvintrede den russiske flådes flåde i Østersøen og Stillehavet i henholdsvis de amerikanske havne i New York og San Francisco.\nAmtskort over borgerkrigskampe efter teater og år\nYderligere oplysninger: Eastern Theatre of the American Civil War\nDet østlige teater refererer til de militære operationer øst for Appalachian Mountains , herunder staterne Virginia , West Virginia , Maryland og Pennsylvania , District of Columbia og de kystnære befæstninger og søhavne i North Carolina .\nGeneralmajor George B. McClellan overtog kommandoen over Union Army of the Potomac den 26. juli (han var kort generalsekretær for alle EU-hære, men blev efterfølgende fritaget for denne stilling til fordel for generalmajor Henry. W. Halleck ), og krigen begyndte for alvor i 1862. Unionens strategi fra 1862 krævede samtidig fremskridt langs fire akser:\nMcClellan ville føre hovedkraften i Virginia mod Richmond.\nOhio-styrker ville bevæge sig gennem Kentucky til Tennessee.\nMissouri-afdelingen kørte sydpå langs Mississippi-floden.\nDet vestligste angreb stammer fra Kansas.\nDen primære konfødererede styrke i det østlige teater var Army of Northern Virginia . Hæren stammer fra (Confederate) Army of the Potomac , som blev organiseret den 20. juni 1861 fra alle operationelle styrker i det nordlige Virginia. Den 20. og 21. juli blev Shenandoah-hæren og styrker fra Harpers Ferry District tilføjet. Enheder fra Army of the Northwest blev flettet ind i Army of the Potomac mellem 14. marts og 17. maj 1862. Army of the Potomac blev omdøbt til Army of Northern Virginia den 14. marts. Hæren på halvøen blev fusioneret ind i den den april 12, 1862.\nDa Virginia erklærede sin løsrivelse i april 1861, valgte Robert E. Lee at følge sin hjemstat på trods af hans ønske om, at landet skulle forblive intakt og et tilbud om en højtstående EU-kommando.\nLees biograf, Douglas S. Freeman , hævder, at hæren modtog sit endelige navn fra Lee, da han udstedte ordrer under overtagelse af kommandoen den 1. juni 1862. Freeman indrømmer imidlertid, at Lee korresponderede med brigadegeneral Joseph E. Johnston , hans forgænger i hæren. før denne dato og henviste til Johnstons kommando som Army of Northern Virginia. En del af forvirringen skyldes, at Johnston befalede Department of Northern Virginia (fra den 22. oktober 1861) og navnet Army of Northern Virginia kan ses som en uformel konsekvens af dets overordnede afdelings navn. Jefferson Davis og Johnston vedtog ikke navnet, men det er klart, at organisationen af enheder pr. 14. marts var den samme organisation, som Lee modtog den 1. juni, og det betegnes således generelt i dag som Army of Northern Virginia, endda hvis det kun er korrekt i bakspejlet.\nEU-styrker udfører en bajonetladning, 1862\nDen 4. juli på Harper's Ferry tildelte oberst Thomas J. Jackson Jeb Stuart til at befale alle kavaleriets kompagnier i Shenandoah-hæren. Til sidst befalede han hæren i det nordlige Virginia kavaleri.\nI en af de første meget synlige slag, i juli 1861, blev en march af unions tropper under kommando af generalmajor Irvin McDowell mod de konfødererede styrker ledet af general PGT Beauregard nær Washington frastødt ved det første slag ved Bull Run ( også kendt som First Manassas).\n"Stonewall" fik sit kaldenavn på Bull Run.\nUnionen havde først overhånden og skubbede næsten konfødererede styrker, der holdt en defensiv position, i en rut, men konfødererede forstærkninger under. Joseph E. Johnston ankom fra Shenandoah-dalen med jernbane, og kampens forløb ændrede sig hurtigt. En brigade af jomfruer under den relativt ukendte brigadegeneral fra Virginia Military Institute , Thomas J. Jackson, stod på sin plads, hvilket resulterede i, at Jackson fik sit berømte kaldenavn "Stonewall".\nMcClellans halvøskampagne; Jackson's Valley-kampagne\nEfter stærk opfordring fra præsident Lincoln til at begynde offensive operationer angreb McClellan Virginia i foråret 1862 ved halvøen mellem York River og James River sydøst for Richmond. McClellans hær nåede portene til Richmond i halvøskampagnen ,\nOgså i foråret 1862, i Shenandoah-dalen, førte Stonewall Jackson sin Valley-kampagne . Ved hjælp af dristighed og hurtige, uforudsigelige bevægelser på indvendige linjer marcherede Jacksons 17.000 mænd 1.040 km på 48 dage og vandt adskillige mindre slag, da de med succes engagerede tre EU-hære (52.000 mand), inklusive Nathaniel P. Banks og John C. Fremont og forhindrede dem i at styrke Unionens offensiv mod Richmond. Jacksons mænds hurtighed fik dem tilnavnet " fodkavaleri ".\nJohnston stoppede McClellans fremrykning i slaget ved Seven Pines , men han blev såret i slaget, og Robert E. Lee overtog sin kommandoposition. General Lee og de øverste underordnede James Longstreet og Stonewall Jackson besejrede McClellan i Seven Days Battles og tvang hans tilbagetog.\nDen nordlige Virginia-kampagne , som omfattede Andet slag ved Bull Run , endte med endnu en sejr for syd. McClellan modstod generalsekretær Hallecks ordrer om at sende forstærkning til John Pope's Union Army of Virginia , hvilket gjorde det lettere for Lees konfødererede at besejre det dobbelte af antallet af kombinerede fjendtlige tropper.\nDen Slaget ved Antietam , borgerkrigen mest dødbringende endags kamp.\nForbedret af Second Bull Run, Confederacy foretog sin første invasion af nord med Maryland-kampagnen . General Lee førte 45.000 mand fra hæren i det nordlige Virginia over Potomac-floden ind i Maryland den 5. september. Lincoln gendannede derefter pavens tropper til McClellan. McClellan og Lee kæmpede i slaget ved Antietam nær Sharpsburg , Maryland, den 17. september 1862, den blodigste eneste dag i USAs militærhistorie. Lees hær kontrollerede endelig, vendte tilbage til Virginia, før McClellan kunne ødelægge den. Antietam betragtes som en sejr i Unionen, fordi det stoppede Lees invasion af Norden og gav Lincoln mulighed for at annoncere sin frigørelsesproklamation .\nDa den forsigtige McClellan ikke fulgte op med Antietam, blev han erstattet af generalmajor Ambrose Burnside . Burnside blev snart besejret i slaget ved Fredericksburg den 13. december 1862, da mere end 12.000 unionssoldater blev dræbt eller såret under gentagne forgæves frontale angreb mod Marye's Heights. Efter slaget blev Burnside erstattet af generalmajor Joseph Hooker .\nKonfødererede døde overløb på Marye's Heights, besat igen næste dag 4. maj 1863\nOgså Hooker viste sig ude af stand til at besejre Lees hær; på trods af at han overtalte de konfødererede med mere end to til en, viste hans Chancellorsville-kampagne sig ineffektiv, og han blev ydmyget i slaget ved Chancellorsville i maj 1863. Chancellorsville er kendt som Lees "perfekte kamp", fordi hans risikable beslutning om at opdele sin hær i nærværelse af en meget større fjendtlig styrke resulterede i en betydelig sejr fra det konfødererede land. Generol Stonewall Jackson blev skudt i armen ved et utilsigtet venligt ild under slaget og døde efterfølgende af komplikationer. Lee sagde berømt: "Han har mistet sin venstre arm, men jeg har mistet min højre arm."\nKampens hårdeste kamp - og den anden blodigste dag i borgerkrigen - fandt sted den 3. maj, da Lee iværksatte flere angreb mod Unionens position i Chancellorsville. Samme dag avancerede John Sedgwick over Rappahannock-floden , besejrede den lille konfødererede styrke i Marye's Heights i det andet slag ved Fredericksburg og flyttede derefter mod vest. De konfødererede kæmpede for en vellykket forsinkende handling i slaget ved Salem Church .\nGeneral Hooker blev erstattet af generalmajor George Meade under Lees anden invasion af Norden i juni. Meade besejrede Lee i slaget ved Gettysburg (1. til 3. juli 1863). Dette var krigens blodigste kamp og er blevet kaldt krigens vendepunkt . Pickett's Charge den 3. juli betragtes ofte som konføderations højvandsmærke, fordi det signaliserede sammenbruddet af alvorlige konfødererede trusler om sejr. Lees hær led 28.000 tab (mod Meades 23.000). Lincoln var imidlertid vred over, at Meade undlod at opfange Lees tilbagetog.\nYderligere oplysninger: Western Theatre of the American Civil War\nDet vestlige teater refererer til militære operationer mellem Appalachian Mountains og Mississippi-floden , herunder staterne Alabama , Georgia , Florida , Mississippi , North Carolina , Kentucky , South Carolina og Tennessee samt dele af Louisiana .\nArmy of the Tennessee og Army of the Cumberland\nDe primære unionsstyrker i det vestlige teater var Army of the Tennessee og Army of the Cumberland , opkaldt efter de to floder, Tennessee River og Cumberland River . Efter Meades ufattelige efterårskampagne vendte Lincoln sig til Western Theatre for at få nyt lederskab. Samtidig overgav den konfødererede højborg Vicksburg sig, hvilket gav Unionen kontrol over Mississippi-floden, permanent isolerede det vestlige forbund og producerede den nye leder Lincoln, Ulysses S. Grant .