FRANTIŠEK VÁGNER: Z POČÁTKŮ HORNICKÉHO HNUTÍ NA SEVERU – Historie českého anarchismu (1880 – 1939)\nFRANTIŠEK VÁGNER: Z POČÁTKŮ HORNICKÉHO HNUTÍ NA SEVERU\nKnihovna Zádruhy se rozrůstá o 4. svazek s názvem „František Vágner – Z počátků horni-ckého hnutí na severu“. Tentokrát jde o vzpomínky průkopníka dělnických bojů a socialistických myšlenek. František Vágner patřil k první generaci, která stála u zrodu dělnického hnutí v českých zemích a vzniku sociálně demokratické strany, tehdy ještě jako revoluční a protistátní organizace. Prodělal celou její tehdejší anabázi, zažil ostrou perzekuci, ale také názorové pnutí včetně rozdělení na umírněné a radikály, a v neposlední řadě vznik opozice reprezentované neodvislými socialisty, jak se tehdy anarchisté zpočátku sami označovali. František Vágner se postavil na stranu neodvislých socialistů po boku Viléma Körbera, Tomeše Kašeho, Jana Opletala, Martina Wágnera a dalších.\nVzpomínky Franty Vágnera na počátky dělnického a především hornického hnutí, protože sám pracoval na dolech, sepsal ve 20. letech novinář a historik František Cajthaml–Liberté. Část vzpomínek ovšem poskytl sám František Vágner syndikalistickému časopisu „Hornické listy“ vydávanému Sdružením československých horníků, pokračovateli předválečné anarchosyndikalistické Zemské jednoty horníků. „Hornické listy“ otiskovaly Vágnerovy vzpomínky na pokračování v rubrice Feulleton v roce 1924, tedy dva roky před jeho smrtí. Zádruha tyto vzpomínky přepsala a rovněž zahrnula do 4. svazku Knihovny, protože by byla škoda o ně čtenáře ochudit. Vyhrazuje si však výraznou ediční poznámku k části vzpomínek věnovaných osobnosti Františka Choury, kterému je v nich křivděno. Jedná se o období tvrdé perzekuce, kdy jsou stovky socialistů a revolucionářů uvězněni či donuceni k emigraci, hnutí je zatlačeno do ilegality a tajných kroužků. Takové prostředí nahrává tajným špiclům, konfidentům a konspiracím. Když je pak v roce 1885 policií odhalena tajná anarchistická tiskárna v Hluboké u Liberce, padne podezření z policejního konfidenství také na Frantu Chouru. Proti Chourovi pak brojí nejen umírnění socialisté, ale nedůvěřují mu a jsou přesvědčeni o jeho zradě i mnozí jeho spolupracovníci z řad hnutí, mezi které se řadil i František Vágner. Vše ovšem nasvědčuje, a jsou o tom přesvědčení i mnozí sou- časní historici, že Franta Choura nezradil. To dosvědčuje i jeho pozdější, ačkoli méně aktiv-ní, zapojení do anarchistického hnutí v Americe, kam taktéž emigroval.\nNavzdory určitým nesrovnalostem s Frantou Chourou, patří Vágnerovy vzpomínky k cennému svědectví doby, které nabízí přímý vhled účastníků prvních bojů a zároveň hořkých zkušeností námezdně pracujících v českých končinách koncem 19. století.\nZE ZÁZNAMŮ FRANTIŠKA VAGNERA\nTřeba, že se počátky dolování uhlí v hnědouhelném revíru severočeském kladou do daleké minulosti (1760-70), bylo to dolování, jak každý čtenář pochopí, velmi primitivní. Tehdejší doba neznala páry, neznala stroje. I v novější době ještě, kdy parní stroj dávno již slavil své triumfy, nalézali jsme porůznu v Čechách zbytky starých dolovacích method – mělká jáma s rumpálem v okovech se vytahovalo uhlí, – takže si dovedeme živě představiti těžbu uhlí v jejích počátcích.\nNebylo tak jen následkem nedostatku technických zařízení, ale hlavně proto, že tu nebylo důvodů, aby se lidský duch snažil o zlepšení těžebních metod. Uhlí se prostě nepotřebovalo v takové míře; stroje ho nepotřebovaly, jelikož jich nebylo a tak ho dobývali drobní majitelé usedlostí jen co náhradu paliva, jež pozůstávalo před tím pouze v dříví.\nZměniti do základu vzezření kraje severočeského, změniti pronikavě způsob dolo- vání a zalidniti tento původně zemědělský kraj národem hornickým, to zůstalo vyhraženo až příštímu století, kdy celou říši začaly křižovati železné dráhy a kdy se pro stavby dalších železnic jevil býti způsobilým hlavně kraj severočeský, s jeho nesmírnými uhelnými poklady, čekajícími svého vyproštění z pravěkého klidu.\nStavba železnice z Ústí do Teplic v letech šedesátých učinila počátek konce idylického klidu podhorského kraje, a když pak byla postupně prodlužována z Teplic do Duchcova, odtud do Mostu a po 66. roce až do Chomutova, když v brzku na to vznikla dráha Duchcovsko-podmokelská a naposled Pražsko-moldavská, tu se jako zázrakem proměnil dosud venkovský pruh země v průmyslové mraveniště a celá kotlina dostala již dnešní ráz.