\nDen primære konfødererede styrke i det vestlige teater var Army of Tennessee . Hæren blev dannet den 20. november 1862, da general Braxton Bragg omdøbte den tidligere hær af Mississippi . Mens de konfødererede styrker havde adskillige succeser i det østlige teater, blev de besejret mange gange i Vesten.\nFort Henry og Fort Donelson\nUnionens vigtigste strateg og taktiker i Vesten var Ulysses S. Grant, der vandt sejre i Forts Henry (6. februar 1862) og Donelson (11. til 16. februar 1862) og fik ham tilnavnet "Ubetinget overgivelse" -tilskud af som Unionen overtog kontrollen med Tennessee og Cumberland Rivers. Nathan Bedford Forrest samlede næsten 4.000 konfødererede tropper og førte dem til at flygte over Cumberland. Nashville og det centrale Tennessee faldt således til Unionen, hvilket førte til slid på lokal madforsyning og husdyr og en sammenbrud i den sociale organisation.\nLeonidas Polks invasion af Columbus sluttede Kentucky's neutralitetspolitik og vendte den mod konføderationen. Grant brugte flodtransport og Andrew Footes kanonbåde fra Western Flotilla til at true Konføderationens "Gibraltar of the West" i Columbus, Kentucky. Selvom han blev afvist i Belmont, afskærede Grant Columbus. De konfødererede, manglede deres kanonbåde, blev tvunget til at trække sig tilbage, og Unionen overtog kontrollen med det vestlige Kentucky og åbnede Tennessee i marts 1862.\nAlbert Sidney Johnston døde i Shiloh.\nI slaget ved Shiloh (Pittsburg Landing), i Tennessee i april 1862, lavede de konfødererede et overraskende angreb, der skubbede EU-styrker mod floden, da natten faldt. I løbet af natten landede flåden yderligere forstærkninger, og Grant kontraangrebede. Grant og Unionen vandt en afgørende sejr - den første kamp med de høje skadefrekvenser, der gentoges igen og igen. De konfødererede mistede Albert Sidney Johnston , betragtet som deres fineste general inden fremkomsten af Lee.\nI 1863 kontrollerede Unionen store dele af det vestlige teater, især områder omkring Mississippi-floden\nEt af de tidlige mål for Unionen i krigen var erobringen af Mississippi-floden for at skære konføderationen i halve. Mississippi-floden blev åbnet for Unionstrafik til den sydlige grænse af Tennessee med indtagelse af ø nr. 10 og New Madrid , Missouri og derefter Memphis, Tennessee .\nI april 1862 erobrede Union Navy New Orleans . "Nøglen til floden var New Orleans, Sydens største havn [og] største industrielle centrum." Amerikanske flådestyrker under Farragut løb forbi konfødererede forsvar syd for New Orleans. Konfødererede styrker opgav byen og gav Unionen et kritisk anker i det dybe syd. hvilket tillod EU-styrker at begynde at bevæge sig op ad Mississippi. Memphis faldt til Unionens styrker den 6. juni 1862 og blev en vigtig base for yderligere fremskridt syd langs Mississippi-floden. Kun fæstningsbyen Vicksburg , Mississippi, forhindrede EU-kontrol over hele floden.\nBraggs anden invasion af Kentucky i Confederate Heartland Offensive omfattede indledende succeser som Kirby Smiths sejr i slaget ved Richmond og erobringen af Kentucky hovedstad Frankfort den 3. september 1862. Kampagnen sluttede dog med en meningsløs sejr over Generalmajor Don Carlos Buell i slaget ved Perryville . Bragg blev tvunget til at afslutte sit forsøg på at invadere Kentucky og trække sig tilbage på grund af manglende logistisk støtte og mangel på infanterirekrutter til konføderationen i den stat.\nBragg blev snævert besejret af generalmajor William Rosecrans i slaget ved Stones River i Tennessee , kulminationen af Stones River-kampagnen .\nFlådestyrker hjalp Grant i den lange, komplekse Vicksburg-kampagne, der resulterede i, at de konfødererede overgav sig i slaget ved Vicksburg i juli 1863, som cementerede Unionens kontrol over Mississippi-floden og betragtes som et af krigens vendepunkter .\nDen Slaget ved Chickamauga , de højeste to-dages tab.\nDen ene klare konfødererede sejr i Vesten var slaget ved Chickamauga . Efter Rosecrans vellykkede Tullahoma-kampagne besejrede Bragg, forstærket af generalløjtnant James Longstreet's korps (fra Lees hær i øst) Rosecrans, på trods af generalmajor George Henry Thomass heroiske forsvarsstand .\nRosecrans trak sig tilbage til Chattanooga , som Bragg derefter belejrede i Chattanooga-kampagnen . Grant marcherede til lindring af Rosecrans og besejrede Bragg i det tredje slag ved Chattanooga , hvilket til sidst fik Longstreet til at opgive sin Knoxville-kampagne og kørte konfødererede styrker ud af Tennessee og åbnede en rute til Atlanta og hjertet af konføderationen.\nYderligere oplysninger: Trans-Mississippi Theatre of the American Civil War\nTrans-Mississippi-teatret henviser til militære operationer vest for Mississippi-floden, ikke inklusive de områder, der grænser op til Stillehavet.\nNathaniel Lyon sikrede dokker og arsenal i St. Louis, førte EU-styrker til at udvise Missouri konfødererede styrker og regering.\nDen første kamp i Trans-Mississippi-teatret var slaget ved Wilsons Creek . De konfødererede blev drevet fra Missouri tidligt i krigen som et resultat af slaget ved Pea Ridge .\nOmfattende gerillakrig præget den trans-Mississippi-region, da Konføderationen manglede tropperne og logistikken til at støtte regelmæssige hære, der kunne udfordre Unionens kontrol. Roving Confederate bands som Quantrill's Raiders terroriserede landskabet og ramte både militære installationer og civile bosættelser. "Sons of Liberty" og "Order of the American Knights" angreb fagforeningsfolk, valgte embedsmænd og ubevæbnede uniformerede soldater. Disse partisaner kunne ikke helt køres ud af staten Missouri, før en hel regelmæssig EU-infanteridivision var engageret. I 1864 skadede disse voldelige aktiviteter den landsdækkende antikrigsbevægelse, der organiserede mod genvalget af Lincoln. Missouri blev ikke kun i Unionen, men Lincoln tog 70 procent af stemmerne til genvalg.\nTalrige mindre militære aktioner syd og vest for Missouri forsøgte at kontrollere det indiske territorium og New Mexico-territoriet for Unionen. Den Slaget ved Glorieta Pass var det afgørende slag i New Mexico kampagne . Unionen afviste konfødererede angreb i New Mexico i 1862, og den eksilerede Arizona-regering trak sig tilbage til Texas. I det indiske territorium brød der borgerkrig ud inden for stammer. Omkring 12.000 indiske krigere kæmpede for konføderationen og mindre antal for Unionen. Den mest fremtrædende Cherokee var brigadegeneral Stand Watie , den sidste konfødererede general, der overgav sig.\nEfter Vicksburgs fald i juli 1863 blev general Kirby Smith i Texas informeret af Jefferson Davis om, at han ikke kunne forvente yderligere hjælp fra øst for Mississippi-floden. Selvom han manglede ressourcer til at slå Unionens hære, opbyggede han et formidabelt arsenal i Tyler sammen med sin egen Kirby Smithdom-økonomi, et virtuelt "uafhængigt fiefdom" i Texas, herunder jernbanekonstruktion og international smugling. Unionen engagerede ham ikke direkte. Dens 1864 Red River-kampagne for at tage Shreveport, Louisiana, var en fiasko, og Texas forblev i konfødererede hænder under hele krigen.\nLower Seaboard teater\nYderligere oplysninger: Lower Seaboard Theatre of the American Civil War\nLower Seaboard-teatret henviser til militære og flådeoperationer, der fandt sted nær kystområderne i det sydøstlige (Alabama, Florida, Louisiana, Mississippi, South Carolina og Texas) samt den sydlige del af Mississippi-floden (Port Hudson og syd) . Union Naval aktiviteter blev dikteret af Anaconda-planen.\nEn af de tidligste kampe under krigen blev udkæmpet på Port Royal Sound , syd for Charleston. Meget af krigen langs South Carolina-kysten koncentrerede sig om at erobre Charleston . I et forsøg på at erobre Charleston forsøgte EU-militæret to tilgange, ad land over James- eller Morris-øerne eller gennem havnen. De konfødererede kunne dog køre hvert unionsangreb tilbage. Et af de mest berømte af landangrebene var det andet slag ved Fort Wagner , hvor det 54. Massachusetts infanteri deltog. Føderalerne led et alvorligt nederlag i denne kamp og mistede 1.500 mand, mens de konfødererede kun tabte 175.\nFort Pulaski på Georgiens kyst var et tidligt mål for EU-flåden. Efter erobringen af Port Royal blev en ekspedition organiseret med ingeniørtropper under kommando af kaptajn Quincy A. Gillmore , hvilket tvang en konfødereret overgivelse. Unionens hær besatte fortet resten af krigen efter reparation.\nNew Orleans fanget.\nI april 1862 angreb en EU-marine task force under kommando af kommandør David D. Porter angreb på Forts Jackson og St. Philip , som beskyttede flodindgangen til New Orleans fra syd. Mens en del af flåden bombarderede fortene, tvang andre skibe en pause i forhindringerne i floden og gjorde det muligt for resten af flåden at dampe op ad floden til byen. En EU-hærstyrke under kommando af generalmajor Benjamin Butler landede nær fortene og tvang deres overgivelse. Butlers kontroversielle kommando over New Orleans fik ham tilnavnet "Beast".\nDet følgende år belejrede Unionens hær ved Golfen under generalmajor Nathaniel P. Banks Port Hudson i næsten otte uger, den længste belejring i amerikansk militærhistorie. De konfødererede forsøgte at forsvare sig med Bayou Teche-kampagnen , men overgav sig efter Vicksburg. Disse to overgivelser gav Unionen kontrol over hele Mississippi.\nFlere små træfninger blev kæmpet i Florida, men ingen større slag. Den største var slaget ved Olustee i begyndelsen af 1864.\nPacific Coast teater\nYderligere oplysninger: Pacific Coast Theatre of the American Civil War\nPacific Coast-teatret henviser til militære operationer på Stillehavet og i staterne og territorierne vest for den kontinentale kløft.\nErobringen af Virginia\nI begyndelsen af 1864 gjorde Lincoln Grant til øverstbefalende for alle EU-hære. Grant skabte sit hovedkvarter hos Potomac-hæren og satte generalmajor William Tecumseh Sherman under kommando over de fleste vestlige hære. Grant forstod begrebet total krig og mente sammen med Lincoln og Sherman, at kun det fuldstændige nederlag for konfødererede styrker og deres økonomiske base ville afslutte krigen. Dette var total krig ikke med at dræbe civile, men snarere i at tage proviant og foder og ødelægge hjem, gårde og jernbaner, som Grant sagde "ellers ville være gået til støtte for løsrivelse og oprør. Denne politik tror jeg udøvede en væsentlig indflydelse på at skynde sig slutningen. " Grant udtænkte en koordineret strategi, der ville ramme hele konføderationen fra flere retninger. Generalerne George Meade og Benjamin Butler blev beordret til at bevæge sig mod Lee nær Richmond, General Franz Sigel (og senere Philip Sheridan ) skulle angribe Shenandoah Valley , General Sherman skulle erobre Atlanta og marchere til havet (Atlanterhavet), General George Crook og William W. Averell skulle operere mod jernbaneforsyningslinjer i West Virginia , og generalmajor Nathaniel P. Banks skulle erobre Mobile , Alabama.\nDisse døde soldater - fra Ewells maj 1864-angreb på Spotsylvania - forsinkede Grants fremrykning på Richmond i Overland-kampagnen .\nGrants hær gik ud på Overland-kampagnen med den hensigt at trække Lee til et forsvar af Richmond, hvor de ville forsøge at fastgøre og ødelægge den konfødererede hær. EU-hæren forsøgte først at manøvrere forbi Lee og kæmpede adskillige slag, især i ørkenen , Spotsylvania og Cold Harbor . Disse kampe resulterede i store tab på begge sider og tvang Lees konfødererede til at falde tilbage gentagne gange. I slaget ved Yellow Tavern mistede de konfødererede Jeb Stuart.\nEt forsøg på at overgå Lee fra syd mislykkedes under Butler, som var fanget inde i Bermuda Hundred flodbøjning. Hver kamp resulterede i tilbageslag for Unionen, der afspejlede, hvad de havde lidt under tidligere generaler, men i modsætning til de tidligere generaler kæmpede Grant frem for at trække sig tilbage. Grant var sej og fortsatte med at presse Lees Army of Northern Virginia tilbage til Richmond. Mens Lee forberedte sig på et angreb på Richmond, vendte Grant uventet sydpå for at krydse James-floden og begyndte den langvarige belejring af Petersborg , hvor de to hære engagerede sig i skyttegravskrig i over ni måneder.\nGrant fandt endelig en kommandør, general Philip Sheridan, aggressiv nok til at sejre i Valley Campaigns i 1864 . Sheridan blev oprindeligt frastødt i slaget ved det nye marked af den tidligere amerikanske vicepræsident og konfødererede general John C. Breckinridge . Slaget om det nye marked var Konføderationens sidste store sejr i krigen og omfattede en afgift fra teenage-VMI-kadetter. Efter at have fordoblet sin indsats besejrede Sheridan generalmajor Jubal A. Tidligt i en række kampe, inklusive et endelig afgørende nederlag i slaget ved Cedar Creek . Sheridan fortsatte derefter med at ødelægge landbrugsbasen i Shenandoah Valley , en strategi svarende til den taktik, Sherman senere anvendte i Georgien.\nPeacemakers af George Peter Alexander Healy portrætterer Sherman , Grant , Lincoln og Porter, der diskuterer planer for de sidste uger af borgerkrigen ombord på dampskibet River Queen i marts 1865. (Klikbart billede - brug markøren til at identificere.)\nI mellemtiden manøvrerede Sherman fra Chattanooga til Atlanta og besejrede konfødererede generaler Joseph E. Johnston og John Bell Hood undervejs. Atlanta 's fald den 2. september 1864 garanterede genvalg af Lincoln som præsident. Hood forlod Atlanta-området for at svinge rundt og true Shermans forsyningslinjer og invadere Tennessee i Franklin – Nashville-kampagnen . Unionens generalmajor John Schofield besejrede Hood i slaget ved Franklin , og George H. Thomas uddelte Hood et massivt nederlag i slaget ved Nashville , hvilket effektivt ødelagde Hoods hær.\nEfter at have forladt Atlanta og hans forsyningsbase marcherede Shermans hær med en ukendt destination og spildte omkring 20 procent af gårdene i Georgien i hans " marts til havet ". Han nåede Atlanterhavet i Savannah , Georgien, i december 1864. Shermans hær blev efterfulgt af tusinder af frigjorte slaver; der var ingen større slag i løbet af marts. Sherman vendte nordpå gennem South Carolina og North Carolina for at nærme sig de konfødererede Virginia-linjer fra syd, hvilket øgede presset på Lees hær.\nLees hær, udtyndet af desertering og tab, var nu meget mindre end Grants. Et sidste konfødererede forsøg på at bryde Unionens greb om Petersborg mislykkedes i det afgørende slag om Five Forks (undertiden kaldet " Konføderationens Waterloo ") den 1. april. Dette betød, at Unionen nu kontrollerede hele omkredsen omkring Richmond-Petersborg fuldstændigt afskære det fra konføderationen. Da han indså, at hovedstaden nu var tabt, besluttede han at evakuere sin hær. Den konfødererede hovedstad faldt til Union XXV Corps , sammensat af sorte tropper. De resterende konfødererede enheder flygtede vestpå efter et nederlag ved Sayler's Creek .\nHovedartikel: Konklusion af den amerikanske borgerkrig\nDenne New York Times forside fejrede Lees overgivelse og overskrifter, hvordan Grant lod konfødererede officerer beholde deres våben og "parolerede" de konfødererede officerer og mænd.\nNyhederne om Lees overgivelse den 9. april nåede denne sydlige avis (Savannah, Georgien) den 15. april - efter skyderiet af præsident Lincoln den 14. april. Artiklen citerer Grants vilkår for overgivelse.\nOprindeligt havde Lee ikke til hensigt at overgive sig, men planlagde at omgruppere sig i landsbyen Appomattox Court House , hvor forsyningerne skulle vente og derefter fortsætte krigen. Grant jagede Lee og kom foran ham, så da Lees hær nåede Appomattox Court House, blev de omgivet. Efter en indledende kamp besluttede Lee, at kampen nu var håbløs, og overgav sin hær i det nordlige Virginia den 9. april 1865 i McLean House . I en utraditionel gestus og som et tegn på Grants respekt og forventning om fredelig gendannelse af konfødererede stater til Unionen fik Lee lov til at holde sit sværd og sin hest, Traveler .\nDen 14. april 1865 blev præsident Lincoln skudt af John Wilkes Booth , en sydlig sympatisør. Lincoln døde tidligt næste morgen. Lincolns vicepræsident, Andrew Johnson , blev uskadt, da hans fremtidige snigmorder, George Atzerodt , mistede nerven, så han blev straks svoret ind som præsident. I mellemtiden overgav de konfødererede styrker over hele Syden sig, da nyheden om Lees overgivelse nåede dem. Den 26. april 1865, samme dag Boston Corbett dræbte Booth i en tobakslad, overgav general Joseph E. Johnston næsten 90.000 mand fra hæren i Tennessee til generalmajor William Tecumseh Sherman på Bennett Place nær nutidens Durham, North Carolina. Det viste sig at være den største overgivelse af konfødererede styrker. Den 4. maj overgav alle resterende konfødererede styrker i Alabama og Mississippi. Præsident Johnson erklærede officielt en ende på oprøret den 9. maj 1865; Konfødereret præsident, Jefferson Davis , blev fanget den følgende dag. Den 2. juni overgav Kirby Smith officielt sine tropper i Trans-Mississippi-afdelingen. Den 23. juni blev Cherokee-leder Stand Watie den sidste konfødererede general, der overgav sine styrker.\nHovedartikler: Union (amerikansk borgerkrig) , konfødererede stater i Amerika og økonomi i de konfødererede stater i Amerika\nUnionens sejr og kølvandet\nForklaring af Unionens sejr\nKort over konfødererede territorietab år for år\nDe årsager til krig , en begrundelse for resultatet, og selv navnet på selve krigen er emner af dvælende påstand i dag. Nord- og Vesten blev rige, mens det engang rige Syd blev fattigt i et århundrede. Den nationale politiske magt for slaveejerne og de rige sydboere sluttede. Historikere er mindre sikre på resultaterne af genopbygningen efter krigen, især med hensyn til de 2. klasses unionsborgerskab og deres fattigdom.\nHistorikere har drøftet, om Konføderationen kunne have vundet krigen. De fleste lærde, herunder James McPherson , hævder, at den konfødererede sejr i det mindste var mulig. McPherson hævder, at Nordens fordel i befolkning og ressourcer gjorde nordlig sejr sandsynlig, men ikke garanteret. Han hævder også, at hvis Konføderationen havde kæmpet ved hjælp af ukonventionelle taktikker, ville de lettere have været i stand til at holde ud længe nok til at udtømme Unionen.