\nObjeveny ohromné poklady nerostné a rozvojem železniční sítě v Rakousku rostl hlad po uhlí. Ale nebylo tu horníků. Jako kobylky se nejdříve dostavili podnikaví průmyslníci, Němci, Angličané i Francouzi a dělili se zajímáním kutišť o kořist. Až když kořist byla rozdělena, zavolalo se dovnitř země o dělníky. Slibovány vysoké mzdy a to se ovšem nemohlo minouti účinkem, jako jsme viděli totéž v cizích zemích při nálezech ložisek zlata, stříbra nebo uhlí. Mnozí se nechali najmouti i proti kauci. Snad se staří horníci ještě dnes upamatují, jak se tehdy říkávalo, že i dráteníci byli voláni ze silnice, aby šli kopat uhlí. První najímání horníků se datuje v letech 1864-65 z Kladna, kdy tamější jedna francouzská společnost koupila míry uhelné na severu a u Modlan vyhloubila důl Doblhof I. Najatým horníkům tu postavěny i obytné kolonie. Děti tehdejších kolonistů se tu úplně poněmčily. Bylo slibováno 5-8 zlatých za osmihodinnou směnu, ale tuto mzdu vydělalo dělnictvo jen několikráte. Pak byl konec. A sice nejen vysoké mzdě – vydělala se sotva polovice mzdy slibované – ale i sliby o osmihodinné pracovní době se nedodržely. Pracovalo se 12 hodin a často 8-12 směn v týdnu.\nDoly vyrůstaly jako houby po dešti, ale ovšem nikoliv doly dnešní výstavnosti. Byly to narychlo vyhloubené díry, aby již mohly chrliti černé zlato a primitivně vydřevněné, takže sotvaže byl důl vyhlouben a přes to, že horniny zdejší nejeví valného tlaku, chytaly těžné klece v průvodnicích a bylo nutno cestu kleci prosekávati. Také to byly doly jen s malým počtem dělnictva, ponejvíce 10-30 mužů, neboť pro nedostatek náležitého strojního zaří-zení se více dělnictva zaměstnati nemohlo. Mnohý podnikatel neměl ani dostatek peněz, aby mohl důl náležitě zaříditi. Z toho plynulo, že poměry v dolech byly velmi bídné. Větrání nebylo žádné a horníci mohli jakž takž pracovati snad během zimy, za mrazů, kdy vzduch snáze vnikl do dolů, ale za letní doby v dole nehořelo světlo a horníci musili pracovati v dusném a otravném ovzduší, majíce kahance své státi pět až osm metrů daleko od předku. Pracovali tudíž více po tmě než při světle. (Tytéž poměry panovaly ještě počá-tkem let devadesátých na kamenouhelných dolech nýřanských. Pozn. red. Hornických listů)\nPojišťování hornictva v tehdejších bratrských pokladnách bylo pod vší kritiku, ačkoliv zákon o bratrských pokladnách byl vydán již r. 1854. Každý majitel dolu, třeba zaměstnával 20 horníků, měl svou bratrskou pokladnu a strhoval horníku ze mzdy na starobní a nemocenské pojištění. Tuto bratrskou pokladnu sám spravoval, byl jejím předsedou, pokladníkem, sám vydával roční bilance a lze si tudíž vzorné vedení pokladny představiti.\nPráce v dolech nebyla tehdy stálá. Konjuktura byla v zimě po dobu cukerní kampaně a přirozeně již studenou periodu roční a z jara, tři až čtyři měsíce. Tak se zpravidla v září verbovali horníci a dle poměrů na jednotlivých dolech se počalo o vánocích, v březnu, v dubnu, nejdéle v květnu s propuštěním. Majitelé dolů propouštěli nejraději dělníky, mající již několik let v bratrské pokladně anebo dělníky nedosti zdravé, aby se zbavili možných vydání z obou pokladen. Neskládali nikomu účty ze správy obou pokladen, nikdo je k tomu nenutil a za starší nemoc. Pokladny si jmenovali sami osoby, které se jim zamlouvaly. I se samotnou mzdou to začasté nebylo lepší; mnohý podnikatel účtoval mzdu za čtyři, jiný až za šest týdnů. Úřady jim nadržovaly, horník se tudíž nikde ochrany nedovolal. V důsledku toho se odehrávaly na dolech takových velmi rušné výjevy a lze říci, že při svou vyhrál vlastně vždy ten silnější. Biti byli často jak majitelé dolů tak i horníci domáhající se mzdy. Ovšem se horníku jeho vítězství zpravidla nevyplatilo, neboť šel za to do vězení; když byl bit sám, jeho trýzniteli se nestalo ničeho. Pamatuji se na čtyři české horníky, kteří tehdy pracovali na dole Frankanově v Trnovanech a neobdrželi za čtyři týdny mzdu. Bytná je vy-kázala, poněvadž neplatili pochopitelně stravné. Horníci tito se odstěhovali na důl a honili tehdy majitele dolu Frankana v neděli po ulicích teplických. Důl nalézal se mezi Trnovany a Novosedlicí. Konečně, nemohouce docíliti vyplacení mzdy, zastavili mu kočár s koňmi, odjeli do Bohosudova a tam se pokoušeli zástavu prodat. Byli ovšem trestáni a mzdu obdrželi, až když majitel sehnal peníze. Na dole „Robert“ v Ervěnicích vyplácel horníkům zálohy na mzdy v roce 1879 naddůlní Lienert. Po čtyřech týdnech beze mzdy prohlásili horníci, že nemohou pracovati, nemajíce peněz na olej, tu jim nabízel naddůlní dvě, tři čutory oleje s podotknutím, „nežli přijdou peníze“. Takové panovaly tehdy poměry. Ačkoliv platil horník do br. pokladny neustále, přece neměl nikde členství, neboť přestupováním z dolu na důl ztrácel vždy nabytých nároků a na novém dole začínal co nový člen.