\nKonfødererede havde ikke brug for at invadere og holde fjendens territorium for at vinde, men kun brug for at kæmpe en defensiv krig for at overbevise Norden om, at omkostningerne ved at vinde var for høje. Norden havde brug for at erobre og holde store strækninger af fjendens territorium og besejre konfødererede hære for at vinde. Lincoln var ikke en militær diktator og kunne fortsætte med at kæmpe krigen, så længe den amerikanske offentlighed støttede en fortsættelse af krigen. Konføderationen forsøgte at vinde uafhængighed ved langvarig Lincoln; dog efter at Atlanta faldt og Lincoln besejrede McClellan i valget i 1864, sluttede alt håb om en politisk sejr for Syden. På det tidspunkt havde Lincoln sikret sig støtte fra republikanerne, krigsdemokraterne, grænsestaterne, frigjorte slaver og Storbritanniens og Frankrigs neutralitet. Ved at besejre demokraterne og McClellan besejrede han også Copperheads og deres fredsplatform.\nSammenligning af Union og Confederacy, 1860–1864\nBefolkning 1860 22.100.000 (71%) 9.100.000 (29%)\nGratis 1860 21.700.000 (81%) 5.600.000 (19%)\nSlave 1860 490.000 (11%) 3.550.000 (89%)\n1864 ubetydelig 1.900.000\nSoldater 1860–64 2.100.000 (67%) 1.064.000 (33%)\nJernbane miles 1860 21.800 (71%) 8.800 (29%)\n1864 29.100 (98%) ubetydelig\nFremstiller 1860 90% 10%\nVåbenproduktion 1860 97% 3%\nBomuldsballer 1860 ubetydelig 4.500.000\n1864 300.000 ubetydelig\nMange forskere hævder, at Unionen havde en uoverstigelig langsigtet fordel over Konføderationen i industriel styrke og befolkning. Konfødererede aktioner hævder de kun forsinket nederlag. Borgerkrigshistorikeren Shelby Foote udtrykte denne opfattelse kortfattet: "Jeg tror, at Norden kæmpede krigen med den ene hånd bag ryggen ... Hvis der havde været flere sydlige sejre og meget mere, ville Nord simpelthen have bragt den anden hånd ud bag ryggen. Jeg tror ikke, at Syd nogensinde har haft en chance for at vinde den krig. "\nEt mindretalsopfattelse blandt historikere er, at Konføderationen mistede, fordi, som E. Merton Coulter udtrykte det, "folk gjorde det ikke hårdt nok og længe nok til at vinde." Ifølge Charles H. Wilson i "Konføderationens sammenbrud " skulle "intern konflikt være fremtrædende i enhver forklaring på konfødereret nederlag." Den marxistiske historiker Armstead Robinson er enig og peger på klassekonflikt i den konfødererede hær mellem slaveejerne og det større antal ikke-ejere. Han hævder, at soldaterne, der ikke var ejer, voksede forbitrede over at kæmpe for at bevare slaveri og kæmpede mindre entusiastisk. Han tilskriver de største konfødererede nederlag i 1863 ved Vicksburg og Missionary Ridge til denne klassekonflikt. Imidlertid afviser de fleste historikere argumentet. James M. McPherson , efter at have læst tusinder af breve skrevet af konfødererede soldater, fandt stærk patriotisme, der fortsatte til slutningen; de troede virkelig, at de kæmpede for frihed og frihed. Selv da konføderationen synligt faldt sammen i 1864–65, siger han, at de fleste konfødererede soldater kæmpede hårdt. Historikeren Gary Gallagher citerer general Sherman, som i begyndelsen af 1864 kommenterede: "Djævlerne ser ud til at have en beslutsomhed, der kun kan beundres." På trods af deres tab af slaver og rigdom, med sult truende, fortsatte Sherman, "alligevel ser jeg intet tegn på svigt - nogle få desertører - rigeligt trætte af krig, men masserne besluttede at bekæmpe det."\nOgså vigtigt var Lincolns veltalenhed i at rationalisere det nationale formål og hans dygtighed til at holde grænsestaterne forpligtet til Unionens sag. Emancipation Proclamation var en effektiv anvendelse af præsidentens krigsmagt. Den konfødererede regering mislykkedes i sit forsøg på at få Europa involveret i krigen militært, især Storbritannien og Frankrig. Sydlige ledere havde brug for at få europæiske magter til at hjælpe med at bryde den blokade, Unionen havde skabt omkring de sydlige havne og byer. Lincolns marineblokade var 95 procent effektiv til at stoppe handelsvarer; som et resultat faldt import og eksport til Syd markant. Den overflod af europæisk bomuld og Storbritanniens fjendtlighed over for institutionen for slaveri sammen med Lincolns Atlanterhavs- og Mexicogolfbådsblokader reducerede alvorligt enhver chance for, at enten Storbritannien eller Frankrig ville komme ind i krigen.\nHistorikeren Don Doyle har hævdet, at Unionens sejr havde stor indflydelse på verdenshistoriens forløb. Unionens sejr gav folkelige demokratiske kræfter energi. En konfødereret sejr på den anden side ville have betydet en ny fødsel af slaveri, ikke frihed. Historikeren Fergus Bordewich hævder efter Doyle, at:\nNords sejr beviste afgørende holdbarheden af den demokratiske regering. Konfødereret uafhængighed på den anden side ville have etableret en amerikansk model for reaktionær politik og race-baseret undertrykkelse, der sandsynligvis ville have kastet en international skygge ind i det tyvende århundrede og måske derefter. "\nForskere har diskuteret, hvad virkningerne af krigen havde på den politiske og økonomiske magt i Syd. Den fremherskende opfattelse er, at den sydlige planter-elite bevarede sin stærke position i syd. En 2017-undersøgelse udfordrer imidlertid dette og bemærker, at mens nogle sydlige eliter bevarede deres økonomiske status, skabte uroen i 1860'erne større muligheder for økonomisk mobilitet i syd end i nord.\nEn ud af tretten veteraner var amputerede\nRester fra begge sider blev genbegravet\nNational kirkegård i Andersonville, GA.\nKrigen resulterede i mindst 1.030.000 tab (3 procent af befolkningen), inklusive omkring 620.000 soldatdødsfald - to tredjedele efter sygdom og 50.000 civile. Binghamton Universitys historiker J. David Hacker mener, at antallet af soldatdødsfald var ca. 750.000, 20 procent højere end traditionelt estimeret og muligvis helt op til 850.000. Krigen tegnede sig for flere amerikanske dødsfald end i alle andre amerikanske krige tilsammen.\nBaseret på tal fra 1860-folketællingen døde 8 procent af alle hvide mænd i alderen 13 til 43 år i krigen, inklusive 6 procent i nord og 18 procent i syd. Omkring 56.000 soldater døde i fængselslejre under krigen. Anslået 60.000 mænd mistede lemmer i krigen.\nUnionens hær døde, svarende til 15 procent af de over to millioner, der tjente, blev opdelt som følger:\n110.070 dræbt i aktion (67.000) eller døde af sår (43.000).\n199.790 døde af sygdom (75 procent skyldtes krigen, resten ville alligevel have fundet sted i det civile liv)\n24.866 døde i konfødererede fængselslejre\n9.058 dræbt af ulykker eller drukning\n15.741 andre / ukendte dødsfald\n359.528 samlede døde\nDerudover var der 4.523 dødsfald i flåden (2.112 i kamp) og 460 i marinesoldaterne (148 i kamp).\nSorte tropper udgjorde 10 procent af Unionens dødstall, de udgjorde 15 procent af sygdomsdødsfald, men mindre end 3 procent af dem, der blev dræbt i kamp. Tabet blandt afroamerikanere var højt i det sidste halvandet år, og fra alle rapporterede tab mistede cirka 20 procent af alle afroamerikanere, der var tilmeldt militæret deres liv under borgerkrigen. Især var deres dødelighed væsentligt højere end hvide soldater:\n[Vi] finder ifølge de reviderede officielle data, at de lidt over to millioner tropper i De Forenede Staters frivillige døde over 316.000 (af alle årsager) eller 15,2 procent. Af de 67.000 almindelige hær (hvide) tropper døde 8,6 procent eller ikke helt 6.000. Af de cirka 180.000 amerikanske farvede tropper døde dog over 36.000 eller 20,5 procent. Med andre ord var dødeligheden "blandt" de farvede tropper i USA under borgerkrigen femogtredive procent større end den blandt andre tropper, selvom førstnævnte først blev tilmeldt omkring 18 måneder efter kampene begyndte.\nKonfødererede poster opstillet af historikeren William F. Fox liste 74.524 dræbt og døde af sår og 59.292 døde af sygdom. Inkluderet konfødererede skøn over kamptab, hvor der ikke findes optegnelser, ville bringe konfødererede dødstall til 94.000 dræbte og døde af sår. Fox klagede imidlertid over, at optegnelser var ufuldstændige, især i løbet af det sidste år af krigen, og at slagmarken rapporterer sandsynligvis under-talt dødsfald (mange mænd tælles som såret i slagmarkrapporterne døde efterfølgende af deres sår). Thomas L. Livermore satte ved hjælp af Fox-data antallet af konfødererede ikke-kampdødsfald på 166.000 ved hjælp af det officielle skøn over EU-dødsfald som følge af sygdom og ulykker og en sammenligning af unions- og konfødererede tilmeldingsregistre for i alt 260.000 dødsfald. Dette udelukker dog de 30.000 dødsfald fra konfødererede tropper i fængsler, hvilket ville hæve det mindste antal dødsfald til 290.000.