\nOkrádáni byli skutečně podle předpisu. Zřízením bratrské pokladny se poměry poněkud zlepšily, lépe organisováno bylo později pojišťování hornictva zřízením br. pokladny v re- víru Most-Duchcov-Horní Litvínov se sídlem v Duchcově r. 1880. Bylo ustanovení, že se horníku v případě opuštění hornické práce v revíru mělo vyplatit 70% jeho vkladů. Ale již v roce 1882 v dubnu učinil v tom ředitel Baling samovolnou změnu v ten smysl, že se takto odcházejícím dělníkům vyplácelo pouze 30% vkladů. Jakmile se to horníci dověděli, běželi si ze všech příslušných okresů pro své vklady, ale ředitel Baling, spatřiv, že je zle, nechal vyvěsiti vyhlášky, dle které každý, kdo si vyzdvihne svůj vklad, bude propuštěn z práce.\nNa počátku let sedmdesátých byly mzdy – jak již z počátku bylo řečeno – ještě snesitelné, ale postupem let až do vypuknutí stávky klesly na 1. zl. 50 kr. za 12tihodinovou práci. Ani tato mzda však nebyla ještě čistá; horník si musil kupovat olej, střelný prach a dynamon – té doby bylo střelivo k dostání v obchodu – kromě toho bylo třeba občas násadců, jiného náčiní, a byly tu výlohy za ostření náčiní. Na mnohých dolech měl horník plat pouze za uhlí; za kladení kolejnic, za čistění římsů a stropů nic. Stávalo se, že horník sekal v plánu týden, čtrnáct dnů, a když se komora zavalila, nedostal ničeho. Pracoval zadarmo. Na malých dolech, jako Doblhof II., míval na komoře horník šestimetrový žebřík a kopal si uhlí z římsů, aby si nakopal jen tolik vozů, co by stačilo na denní mzdu. Jinde měli horníci na sekání v komorách 50 kr. denně a stala-li se jim nehoda, že se komora sesula, bylo oněch 50 kr. jediným jejich výdělkem. Povedla-li se uhelná komora, nastávala práce, naložiti 40-60 vozíků denně a to neznamenalo pouze uhlí nakládati. Ještě v sedmdesátých letech musili horníci uhlí v dole sami tříditi na kusové, kostkové a drobné. Ačkoliv byla práce 12tihodinná, pracovalo se namnoze až 18 hodin denně. Šel-li horník na dole „Saxonia“ v Třebušicích na ranní směnu ve tři hodiny ráno, šel poslední. Neboť, nežli se počalo ráno v 6. hodin těžit, musil míti horník předek (ort) připraven k těžení, jinak nevydělal ničeho. Po celý týden takto nespatřily děti svého otce a tak se pracovalo 80-90 hodin týdně a to před stávkou r. 1882 za mzdu 15-20 zl. za čtrnáct dnů. Na tuto periodu potřeboval 2 kg oleje, 2-3 kg střeliva, ostření náčiní a opatřovaní perlíků, klínů, hrabišť a podobně stálo také hezký peníz.\nNa mnohých dolech se horníkům přímo nařizovalo, jakých pracovních method ma-jí užívati. Tak, aby se nenakopalo příliš mnoho drobného uhlí, což šlo na odpadky, bylo předepsáno dělati nejvýše 15 cm široké záseky na ortě, též tak široký hoření „šrám“ a 25 cm vysoký „šrám“ dolní. Na jeden metr hluboko měl býti ort kolem dokola obsekán. To se dělo k získání kusového uhlí.\nHorníci se domáhali zlepšení pracovních, mzdových i pojistných poměrů všemi prostředky, pokud měli jakých k dispozici, ale nadarmo. Tak došlo konečně k výbuchu dlouho tlumenému, ku stávce r. 1882, která vypukla 28. dubna. V několika hodinách se hemžil celý stávkový terén vojskem, pěším i jízdným. Byl povolán i pěší prapor pluku 28. do Duchcova a toto vojsko dorazilo do města pozdním večerním vlakem. Mezi tímto vojskem bylo mnoho bývalých tu pracujících horníků a tito, zvěděvše, proč sem byli přivezeni, šli si sami taktéž pro své vklady do bratrské pokladny a tak ovšem ihned získali sympatii stávkujících. To nezůstalo tajno důstojnictvu a tak bylo toto vojsko ihned zpět odvoláno.\nStávka byla vzorná; Češi s Němci podali si ruce. Nebylo však dovoleno se scházeti, nebyla možná domluva mezi stávkaři a tak se tito uchýlili do lesů, kde se usnesli na sestavení požadavků. Když se tak stalo, byly předloženy okresnímu hejtmanství v Teplicích dne 30. dubna. Stávka trvala čtyři dny, když vydána vyhláška, že nikde nebudou trpěny hloučky horníků početnější nežli tří osob. V hostincích, polích lesích, bylo shromažďování vůbec zakázáno. Vedlo to ku srážkám s dělnictvem i s vojskem, a tak následující vyhláška vyzývala stávkující, nastoupiti do tří dnů práci. Neuposlechlo se ovšem. Majitel četných dolů, ban- kéř Perutz, žádal na vládě, aby donutila stávkující k práci, když hornictvo neustupovalo.\nVláda Taffeova prohlásila pak stávku za vzpouru a postupovala proti stávkařům násilím jako na Ostravsku a Plzeňsku. Následující vyhláška přinesla hrozbu, že kdo nenastou-pí do tří dnů práci, že bude z okresu vypovězen a poslán postrkem do své domovské obce. Nyní počala rozvzteklená reakce řádit způsobem, jakého kulturní státy tehdy již neznaly. Pokud kde byl jaký spolek, byl rozpuštěn, majetek zabaven, a činovníci odvlečeni do žaláře. Zatýkalo se na ulicích. Hordy biřiců vnikaly do domů, a kdo nebyl ochoten pracovati, šel do vězení. – Tam mu byla vypsána „maršrůta“ a poslán na obec, byl-li ženat, naložili skrovný nábytek na vůz, tak i ženu i děti. Zatýkalo se tak hromadně, že domácí vězení nestačila. Byli odváženi do Teplic, Litoměřic a Prahy. Teplická policie v zuřivé ráži zatýkací sebrala i tři zbožné kapucíny, tušíc v nich převlečené socialisty. Nic jim nepomohlo kroucení očima a chřestění růženci; vsadili jich do všivárny a tam strávili celou noc na modlitbách. Byl stíhán německý soudruh Lansdorf a Krupské policii se podařilo zatknouti podezřelé individuum. Bylo vsazeno do lapáku a teprve druhého dne se z vězně vyklubal baron Polský. Okresní hejtman jej musil sám odprosit.