\nUnited States National Park Service bruger følgende tal i sin officielle opgørelse af krigstab:\n110.100 dræbt i aktion\n275.154 såret i aktion\n211.411 fanget (inklusive 30.192, der døde som krigsfanger)\n94.000 dræbt i aktion\n194.026 såret i aktion\n462.634 fanget (inklusive 31.000, der døde som krigsfanger)\nBegravelse af Union død på Antietam slagmarken, 1862\nMens tallene for 360.000 hærdødsfald for Unionen og 260.000 for Forbundsstaten forblev almindeligt citeret, er de ufuldstændige. Ud over at mange konfødererede optegnelser mangler, dels som et resultat af konfødererede enker, der ikke rapporterer om dødsfald på grund af at de ikke er berettigede til fordele, tællede begge hære kun tropper, der døde under deres tjeneste, og ikke de titusinder, der døde af sår eller sygdomme efter at have været afladet. Dette skete ofte kun få dage eller uger senere. Francis Amasa Walker , overinspektør for folketællingen fra 1870, brugte folketællinger og kirurgiske generelle data til at estimere et minimum på 500.000 EU-militærdødsfald og 350.000 konfødererede militærdødsfald til en samlet dødstall på 850.000 soldater. Mens Walkers skøn oprindeligt blev afvist på grund af undertællingen fra 1870, blev det senere fundet, at folketællingen kun var ude af 6,5%, og at de data, Walker brugte, ville være nogenlunde nøjagtige.\nAnalysering af antallet af døde ved hjælp af folketællingsdata til at beregne afvigelsen af dødsraten for mænd i kæmpealder fra normen antyder, at mindst 627.000 og højst 888.000, men sandsynligvis 761.000 soldater, døde i krigen. Dette ville nedbrydes til cirka 350.000 konfødererede og 411.000 militærdødsfald i Unionen, idet andelen af Unionen var forbundne til kamptab.\nDødsfald blandt tidligere slaver har vist sig at være meget sværere at estimere på grund af manglen på pålidelige folketællingsdata på det tidspunkt, skønt de vides at være betydelige, da tidligere slaver blev frigivet eller undsluppet i massivt antal i et område, hvor EU-hæren gjorde ikke har tilstrækkeligt husly, læger eller mad til dem. Professor James Downs fra University of Connecticut siger, at titusinder til hundreder af tusinder af slaver døde under krigen af sygdom, sult eller udsættelse, og at hvis disse dødsfald tælles med i krigens samlede antal, ville antallet af dødsfald overstige 1 million.\nTab var langt højere end under det nylige nederlag for Mexico , hvor der var cirka tretten tusind amerikanske dødsfald, inklusive færre end to tusind dræbte i kamp mellem 1846 og 1848. En af grundene til det høje antal kampdødsfald under krigen var den fortsatte brug af taktik svarende til de i Napoleonskrigene ved århundredskiftet, såsom opladning . Med fremkomsten af mere nøjagtige riflede tønder, Minié-kugler og (nær slutningen af krigen for EU-hæren ) gentagne skydevåben som Spencer Repeating Rifle og Henry Repeating Rifle blev soldater slået ned, da de stod i kø i det fri . Dette førte til vedtagelsen af skyttegravskrig , en kampstil, der definerede meget af første verdenskrig.\nDen rigdom, der blev samlet i slaver og slaveri for Konføderationens 3,5 millioner sorte, sluttede effektivt, da EU-hære ankom; de blev næsten alle befriet af frigørelsesproklamationen. Slaver i grænsestaterne og dem, der befandt sig i noget tidligere konfødereret territorium, besat før frigørelsesproklamationen, blev befriet ved statshandling eller (den 6. december 1865) ved det trettende ændringsforslag .\nKrigen ødelagde meget af den rigdom, der havde eksisteret i syd. Alle akkumulerede investeringer Konfødererede obligationer blev fortabt; de fleste banker og jernbaner var konkurs. Indkomsten pr. Person i Syd faldt til mindre end 40 procent af Nordens, en tilstand, der varede indtil langt ind i det 20. århundrede. Sydlig indflydelse i den amerikanske føderale regering, tidligere overvejet, blev stærkt formindsket indtil sidste halvdel af det 20. århundrede. Den fulde genopretning af Unionen var arbejdet i en meget omstridt efterkrigstid, kendt som Genopbygning .\nUnder genopbygningstiden blev den nationale enhed langsomt genoprettet, den nationale regering udvidede sin magt, og civile og politiske rettigheder blev tildelt befriede sorte slaver gennem ændringer til forfatningen og føderal lovgivning.\nSlaveri som et krigsspørgsmål\nAfskaffelse af slaveri var ikke et mål for Unionens krig fra starten, men det blev hurtigt et. Lincolns oprindelige påstande var, at bevarelse af Unionen var det centrale mål for krigen. I modsætning hertil så Syden sig som en kamp for at bevare slaveri. Mens ikke alle sydboere så sig selv som kæmpende for slaveri, havde de fleste officerer og over en tredjedel af folketinget i Lees hær tæt familiebånd til slaveri. For nordboere var derimod motivationen primært at bevare Unionen og ikke at afskaffe slaveri. Efterhånden som krigen trak, blev det imidlertid klart, at slaveri var den centrale faktor i konflikten. Lincoln og hans kabinet gjorde slutningen af slaveri til et krigsmål, der kulminerede i frigørelsesproklamationen . Lincolns beslutning om at udstede frigørelsesproklamationen vred både fredsdemokrater ("Copperheads") og krigsdemokrater , men gav de fleste republikanere energi. Ved at advare om, at frie sorte ville oversvømme Norden, opnåede demokrater gevinster ved valget i 1862 , men de fik ikke kontrol over kongressen. Republikanernes modargument om, at slaveri var fjendens grundpille, fik støt støt, idet demokraterne tabte afgørende ved valget i 1863 i den nordlige del af Ohio, da de forsøgte at genoplive det antisorte sentiment.\nHovedartikel: Emancipation Proclamation\nTil venstre: Kontraband - flygtige slaver - kokke, vaskerier, arbejdere, teamsters, jernbanereparationsbesætninger - flygtede til EU-hæren, men blev først officielt frigivet i 1863 af frigørelsesproklamationen .\nTil højre: I 1863 accepterede EU-hæren Freedmen . Set her er sorte og hvide teenagersaldre.\nEmancipation Proclamation gjorde det muligt for afroamerikanere, både gratis sorte og undslapne slaver, at slutte sig til Unionens hær. Omkring 190.000 meldte sig frivilligt, hvilket yderligere forbedrede den numeriske fordel, som EU-hære havde i forhold til de konfødererede, som ikke turde efterligne den tilsvarende arbejdskraftkilde af frygt for fundamentalt at underminere slaveriets legitimitet.\nUnder borgerkrigen blev stemningen omkring slaver, slaveri og frigørelse i USA delt. Lincolns frygt for at gøre slaveri til et krigsspørgsmål var baseret i en hård virkelighed: afskaffelse nyder ikke bred støtte i vest, territorierne og grænsestaterne. I 1861 bekymrede Lincoln sig for, at for tidlige forsøg på frigørelse ville betyde tabet af grænsestaterne, og at "at miste Kentucky er næsten det samme som at tabe hele spillet." Copperheads og nogle krigsdemokrater modsatte sig frigørelse, skønt sidstnævnte til sidst accepterede det som en del af den samlede krig, der var nødvendig for at redde Unionen.\nFørst vendte Lincoln om forsøg på frigørelse af krigsminister Simon Cameron og generalerne John C. Frémont (i Missouri) og David Hunter (i South Carolina, Georgia og Florida) for at bevare grænsestaternes loyalitet og krigsdemokraterne. Lincoln advarede grænsen om, at en mere radikal form for frigørelse ville ske, hvis hans gradvise plan baseret på kompenseret frigørelse og frivillig kolonisering blev afvist. Men kun District of Columbia accepterede Lincolns gradvise plan, som blev vedtaget af Kongressen. Da Lincoln fortalte sit kabinet om sin foreslåede frigørelsesproklamation, rådede Seward Lincoln til at vente på en sejr, før den blev udstedt, da det ellers ville virke som "vores sidste skrig på tilbagetoget". Lincoln lagde grunden til offentlig støtte i et åbent brev, der blev offentliggjort i afskaffelsestid Horace Greeleys avis.\nI september 1862 gav Slaget ved Antietam denne mulighed, og den efterfølgende krigsførerkonference tilføjede støtte til proklamationen. Lincoln udsendte sin foreløbige frigørelseserklæring den 22. september 1862 og hans sidste frigørelseserklæring den 1. januar 1863. I sit brev til Albert G. Hodges forklarede Lincoln sin tro på, at "Hvis slaveri ikke er forkert, er der intet galt ... Og alligevel har jeg aldrig forstået, at formandskabet tildelte mig en ubegrænset ret til at handle officielt efter denne dom og følelse ... Jeg hævder ikke at have kontrollerede begivenheder, men indrømmer tydeligt, at begivenheder har kontrolleret mig. "\nLincolns moderat tilgang lykkedes at få grænsestater, krigsdemokrater og frigjorte slaver til at kæmpe for Unionen. De EU-kontrollerede grænsestater (Kentucky, Missouri, Maryland, Delaware og West Virginia) og EU-kontrollerede regioner omkring New Orleans, Norfolk og andre steder var ikke dækket af Emancipation Proclamation. Alle afskaffede slaveri alene, undtagen Kentucky og Delaware. Bekendtgørelsen nyder ikke universel støtte. Det forårsagede meget uro i de vestlige stater, hvor racistiske følelser førte til stor frygt for afskaffelse. Der var en vis bekymring for, at proklamationen ville føre til arv af vestlige stater og tilskyndte stationering af EU-tropper i Illinois i tilfælde af oprør.\nDa frigørelsesproklamationen var baseret på præsidentens krigsmagt, omfattede den kun territorium, der var ejet af konfødererede på det tidspunkt. Proklamationen blev imidlertid et symbol på Unionens voksende forpligtelse til at tilføje frigørelse til Unionens definition af frihed. Emancipation Proklamation reducerede i høj grad Forbundets håb om at få hjælp fra Storbritannien eller Frankrig. I slutningen af 1864 spillede Lincoln en førende rolle i at få Kongressen til at stemme på det trettende ændringsforslag , som gjorde frigørelse universel og permanent.\nI Texas v. White , 74 US 700 (1869), besluttede USA's højesteret, at Texas havde været en stat lige siden det først blev medlem af Unionen, på trods af påstande om, at det blev medlem af de konfødererede stater ; retten mente endvidere, at forfatningen ikke tillod stater at ensidigt løsrive sig fra De Forenede Stater, og at løsrivelsesordinancerne og alle lovgivningshandlinger inden for fratrædende stater, der havde til formål at gennemføre sådanne ordinancer, var "absolut ugyldige ", under forfatningen.\nNordlige lærere rejste ind i syd for at give uddannelse og uddannelse til den nyligt frigjorte befolkning.\nKrigen havde helt ødelagt syd og stillede alvorlige spørgsmål om, hvordan syd ville blive integreret i Unionen igen. Genopbygning begyndte under krigen med frigørelsesproklamationen den 1. januar 1863, og den fortsatte indtil 1877. Den omfattede flere komplekse metoder til at løse de udestående problemer i krigens efterspørgsel, hvoraf de vigtigste var de tre " Genopbygningsændringer " til forfatningen: det 13. forbud mod slaveri (1865), det 14. der garanterer slaveri statsborgerskab (1868) og det 15. der sikrer stemmerettigheder til slaver (1870). Ud fra EU-perspektivet var målene for genopbygning at konsolidere Unionens sejr på slagmarken ved at genforene Unionen; at garantere en " republikansk regeringsform " for de tidligere konfødererede stater; og at afslutte slaveri permanent - og forhindre semi-slaveri-status.\nPræsident Johnson tog en mild tilgang og så opnåelsen af de vigtigste krigsmål som realiseret i 1865, da hver tidligere oprørsstat afviste løsrivelse og ratificerede det trettende ændringsforslag. Radikale republikanere krævede bevis for, at den konfødererede nationalisme var død, og at slaverne virkelig var frie. De kom frem efter valget i 1866 og fortryder meget af Johnsons arbejde. I 1872 argumenterede de "liberale republikanere" for, at krigsmålene var nået, og at genopbygningen skulle ophøre. De kørte en præsidentbillet i 1872, men blev afgjort besejret. I 1874 overtog demokrater, primært sydlige, kontrol over kongressen og modsatte sig mere genopbygning. Den Kompromis i 1877 lukket med en national konsensus om, at borgerkrigen endelig var afsluttet. Med tilbagetrækningen af føderale tropper overtog de hvide imidlertid kontrollen over alle sydlige lovgivere; den Jim Crow periode med fratagelse af stemmeret og juridisk adskillelse blev indvarslede.\nBorgerkrigen ville have en enorm indflydelse på amerikansk politik i de kommende år. Mange veteraner på begge sider blev efterfølgende valgt til det politiske kontor, herunder fem amerikanske præsidenter: General Ulysses Grant, Rutherford B. Hayes , James Garfield , Benjamin Harrison og William McKinley .\nTil venstre: Monument til Republikkens store hær , en veteranorganisation fra Unionen\nTil højre: Cherokee Confederates- genforening i New Orleans, 1903\nBorgerkrigen er en af de centrale begivenheder i amerikansk kollektiv hukommelse. Der er utallige statuer, erindringer, bøger og arkivsamlinger. Hukommelsen inkluderer hjemmefronten, militære anliggender, behandlingen af soldater, både levende og døde, i krigens efterfølgende, skildringer af krigen i litteratur og kunst, evalueringer af helte og skurke og overvejelser om den moralske og politiske lektion i krig. Det sidste tema inkluderer moralske evalueringer af racisme og slaveri, heroisme i kamp og heroisme bag linjerne og spørgsmålene om demokrati og mindretals rettigheder samt forestillingen om et " Liberty Empire ", der påvirker verden.\nProfessionelle historikere har lagt meget mere vægt på årsagerne til krigen end selve krigen. Militærhistorie har stort set udviklet sig uden for den akademiske verden, hvilket har ført til en spredning af studier af ikke-lærde, der ikke desto mindre er fortrolige med de primære kilder og lægger stor vægt på slag og kampagner, og som skriver for offentligheden snarere end det videnskabelige samfund. Bruce Catton og Shelby Foote er blandt de mest kendte forfattere. Næsten alle større figurer i krigen, både nord og syd, har haft en seriøs biografisk undersøgelse.\nHovedartikel: Lost Cause of the Confederacy\nHukommelsen om krigen i det hvide syd udkrystalliserede sig i myten om "den mistede sag" : at den konfødererede sag var en retfærdig og heroisk sag. Myten formede regional identitet og racerelationer i generationer. Alan T. Nolan bemærker, at den mistede sag udtrykkeligt var "en rationalisering, en skjul for at hævde navn og berømmelse" for de oprørske. Nogle påstande drejer sig om slaveriets ubetydelighed; nogle appeller fremhæver kulturelle forskelle mellem nord og syd; den militære konflikt fra konfødererede aktører er idealiseret; under alle omstændigheder blev løsrivelse sagt at være lovlig. Nolan hævder, at vedtagelsen af perspektivet Lost Cause lettede genforeningen af Nord og Syd, mens den undskyldte den "virulente racisme" i det 19. århundrede , idet han ofrede sort amerikansk fremskridt til hvidmands genforening. Han betragter også den mistede sag som "en karikatur af sandheden. Denne karikatur gengiver fuldstændigt vildledende og fordrejer fakta i sagen" i alle tilfælde. The Lost Cause myten blev formaliseret af Charles A. Beard og Mary R. Beard, hvis The Rise of American Civilization (1927) skabte "Beardian historiography". Skægene bagatelliserede slaveri, afskaffelse og moralspørgsmål. Skønt denne fortolkning blev opgivet af skægene i 1940'erne, og af historikere generelt i 1950'erne, gentager Beardian-temaer stadig blandt Lost Cause-forfattere.\nFra og med 1961 udgav det amerikanske posthus mindesmærker til fem berømte slag, der hver blev udstedt på 100-året for det respektive slag.\nDen første indsats for borgerkrigs bevarelse og mindesmærkning af slagmarken kom under selve krigen med oprettelsen af nationale kirkegårde i Gettysburg, Mill Springs og Chattanooga. Soldater begyndte at oprette markører på slagmarker, der begyndte med det første slag ved Bull Run i juli 1861, men det ældste overlevende monument er Hazen Brigade Monument nær Murfreesboro, Tennessee , bygget i sommeren 1863 af soldater i Union Col.William B.Hazens brigade for at markere stedet, hvor de begravede deres døde efter slaget ved Stones River . I 1890'erne etablerede den amerikanske regering fem borgerkrigs slagmarksparker under krigsafdelingen, begyndende med oprettelsen af Chickamauga og Chattanooga National Military Park i Tennessee og Antietam National Battlefield i Maryland i 1890. Shiloh National Military Park blev etableret i 1894 efterfulgt af Gettysburg National Military Park i 1895 og Vicksburg National Military Park i 1899. I 1933 blev disse fem parker og andre nationale monumenter overført til nationalparkens jurisdiktion.\nDen moderne bevægelsesbevægelse for borgerkrigs slagmark begyndte i 1987 med grundlæggelsen af Association for Conservation of Civil War Sites (APCWS), en græsrodsorganisation oprettet af borgerkrigshistorikere og andre for at bevare slagmarkens jord ved at erhverve den. I 1991 blev den oprindelige borgerkrigs trust oprettet i form af Frihedsgudinden / Ellis Island Foundation, men undlod at tiltrække virksomhedsdonorer og hjalp snart med at styre udbetalingen af US Mint Civil War-mindemønterindtægter beregnet til bevarelse af slagmarken. Selvom de to nonprofitorganisationer gik sammen om flere erhvervelser på slagmarken, fik igangværende konflikter begge organisationers bestyrelser til at lette en fusion, hvilket skete i 1999 med oprettelsen af Civil War Preservation Trust. I 2011 blev organisationen omdøbt og blev igen Civil War Trust . Efter at have udvidet sin mission i 2014 til at omfatte slagmarker under revolutionskrig og krig i 1812, blev nonprofitorganisationen American Battlefield Trust i maj 2018, der opererede med to divisioner, Civil War Trust og Revolutionary War Trust. Fra 1987 til maj 2018 bevarede Trust og dets forgængerorganisationer sammen med deres partnere 49.893 hektar slagmarkjord gennem erhvervelse af ejendom eller bevarelsesfaciliteter på mere end 130 slagmarker i 24 stater.\nDe fem store borgerkrigs slagmarksparker, der drives af National Park Service (Gettysburg, Antietam, Shiloh, Chickamauga / Chattanooga og Vicksburg) havde tilsammen 3,1 millioner besøgende i 2018, et fald på 70% fra 10,2 millioner i 1970. Deltagelse i Gettysburg i 2018 var 950.000, et fald på 86% siden 1970.