\nNa 1400 rodin hornických bylo takto násilím odvezeno ze stávkového území a dopraveno do obcí, přes tisíc horníků uvrženo do žaláře a ponecháni až deset měsíců ve vyšetřovací vazbě. Jsouce takto neslýchanou brutalitou pronásledováni, zbaveni všech vůdčích osob, a nevidouce nikde pomoci, šli zbylí horníci za starých podmínek opět do dolů. Zcela bez úspěchu tyto prvé zápasy hornické však přece nebyly. Přišel zákon z r. 1884 na desetihodinnou dobu pracovní, byla zvolena komise na vyšetření poměrů br. pokladen, jichž bylo tehdy v Rakousku asi 200.\nDo těchto pokladen si uložilo hornictvo od roku 1854 až do 1884 okrouhle 86 milionů zlatých, ale pokladny byly prázdny. Přišly pak reforma zák. O br. pokladnách a zá-vkon úrazový, ale bez praktického účinku. Také doba pracovní činila ještě v prvých létech devadesátých 12 hodin denně. Persekuce se mezitím pilně starala, aby dělnictvu stávkové úmysly vyhnala z hlav. Při procesu v prosinci r. 1882 by 48 horníkům nadiktován žalář od čtyř měsíců do dvou let, čtyři byli osvobozeni, patrně k vůli veřejnosti, aby to nebudilo dojem, že jsou souzeni šmahem jako třída nespokojenců. Tak skončila stávka z r. 1882.\nPo dobu stávky měli konjunkturu jedině tak zvaní „bratránci“, nazí a bosí ubožáci, pracující na odkrývkách. Ti pracovali za asistence vojska a obdrželi tehdy kořalky, co hrdlo ráčilo. Z té doby mi utkvěla v paměti báseň soudruha Hlaváčka, asi tohoto znění:\nCo na tom, že tisíc lidí\nv žaláři tam sedí –\nCo na tom, že tisíc rodin\nhladu vstříc tu hledí.\nCo na tom, že tisíc dětí,\nzbaveno jest otců,\njen když zachráněn je mamon,\nCo na tom, že tisíc mužů\nzbaveno je práce –\njen když mohou upírové\nkrev zas píti sladce. –\nSpolky rozpuštěny, nové nepovoleny. Mzdy klesly po stávce místy až na 1 zl. 30 kr. při práci na 12-18 hodin. Nyní teprve pociťovalo hornictvo tíhu postavení bezprávných otroků a potřebu organisace, má-li jednou své postavení zlepšiti. Persekuce tak vyvolala v hornictvu odhodlání, není-li možno žít v organisaci veřejné, uchýliti se k tajné.\nTak svolali někteří čelnější soudruzi v Krásném Březně dne 6. ledna 1883 schůzku několika známých mužů a výsledek byl – založení pětiprsté organisace. Každá skupinka totiž čítala pět členů a mohla další přijímati až do počtu devíti. Jakmile byl přijat desátý, musila se rodina rozděliti na dvě po pěti členech. Byl přijat ideový směr „Vídeňských Listů“ ve Vídni. Organisace se čile vyvíjely a již v červnu bylo seskupeno přes 30 rodin. Téhož měsíce se konala konference v polích za Zámeckým vrchem a mezi jiným bylo tu usneseno obeslati tajný sjezd v Uhrách následujícího měsíce.\nOrganisační práce šla na severu kupředu stejným tempem a byly navázány styky s horníky v Nýřanech a na Kladensku, leč tito poslední nechápali zplna práci organisační. Nýřanští za to vyvíjeli činnost tím živější. V měsíci červnu r. 1884 svolána celoroční konference, na kteréž byly i Nýřany zastoupeny, byl tu přítomen soudr. Hybeš z Vídně a Janata z Liberce a jiní. Konference čítala kolem 60 účastníků a konala se v lese asi hodinu cesty z Nových Verneřic. Do agitačního výboru tu byli zvoleni: E. Markup, Jos. Bartůněk, Vachata, Šikla, Cinger a Cihlář, dále byl ustaven výbor teroristický se Štípákem v čele. Usneseno tu založení tajné tiskárny – toto ponecháno soudr. Libereckým – a přispívati na ní 20 kr. měsíčně každým členem. Založení tiskárny svěřeno třem soudruhům, a sice to byli Pačes, Černý a Rampas. Janata zvolen co prostředník mezi organisací a oněmi zasvěcenci v záležitosti tiskárny.\nPačes byl povoláním sazeč a následkem nedostatku finančních prostředků, aby se mohly pomůcky zakoupiti, spočívala odborná stránka věci jen na něm a tak s namáháním sestrojil tiskařský lis. Během doby se podařilo zaopatřiti i písmo, takže se mohlo přikročiti k vydávání letáků v prvé řadě, aby působily agitačně mezi dělnictvem a seznamovaly je se svým postavením ve státě a bouřily proti utlačovatelům. V záležitosti tajné tiskárny bylo postupováno tak opatrně, s věcí bylo obeznámeno tak málo osob, že bylo prozrazení ú-řadům skoro vyloučeno. Stalo-li se tak skutečně, lze souditi jen na zradu a to člena velmi prohnaného. Po konferenci zasílány na tiskárnu pravidelně příspěvky vlastní poštou, také agitační výbor pravidelně konal své schůze v různých severských okresech.