\nHovedartikel: Mindedag om den amerikanske borgerkrig\nSe også: Mindesmærke for den amerikanske borgerkrig på frimærker\nØverst: Republikkens store hær (Union)\nNederst: United Confederate Veterans\nDen amerikanske borgerkrig er blevet fejret i mange kapaciteter, lige fra genoptagelse af slag til statuer og mindehaller, til film, der produceres, til frimærker og mønter med temaer fra borgerkrigen, der alle er med til at forme den offentlige hukommelse. Denne varierede fremkomst skete i større proportioner på 100- og 150-årsdagen. Hollywoods overtagelse af krigen har haft særlig indflydelse på at forme den offentlige hukommelse, som det ses i filmklassikere som Birth of a Nation (1915), Gone with the Wind (1939) og for nylig Lincoln (2012). Ken Burns 'PBS - tv - serie The Civil War (1990) huskes især godt, men kritiseret for sin historiografi.\nTalrige teknologiske innovationer under borgerkrigen havde stor indflydelse på videnskaben fra det 19. århundrede. Borgerkrigen var et af de tidligste eksempler på en " industriel krig ", hvor teknologisk styrke bruges til at opnå militær overherredømme i en krig. Nye opfindelser, såsom tog og telegraf , leverede soldater, forsyninger og beskeder på et tidspunkt, hvor heste blev anset for at være den hurtigste måde at rejse på. Det var også i denne krig, når lande første gang brugt antenne krigsførelse, i form af rekognoscering balloner , til en signifikant effekt. Det så den første handling, der involverede dampdrevne jernklædte krigsskibe i flådekrigshistorien. Gentagne skydevåben som Henry-riflen , Spencer-riflen , Colt-revolverriffen , Triplett & Scott-karabin og andre dukkede først op under borgerkrigen; de var en revolutionerende opfindelse, der snart ville erstatte næseparti og skydevåben med enkelt skud i krigsførelse. Krigen var også den første optræden af hurtigskydende våben og maskingeværer som Agar-pistolen og Gatling-pistolen .\nI kultur- og kunstværker\nBorgerkrigen er en af de mest undersøgte begivenheder i amerikansk historie, og samlingen af kulturværker omkring den er enorm. Dette afsnit giver en forkortet oversigt over de mest bemærkelsesværdige værker.\nDen konfødererede regerings opkomst og fald (1881) af Jefferson Davis\nDen private historie om en kampagne, der mislykkedes (1885) af Mark Twain\nTexar's Revenge, eller, North Against South (1887) af Jules Verne\nEn forekomst ved Owl Creek Bridge (1890) af Ambrose Bierce\nThe Red Badge of Courage (1895) af Stephen Crane\nBorte med vinden (1936) af Margaret Mitchell\nNord og Syd (1982) af John Jakes\nFødslen af en nation (1915, USA)\nBorte med vinden (1939, USA)\nThe Good, the Bad and the Ugly (1966, Italien-Spanien-FRG)\nNord og Syd (miniserie)\nSe også: Musik fra den amerikanske borgerkrig\nSlags salme af republikken\nNord & Syd (1989, FR)\nAgeods amerikanske borgerkrig (2007, US / FR)\nHistorie Borgerkrig: Hemmelige missioner (2008, USA)\nAgeods amerikanske borgerkrig II (2013, US / FR)\nListe over amerikanske borgerkrigskampe\nListe over dyreste amerikanske borgerkrigskampe\nListe over våben i den amerikanske borgerkrig\nAnden amerikansk borgerkrig\nFormandskab for Abraham Lincoln\nUniformer fra de konfødererede staters væbnede styrker\nAfroamerikanere i den amerikanske borgerkrig\nTyske amerikanere i den amerikanske borgerkrig\nIrske amerikanere i den amerikanske borgerkrig\nMindedag for den amerikanske borgerkrig\nMindesmærke for den amerikanske borgerkrig på frimærker\nUddannelse af befriede mennesker under borgerkrigen\nSpionagehistorie § Amerikansk borgerkrig 1861–1865\nSpioner i den amerikanske borgerkrig\nInfanteri i den amerikanske borgerkrig\nListe over skibe fanget i det 19. århundrede # Amerikansk borgerkrig\nSlaveri under den amerikanske borgerkrig\nCanada i den amerikanske borgerkrig\nUdenlandsk ansættelse i den amerikanske borgerkrig\nPreussen i den amerikanske borgerkrig\nStorbritannien i den amerikanske borgerkrig\nKategori: Amerikansk borgerkrig efter stat\nListe over konfødererede monumenter og mindesmærker\nListe over mindesmærker og monumenter på Arlington National Cemetery\nListe over mindesmærker over Jefferson Davis\nListe over mindesmærker over Robert E. Lee\nListe over mindesmærker over Stonewall Jackson\nListe over monumenter rejst af United Daughters of the Confederacy\nListe over monumenter på Gettysburg slagmark\nListe over Unionens borgerkrigsmonumenter og mindesmærker\nMindesmærker til Abraham Lincoln\nFjernelse af konfødererede monumenter og mindesmærker\nAndre moderne borgerkrige i verden\nHovedartikel: Liste over borgerkrige\nHovedartikel: Bibliografi om den amerikanske borgerkrig\nAhlstrom, Sydney E. (1972). En religiøs historie af det amerikanske folk . New Haven, Connecticut: Yale University Press. ISBN 978-0-300-01762-5 .\nAnderson, Bern (1989). Til søs og ved floden: Borgerkrigens flådehistorie . New York, New York: Da Capo Press. ISBN 978-0-306-80367-3 .\nAsante, Molefi Kete; Mazama, Ama (2004). Encyclopedia of Black Studies . Thousand Oaks, Californien: SAGE Publications. ISBN 978-0-7619-2762-4 .\nBeringer, Richard E., Archer Jones og Herman Hattaway, Why the South Lost the Civil War (1986), indflydelsesrig analyse af faktorer; en forkortet version er Elements of Confederate Defeat: Nationalism, War Aims, and Religion (1988)\nBestor, Arthur (1964). "Den amerikanske borgerkrig som en forfatningsmæssig krise". American Historical Review . 69 (2): 327-52. doi : 10.2307 / 1844986 . JSTOR 1844986 .\nCanney, Donald L. (1998). Lincolns Navy: Skibene, mænd og organisation, 1861–65 . Annapolis, Maryland: Naval Institute Press. ISBN 978-1-55750-519-4 .\nCatton, Bruce (1960). Borgerkrigen . New York: American Heritage Distribueret af Houghton Mifflin. ISBN 978-0-8281-0305-3 .\nChambers, John W .; Anderson, Fred (1999). Oxford Companion to American Military History . Oxford, New York: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-507198-6 .\nDavis, William C. (1983). Stå i kampens dag: Den imperiliserede union: 1861–1865 . Garden City, New York: Doubleday. ISBN 978-0-385-14895-5 .\nDavis, William C. (2003). Se væk !: En historie om de konfødererede stater i Amerika . New York: Gratis presse. ISBN 978-0-7432-3499-3 .\nDonald, David; Baker, Jean H .; Holt, Michael F. (2001). Borgerkrigen og genopbygningen . New York: WW Norton & Company. ISBN 978-0-393-97427-0 .\nFehrenbacher, Don E. (1981). Slaveri, lov og politik: Dred Scott-sagen i historisk perspektiv . Oxford, New York: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-502883-6 .\nFellman, Michael; Gordon, Lesley J .; Sunderland, Daniel E. (2007). Denne frygtelige krig: borgerkrigen og dens eftervirkninger (2. udgave). New York: Pearson. ISBN 978-0-321-38960-2 .\nFoner, Eric (1981). Politik og ideologi i borgerkrigens tidsalder . Oxford, New York: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-502926-0 . Hentet 20. april 2012 .\nFoner, Eric (2010). The Fiery Trial: Abraham Lincoln og American Slavery . New York: WW Norton & Co. ISBN 978-0-393-34066-2 .\nFoote, Shelby (1974). Borgerkrigen: En fortælling: bind 1: Fort Sumter til Perryville . New York: Vintage Books. ISBN 978-0-394-74623-4 .\nFrank, Joseph Allan; Reaves, George A. (2003). At se elefanten: rå rekrutter i slaget ved Shiloh . Urbana, Illinois: University of Illinois Press. ISBN 978-0-252-07126-3 .\nFuller, Howard J. (2008). Klædt i jern - Den amerikanske borgerkrig og den britiske flådemagts udfordring . Annapolis, Maryland: Naval Institute Press. ISBN 978-1-59114-297-3 .\nGallagher, Gary W. (1999). Den konfødererede krig . Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press. ISBN 978-0-674-16056-9 .\nGara, Larry. 1964. The Fugitive Slave Law: A Double Paradox in Essays on the Civil War and Reconstruction, New York: Holt, Rinehart and Winston, 1970 (oprindeligt udgivet i Civil War History, X, nr. 3, september 1964)\nGreen, Fletcher M. (2008). Forfatningsmæssig udvikling i de sydatlantiske stater, 1776–1860: En undersøgelse i demokratiets udvikling . Chapel Hill, North Carolina: University of North Carolina Press. ISBN 978-1-58477-928-5 .\nGuelzo, Allen C. (2009). Lincoln: En meget kort introduktion . Oxford, New York: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-536780-5 .\nGuelzo, Allen C. (2012). Skæbnesvangre lyn: En ny historie om borgerkrigen og genopbygning . Oxford, New York: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-984328-2 .\nHacker, J. David (december 2011). "En folketællingsbaseret optælling af borgerkrigen død". Borgerkrigshistorie . 57 (4): 307–48. doi : 10.1353 / cwh.2011.0061 . PMID 22512048 .\nHeidler, David S .; Heidler, Jeanne T .; Coles, David J. (2002). Encyclopædi om den amerikanske borgerkrig: En politisk, social og militær historie . Santa Barbara, Californien: ABC-CLIO. ISBN 978-1-57607-382-7 .\nSild, George C. (2011). Fra koloni til supermagt: amerikanske udenrigsrelationer siden 1776 . Oxford, New York: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-976553-9 .\nHofstadter, Richard (1938). "Tarifspørgsmålet om aftenen af borgerkrigen". American Historical Review . 44 (1): 50–55. doi : 10.2307 / 1840850 . JSTOR 1840850 .\nHolt, Michael F. (2005). Skæbnen for deres land: Politikere, slaveriudvidelse og borgerkrigens ankomst . New York: Hill og Wang. ISBN 978-0-8090-4439-9 .\nHolzer, Harold; Gabbard, Sara Vaughn (2007). Lincoln og frihed: Slaveri, frigørelse og det trettende ændringsforslag . Carbondale, Illinois: Southern Illinois University Press. ISBN 978-0-8093-2764-5 .\nHuddleston, John (2002). Killing Ground: Civil War og det skiftende amerikanske landskab . Baltimore, Maryland: Johns Hopkins University Press. ISBN 978-0-8018-6773-6 .\nJones, Howard (1999). Abraham Lincoln og en ny fødsel af frihed: Unionen og slaveri i borgerkrigens diplomati . Lincoln, Nebraska: University of Nebraska Press. ISBN 978-0-8032-2582-4 .\nJones, Howard (2002). Crucible of Power: A History of American Foreign Relations til 1913 . Wilmington, Delaware: Rowman & Littlefield. ISBN 978-0-8420-2916-2 .\nKeegan, John (2009). Den amerikanske borgerkrig: En militærhistorie . New York: Alfred A. Knopf. ISBN 978-0-307-26343-8 .\nKrannawitter, Thomas L. (2008). Bekræftelse af Lincoln: forsvar af vores største præsidents politik . Lanham, Maryland: Rowman & Littlefield Publishers. ISBN 978-0-7425-5972-1 .\nLipset, Seymour Martin (1960). Politisk mand: De sociale baser i politik . Garden City, New York: Doubleday & Company, Inc.\nMcPherson, James M. (1992). Ordeal By Fire: The Civil War and Reconstruction (2. udgave). New York: McGraw-Hill. ISBN 978-0-07-045842-0 .\nMcPherson, James M. (1997). For Cause and Comrades: Hvorfor mænd kæmpede i borgerkrigen . Oxford, New York: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-974105-2 .\nMcPherson, James M. (2007). This Mighty Scourge: Perspectives on the Civil War . Oxford, New York: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-539242-5 .\nThornton, Mark; Ekelund, Robert Burton (2004). Tariffer, blokader og inflation: økonomien i borgerkrigen . Rowman & Littlefield.\nMurray, Robert Bruce (2003). Juridiske sager om borgerkrigen . Stackpole Books. ISBN 978-0-8117-0059-7 .\nMurray, Williamson; Bernstein, Alvin; Knox, MacGregor (1996). Fremstilling af strategi: Herskere, stater og krig . Cabmbridge, New York: Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-56627-8 .\nNeely, Mark (1993). Konfødereret Bastille: Jefferson Davis og borgerlige frihedsrettigheder . Milwaukee, Wisconsin: Marquette University Press. ISBN 978-0-87462-325-3 .\nNelson, James L. (2005). Reign of Iron: The Story of the First Battling Ironclads, Monitor og Merrimack . New York: HarperCollins. ISBN 978-0-06-052404-3 .\nNevins, Allan . Ordeal of the Union , et sæt med 8 bind (1947–1971). den mest detaljerede politiske, økonomiske og militære fortælling; af Pulitzer-prisvinderen\n1. Fruits of Manifest Destiny, 1847–1852 online ; 2. En husdeling, 1852–1857 ; 3. Douglas, Buchanan og Party Chaos, 1857–1859 ; 4. Prolog til borgerkrigen, 1859–1861 ; bind 5–8 har serietitlen War for the Union ; 5. Den improviserede krig, 1861–1862 ; 6. online ; Krig bliver revolution, 1862–1863 ; 7. Den organiserede krig, 1863–1864 ; 8. Den organiserede krig til sejr, 1864–1865\nOlsen, Christopher J. (2002). Politisk kultur og løsrivelse i Mississippi: Maskulinitet, ære og traditionen mellem parterne, 1830–1860 . Oxford, New York: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-516097-0 .\nPerman, Michael; Taylor, Amy M. (2010). Større problemer i borgerkrigen og genopbygning: dokumenter og essays (3. udgave). Boston, Massachusetts: Wadsworth, Cengage Learning. ISBN 978-0-618-87520-7 .\nPotter, David M. (1962). "Historikerens brug af nationalisme og vice versa". American Historical Review . 67 (4): 924–50. doi : 10.2307 / 1845246 . JSTOR 1845246 .\nPotter, David M .; Fehrenbacher, Don E. (1976). Den forestående krise, 1848–1861 . New York: Harper & Row. ISBN 978-0-06-013403-7 .\nRhodes, John Ford (1917). Borgerkrigens historie, 1861–1865 . New York: The Macmillan Company.\nRichter, William L. (2009). A til Z i borgerkrigen og genopbygningen . Lanham: Scarecrow Press. ISBN 978-0-8108-6336-1 .\nRussell, Robert R. (1966). "Forfatningsmæssige doktriner med hensyn til slaveri i territorier". Journal of Southern History . 32 (4): 466-86. doi : 10.2307 / 2204926 . JSTOR 2204926 .\nSchott, Thomas E. (1996). Alexander H. Stephens fra Georgien: En biografi . Baton Rouge, Louisiana: Louisiana State University Press. ISBN 978-0-8071-2106-1 .\nSheehan-Dean, Aaron. En ledsager til den amerikanske borgerkrig 2 bind. (April 2014) Wiley-Blackwell, New York ISBN 978-1-444-35131-6 . 1232pp; 64 aktuelle kapitler af lærde og eksperter; vægt på historiografi.\nStampp, Kenneth M. (1990). Amerika i 1857: En nation på randen . Oxford, New York: Oxford University Press. ISBN 978-0-19-503902-3 .\nStern, Phillip Van Doren (1962). Den konfødererede flåde . Doubleday & Company, Inc.\nStoker, Donald. The Grand Design: Strategy and the US Civil War (2010) uddrag\nSymonds, Craig L .; Clipson, William J. (2001). Naval Institute Historical Atlas of the US Navy . Naval Institute Press. ISBN 978-1-55750-984-0 .\nTucker, Spencer C .; Pierpaoli, Paul G .; White, William E. (2010). Civil War Naval Encyclopedia . Santa Barbara, Californien: ABC-CLIO. ISBN 978-1-59884-338-5 .\nVaron, Elizabeth R. (2008). Disunion !: Coming of the American Civil War, 1789–1859 . Chapel Hill, North Carolina: University of North Carolina Press. ISBN 978-0-8078-3232-5 .\nVinovskis, Maris (1990). Mod en social historie i den amerikanske borgerkrig: sonderende essays . Cambridge, England: Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-39559-5 .\nWard, Geoffrey R. (1990). Borgerkrigen: En illustreret historie . New York: Alfred A. Knopf. ISBN 978-0-394-56285-8 .\nWeigley, Frank Russell (2004). En stor borgerkrig: En militær og politisk historie, 1861–1865 . Bloomington, Indiana: Indiana University Press. ISBN 978-0-253-33738-2 .\nWelles, Gideon (1865). Sekretær for flådens rapport . 37–38. American Seamen's Friend Society.\nWinters, John D. (1963). Borgerkrigen i Louisiana . Baton Rouge, Louisiana: Louisiana State University Press . ISBN 978-0-8071-0834-5 .\nWoodworth, Steven E. (1996). Den amerikanske borgerkrig: En håndbog om litteratur og forskning . Wesport, Connecticut: Greenwood Press. ISBN 978-0-313-29019-0 .\nBrowning, Judkin og Timothy Silver. En miljøhistorie af borgerkrigen (2020) online anmeldelse\nGugliotta, fyr. Ny skøn rejser borgerkrigs dødsafgift , The New York Times , 3. april 2012, s. D1 (af New York-udgaven) og 2. april 2012 på NYTimes.com. Hentet 03-04-2012 online.\nBibliografi om amerikansk borgerkrigs flådeshistorie\n"Amerikansk borgerkrig" . Encyclopædia Britannica (11. udgave). 1911.\nTidball, John Caldwell. Artillerietjenesten i krigen mod oprøret 1861–1865 (genoptryk 2011) Westholm Publishing ISBN 978-1-59416-149-0 .\nBorgerkrigen: En visuel historie, DK 2011\nUger, Michael. Den komplette guide til borgerkrigsvej: Mere end 500 steder fra Gettysburg til Vicksburg Countryman Press 2016\nEdwards, F Laura. En juridisk historie om borgerkrigen og genopbygning: A Nation of Rights Cambridge University Press 2015\nMcPherson, M James. Krigen, der skabte en nation: Hvorfor borgerkrigen stadig er vigtig Oxford University Press 2017\nAmerikansk borgerkrig i Curlie\nWest Point Atlas for borgerkrigsslag\nBorgerkrigs fotos på Nationalarkivet\nSe billeder fra Civil War Photographs Collection på Library of Congress\nAmerican Battlefield Trust - En nonprofit jordbevarings- og uddannelsesorganisation med to divisioner, Civil War Trust og Revolutionary War Trust, dedikeret til at bevare Amerikas slagmarker gennem jordanskaffelser.\nCivil War Era Digital Collection på Gettysburg College - Denne samling indeholder digitale billeder af politiske tegnefilm, personlige papirer, pjecer, kort, malerier og fotografier fra borgerkrigstiden, der afholdes i specialsamlinger på Gettysburg College.\nCivil War 150 - Washington Post interaktive hjemmeside om 150-årsdagen for den amerikanske borgerkrig.\nBorgerkrig i det amerikanske syd - En sammenslutning af sydøstlige forskningsbiblioteker (ASERL) portal med links til næsten 9.000 digitaliserede emner fra borgerkrigstiden - bøger, pjecer, bredbånd, breve, kort, personlige papirer og manuskripter - holdt på ASERL medlemsbiblioteker\nBorgerkrigen - side med 7.000 sider, inklusive den komplette kørsel af Harpers Weekly-aviser fra borgerkrigen\nKortfilmen A House Divided (1960) kan downloades gratis på internetarkivet\n"American Civil World" -kort ved Persuasive Cartography, PJ Mode Collection , Cornell University Library\nBorgerkrigsoldaters brevsamling på Dartmouth College Library\nMather Cleveland Civil War Collection på Dartmouth College Library\nJoseph S. Dolson Correspondence, Surgeon 161. NY Frivillige på Dartmouth College Library\nErklæringer fra hver stat om, hvorfor de trak sig ud\nS. Griswold Flagg-samling (MS 216). Manuskripter og arkiver, Yale University Library. Samling: S. Griswold Flagg kollektion | Arkiv på Yale\nDenne side blev sidst redigeret den 5. marts 2021 kl. 20:42 (UTC) .