\nDne 14. prosince 1884 se konala schůzka tohoto výboru v restauraci v obci Ryzmburku nad Osekem, když pojednou – výbor se sotva sešel – vtrhli do místnosti četníci, výbor zatkli a dopravili zprvu do Duchcova, později do Prahy.\nDne 12. února roku příštího byl přepaden četnictvem soud. Pačes ve svém obydlí v Růžodolu u Liberce, zatčeni spolu s Černým a rovněž dopraveni v poutech do Prahy. Pačes byl zatčen na jméno Šustr. Tyto události vyvolaly v hornictvu velké rozčílení, hlavně když pak na to zahájeno zatýkání členů „rodin“ v severních Čechách. To je zrada! Takový šel hlas na celém severu a jednomyslně usuzováno, že této podlosti se nedopustil nikdo jiný nežli Fr. Choura. Tento již na konferenci r. 1883 nebyl pozván ani následujícího roku a bylo usneseno, nic mu nesvěřovati a nevěřiti, ačkoliv důkazů o konfidentství jeho nebylo.\nNebylo proto také dle řádu tajné organisace proti němu zakročeno. Požíval mezi četnými soudruhy důvěry, byl chytrý a dobrým řečníkem. Působil ve hnutí delší dobu, také byl r. 1878 na sjezdu Sv. Markéty v Praze, kde se utvořil prvý československý program a odpykal to tehdy 4 měsíci žaláře. Byl i dopisovatelem dělnických časopisů, uměl mistrně\nšlehat měšťáckou morálku a hájiti věc horníků proti uhlobaronům. Brno a Vídeň před ním varovaly a podávaly důkazů proti němu, ani to však neoslabilo jeho posici. Až teprve katastrofy v Růžodole a Ryzmburku přiměly hornictvo si jej bedlivě všímati.\nNastal nyní na severu tentýž rozruch jako po stávce před dvěma léty. Zase vláčeni horníci houfně v řetězech do Prahy, ba četníci sjížděli i do dolů, aby jim horníci neunikli. Tehdejší státní návladní Kohout si vzal očistu rakouské říše od buřičů tak do hlavy, že se mu z toho popletla. Podal v pomatenosti žalobu i na císaře, protože prý nenechá všecky socialisty pozavírati, a tak se věrný sluha pořádku a říše ocitl v blázinci. Výsledky nových procesů? Agitační výbor od 4-8 měsíců žaláře, ale mnohem krutěji se mstila reakce na členech výboru tajné tiskárny. Pačes odsouzen na 16, Černý na 15 a Rampas na 10 let těž-kého žaláře, nejinak jako vrahové. Prejza odsouzen na 8 let, Šikl na osm měsíců po sedmiměsíční vazbě a v žaláři zemřel. Prejza, opustiv po odpykání trestu Bory, zemřel v náručí své manželky, která si proň přijela. Pačesovi byly během žaláře ještě dva roky při- dány a přečkal celou dobu 18. let žaláře. Odebral se pak do Ameriky, aby se osobně pomstil na ničiteli svého života, ale nedosáhl svého cíle. Při kácení lesa ve státě Nebraska zaměst-nán, nalezen byl jednoho dne ve svém stanu mrtev.\nPo zatčení agitačního výboru nastoupili jejich místa jiní a hledán zrádce. Kdo byl zrádcem? Vše nasvědčovalo tomu, že jím byl jen Choura. Soudruzi, vracející se ze žaláře, přicházeli s různými zprávami, ale všichni stáli před hádankou: Pačes nikomu se nesvěřil, že vystupuje pod jménem Šustr kromě Chourovi a přece komisař jej zatýkající zvolal: „Pane Šustr, jménem zákona vás zatýkám!“ Černýho a Rampase pak oslovil pravými jmény. To potvrdil i soudr. Janata a i jemu se vytýkala velká nespolehlivost. Proč se tázal Choura při návštěvě tiskárny – při rozdělané práci – kdy budou tisknout? Proč přišli biřici právě v naznačený den, který Pačes určil k započetí tisku? Zatím však byl Pačes přesvědčen, že budou hotovi o dva dny dříve, a i kdyby žoldnéři přišli, že budou zatím jak letáky, tak i lis uklizeny. To vše bylo přitěžující okolností pro Chouru. Když toto vše bylo zjištěno, svolal důvěrník Václ. Jungmann schůzku celého agitačního výboru do jedné propadliny u Lesní Brány u Teplic a povolal i předsedu teroristického výboru Štípáka. Schůzka byla svolána na 9. hod. ranní, Štípák se však nedostavil a na místo něho přišel v deset hodin Choura se zprávou, že Štípák byl právě u obce Hánu zastřelen. Po této neočekávané zvěsti nastalo ticho mezi shromážděnými a prvý se vzchopil k odpovědi soudr. Štanc: „Je-li Štípák zavražděn, jsi to ty, Chouro, kterýs jej zastřelil!“ Shromáždění členové výboru se na Chouru vrhlo, ale tento rychle prchal z provalu a zmizel nahoře v houštinách beze stopy. Později rozšiřoval Choura na Duchcovsku zprávy, že zrádcem dělnictva byl Štípák, že jej zastřelil kterýsi mladík. Jméno jeho jsem se nedověděl.\nPak se celý výbor již nesešel, většina členů byla pozatýkána a s nimi každý jen trochu podezřelý horník. Praha zase viděla přiliv hornických „zločinců“ v poutech a po návratu ze žaláře viděl sever opět vyhánění nesčetných rodin do domovských obcí. Kteří byli tohoto osudu ušetřeni, neobdrželi práci a stěhovali se do Vestfálska nebo do uhelného revíru v Olešnici v sousedním Sasku. Choura odjel do Ameriky a pracoval ve státě Pensylvanii jako horník.\nEmigranti však se neodcizili hnutí dělnickému ani za hranicemi. Bylo jim překonati v saských dolech mnoho svízelí při nezvyklé práci – nazí a bosi – leč vpravivše se do nových poměrů a seznavše se všichni navzájem v cizině a vypravujíce zažité osudy v žaláři, sblížili se tu mnohem rychleji a opět se i tu rozhodli pracovati na zardoušeném hnutí v Čechách. Žalář nikoho nenapravil tak, jak si rakouští katané přáli. Tak se roku 1886 v červnu sešli na schůzce mezi obcemi Gersdorfem a Hohensteinem v Sasích opět známé v těchto pamětech již uvedené osoby. Vachata, Jedlička, Markup, Bartůněk, Veverka a jiní dobří kamarádi. Cinger se tehdy tohoto hnutí nezúčastnil, byl členem kteréhosi německého spolku. Byla tu znova založena organisace, ale s menším počtem členů. Každá skupinka byla tříčlenná, přijímala do pěti členů a přistoupením šestého se rozdvojila na dvě samostatné. Byl vypracován řád, obsahující devět odstavců a každý člen se musel naučiti řád odříkat z paměti. Během tří měsíců musil každý člen získati nového člena, takový byl ale jiným, neznámým mu členem zkoušen co do pevnosti povahy. Když se osvědčil, byl zasvěcen v řád, musil se jej naučiti a byl definitivně přijat.\nPokud mi některá pravidla onoho řádu utkvěla ještě v paměti, uvedu je tu, ačkoliv si nemohu činiti nároku na doslovnou přesnost.\nČlánek I. Člen společnosti „Svědomí“ musí byti dokonalého charakteru; to jest ne- zištný, ne ctižádostivý, rázný a obětavý.\nČlánek II. Účelem společnosti „Svědomí“ jest: studovati národohospodářství, sledovati všecky politické strany a rozdělit si je na dva druhy, totiž užitečné a škodlivé, neboli na levici a pravici.\nČlánek III. Každému členu společnosti musí na tom záležeti, aby zásady společnosti se rozšířily do všech uhlů světa; pokud nebudeme míti o svých silách dostatečného přesvědčení, nepočínati žádných extrémních podniků.\nČl. IV. Najde-li se v místě člen shora uvedených vlastností, budiž ohlášen, aniž by o tom měl tušení. Nebude-li žádných námitek, budiž přijat.\nČl. V. První povinností člena nově přistouplého jest naučiti se tomuto řádu nazpaměť, aby mohl v jeho smyslu vždy a všude pracovat.\nČl. VI. Za svévolnou liknavost, za darebáctví budiž člen přísně potrestán a trest nebudiž nikomu promíjen.\nČl VII. Mimořádné přípravné práce na venek užitečně mohou býti řízeny dle poměrů a potřeby, ale vždy spravedlivě a poctivě.\nNově utvořený užší výbor zahájil ihned svou činnost a hned v měsíci červenci po- slán byl do severních Čech soudr. Vachata k vůli navázání obapolných styků. Cesta se však nezdařila. V měsíci září 1887 svolal soudr. Markup opětnou schůzku na témže místě a do-cíleno tam této směrnice. Organisační snahy zde za hranice nejsou našim českým poměrům valně užitečny. Naše tužby se nesou za založením hnutí dělnického a zanícením ducha odboje v severních Čechách mezi hornictvem. Tam je třeba vniknouti, lid uvědomovat a snažit se o zakládání organisací dle vytčených zásad a toho lze docílit jen přímým naším zasáhnutím; je třeba tam někoho odtud vyslati, aby v naznačeném smyslu tam působil. Byl zvolen jednohlasně Fr. Vagner a po prošlé pracovní výpovědi v říjnu 1887 odjel do Čech. (Dlužno podotknouti, že třeba byl některý člen organisace tehdy zvolen a někam za agitačním účelem vyslán, nebylo mu odnikud ničeho hrazeno. Každý tak činil na vlastní výlohy.)\nSocialistická činnost byla ještě tehdy na severu skoro úplně zadusena. Na celém severu trvaly dva spolky a sice: „Vzájemně se podporující hornický spolek v Duchcově“ a německý „Dělnický vzdělávací a podpůrný spolek“ v Teplicích. Pozoruhodnou činnost však oba spolky nevyvíjely. Podařilo se mi získati několik soudruhů, z nichž se utvořil místní tajný výbor a činnost se poněkud vzpružila po cestě po Čechách, na Moravě a ve Vídni, když se podařilo odstraniti neshody ve straně.\nHorníci severští, třeba přestálou persekucí hodně zkrušení znovu nabývali důvěry ve spravedlnost své věci a přesvědčeni že vydobýti si důstojnou úroveň člověka bez boje a pronásledování prostě nejde. Tajné tříprsté rodiny opět vyrůstaly, scházely se dle možnosti, učily se řádu a rozeznávati přítele od nepřátel, učily se hlavně socialismu.\nRoku 1890 bylo hnutí hornické zase tam, kde bylo před persekucí. Když se pak – po osmi letech – roku 1889 utvořil opět hornický spolek v Duchcově, ukázali se býti horníci na měsíčních schůzích při luštění různých otázek značně uvědomělými debatéry. Duchcovští se také nejvíce starali o přípravy k chystanému hornickému sjezdu, jakož i na vyslání dele-gáta na sjezd v Paříži r. 1889 a na hornický sjezd v Jolimontu v Belgii roku následujícího.\nOdtud se dojíždělo na Kladensko a Plzeňsko, aby se i odtud získali kamarádi k obes-lání sjezdu. Sjezd tento byl určen na 7. – 9. prosince 1890. Spolek duchcovský měl svoji působnost pro celý okres a v krátké době čítal mnoho set členů. S. Martin Vagner byl povolán za důvěrníka, řídil veškeré práce spolkové a tak pohlíželo hornictvo – opět po 10 letech – na výsledky svého snažení s láskou a oddaností, úřady a podnikatelé ovšem pozorovaly toto hnutí s rostoucími obavami. Tato spolková činnost byla solí v očích hlavně tehdejšímu okresnímu hejtmanu hraběti Thunovi, ale tajné organisace působily úřadům příliš velkou hrůzu, nežli aby opětným rozpuštěním spolků veřejného hnutí tajné zesilovaly. Tak měli horníci konečně svoji veřejnou tribunu, odkud se mohlo agitačně působiti do ce-lého širého okolí. Mezi čelnější činitele tohoto spolku dlužno jmenovati hlavně soudruhy Mart. Vagnera, Bejčka, Kůžičku, a Cifraina, kterýžto poslední co velmi mladý hoch byl vyveden v letech persekučních četnictvem z dolu a dopraven do pražské bastily, kde strá-vil ve vyšetřování řadu měsíců.\nKonečně, po velkém pronásledování svolavatelů sjezdu došlo k I. Horn. Hutnickému sjezdu ve shora uvedených dnech do Vídně. Došlí sjezdoví delegáti však vypravovali věci, které skutečně nejlépe ilustrovaly tehdejší poměry rakouské a panický strach úřadů před probouzejícím se hornictvem. Delegáti z Karviné a z Ostravska nesměli vsednouti do vlaku v místě jich bydliště. Stanice byly obsazeny četnictvem, které prostě delegáty do vlaku nepustilo. Tak museli jíti několik hodin pěšky od jich bydliště na jinou stanici, kterou předpokládali za bezpečnější, aby se na sjezd mohli dostaviti. Tito delegáti přišli takto na sjezd beze všech finančních prostředků, takže horníci severočeští, kteří přinesli sjezdu několik set zlatých na založení časopisu, museli obrátiti tyto prostředky na štvané delegáty z Ostravska, aby měli ve Vídni na stravu, nocleh a na zpáteční cestu. Tito delegáti sdělovali zároveň, že jim nikde nebylo dovoleno činiti sbírky na obeslání sjezdu, takže všichni dojeli na sjezd z vlastních prostředků, zkrátivše tak arciť své rodiny. Tak se sešlo rakouské hornictvo – Češi, Němci, Poláci a Slovinci – poprvé, aby pojednalo o svých záležitostech, svých útrapách a pronásledováních, o svém bídném postavení a zápasech s uhlobarony a úřady a o budoucím svém postupu ve velkém měřítku. Sjezd byl pestrý. Byl tu poslanec Dr. Kronavetr, jenž si pilně konal zápisky, co host se dostavil i Dr. V. Adler, byla tu i jakási baronka Zantalová. Na sjezd tento přišli i dozorci důlní (Jak tam k čertu mohli býti vpuštěni? Pozn. red.) a celý sjezd byl svědkem výjevu, jak byla na samotném sjezdu dána jednomu dele- gátu výpověď z práce, poněvadž věrné jeho líčení domácích hornických poměrů vzbudilo nelibost jeho představených. Sjezd zahájil Fr. Vagner česky a s. Knorr německy. Po referátu prvého o postavení hornictva, hutnictva a referátu Knorrově o založení hornického svazu ujal se slova Dr. Adler a varoval přítomné před založením hornického svazu z důvodů politických. Za to doporučoval zakládati spolky místní, takže tato již tehdy vůdčí hlava soc. dem. hnutí v Rakousku hornictvo ve svých emancipačních snahách velmi špatně povzbudila. Největším oříškem na sjezdu byla otázka odborného tisku. Všichni bez rozdílu uznávali nutnost tuto otázku vyřešiti a založiti list český a německý, ale svízelnější bylo na-lézti osoby redaktorů. Každý z přítomných, pokud by se bylo o něm jednalo, váhal v oba-vách o existenci rodiny, funkci redaktora nepřijali ani přítomní soudruzi Cinger, Pospíšil a Martin Vagner. Byl zvolen užší výbor a po celonoční poradě byl zvolen k vydávání českého odb. listu „Na Zdar!“ Fr. Vagner a k vydávání německého časopisu „Glückauf“ Fr. Knorr. Zvoleno zároveň 12členné vydavatelstvo obou listů. Co tlumočník byl zvolen Arnošt Berner a zároveň co Vídeňský zpravodaj, ale hnutí více škodil, než prospíval a byl krátce po sjezdu z horn. organisace vyloučen.\nSjezd horníků byl v dějinách hornického hnutí mezníkem na rozhraní dvou epoch. Naprostá bezprávnost, ba zotročení jako v dobách nevolnictví a týrání hornictva se všemi úžasnými persekucemi na jedné straně, v minulosti a rostoucí uvědomění hornictva, cit odborové soudružnosti a solidarita s voláním po občanských a lidských právech na straně druhé, v budoucnosti.\nJeden hlas se tehdy ozýval celým sjezdem a je to příznačné hlavně pro dnešní dobu – 35 let později – nechť ovládá dělnickou práci kapitál katolický nebo židovský, český nebo německý, a má-li hornictvo zlepšiti svoje postavení, že se nesmí na žádný způsob dostat do vlivu politické strany, nýbrž má zůstati ve svých akcích a rozhodováních úplně samostat-né. V odboru pak: Jeden za všechny, všichni za jednoho.\nPočátky odborového listu byly velmi chudičké. Český odborový list začínal s 20 zlatými, německý s 10 zlatými. Vydávání listu se oznámilo na úřadě dle platných předpisů, ale již třetího dne došel přípis od hejtmanství v Chomutově, že udání tiskárny není správné. Vydavatelé tiskárnu správně ohlásili, ale chápali již, co se děje. Vskutku také při rozmluvě s majitelem tiskárny, který již přijal i rukopisy vyšlo najevo, že na pokyn úřadů odmítl časopisy tisknouti. Vymlouval se ovšem na nával práce jiné, že si nemůže pomoci a odkazoval redaktory na tiskárnu jinou. Byla nalezena jiná tiskárna a učiněno o tom oznámení na hejtmanství. Na to následovala výpověď obou redaktorů z bytu a současně přišlo úřední vyzvání k oznámení bydliště a místnosti redakce a expedice listu. Byla najata místnost v hotelu na tři měsíce a opět doplněno úřední ohlášení. Jsouce v novém bytu tři dny, zvěděli o povolání majitele hotelu na hejtmanství. Když se odtud navrátil, vypověděl okamžitě oba redaktory z bytu, aniž si žádal zaplacení jak za používání i za stravování za ony tři dny.\nJak viděti, byla hrůza před přechováváním vydavatelů dělnických listů převeliká, neboť jistě bylo na hejtmanství působeno na tyto lidi hrozbami. Tyto těžké začátky s tolika překážkami se ostatně předpokládaly, neboť byly tu zkušenosti z let dřívějších, kdy se o vydávání listu pokoušel soudr. Hlaváček. Listy však měly býti vydávány dle usnesení sjezdu ve středu hornictva. Za těchto okolností, soudíce, že by se vydávání listů i v jiných městech na severu setkalo s nezdarem, odebrali se oba redaktoři do Prahy, jsouce si jisti dodatečným schválením jak vydavatelstva i hornictva. V Praze překážek nebylo a za ú- činné pomoci hlavně soudr. Steinera a Körbera byly ještě v lednu časopisy „Na Zdar“ a „Glückauf“ vydány. Přesídení listů do Prahy však vyvolalo proti očekávání nevoli i rozhořče-ní mezi hornictvem a to zejména na Duchcovsku, kde měly oba listy největšího rozšíření a tím i příjmů. Redaktoři byli viněni ze zbabělosti, a jelikož toto smýšlení ohrožovalo další vydávání listů, přesídlily se tyto v květnu r. 1891 na nátlak severských horníků do Chabařovic.\nPřání hornictva bylo tudíž takto vyhověno, ale persekuce listů a osob jej vydávajících byla tak úžasná, že po třech měsících se musili uchýliti do Prahy. Pravdou bylo, že „Na Zdar“ byl odkázán co do rozšiřování jen na severní Čechy, pokud se dostal do jiných reví-rů, byli čtoucí jej horníci pronásledováni, takže list tam nepronikl. Při agitačním zájezdu na Příbram byl redaktor „Na Zdaru“ v obci Staré Podlesí zatčen i s hostinským, u něhož se usedli a oba dopraveni v poutech do Prahy. Odebral se se soudr. Steinerem na Nýřansko a stihl oba opět týž osud. Na Ostravsko list nesměl a za takových okolností list jen živořil.\nKromě toho se také z mnohých přátel listu vyklubali nepřátelé a čelnější osoby ve hnutí, které tu z úcty k mrtvým nebudou jmenovány, měly hlavně námitky proti osobám, listy vydávajícím; bylo poukazováno na jejich mládí, kdežto listy měly spíše vydávati osoby starší. Byl mezi těmito hlavně onen Berner, jenž byl v květnu r. 1891 z horn. organisace tehdy za předsednictva Ludv. Karnoše vyloučen. Založil pak později v Ústí n. L. německy psaný list „Der Gesellschafter“ a podrýval v něm důvěru k vedoucím osobám u listů.\nZakládání spolků působilo rovněž veliké potíže; téměř ve všech místech hornických zadány stanovy již v únoru r. 1891, ale teprve v listopadu téhož roku povolen prvý a to v Soběchlebech u Teplice, celá řada jiných čekala na schválení až do r. 1892. Ukázalo se správným nazíráním vedoucích činitelů ohledně organisačního postupu, jek je i na sjezdu hornickém proti Dr. Adlerovi hájili. Jednotlivé spolky sice vyrůstaly, ale nebylo tu jednotnosti.\nV různých spolcích se vyskytovaly názory prakticky neproveditelné a tak, když např. vydavatelstvo listů neuznalo usnesení jakého návrhu v okresu Teplickém, byla odřeknuta listům podpora a rozšiřování. A jelikož – jak již pověděno – do jiných revírů „Na Zdar“ se nedostal, byl odkázán jenom na část hornictva a to ještě nejednotného.\nTyto svízele nebyly ovšem dle toho, aby povzbuzovaly energii k další práci a tak se počal redaktor „Na Zdaru“ zanášeti úmyslem, vydávání listu se vzdáti. Svěřil se tím v dubnu r. 1892, kdy přišel do redakce soudr. Cinger na přehlídku účtů a on to byl, jemuž Fr. Vagner hodlal redakci předati, ovšem po předběžném usnesení se hornictva. Zatím však Vagner navázal styky s Mostem, těmto se podařilo nalézti redakční místnost a tak se dne 1. června 1892 ocitla redakce „Na Zdaru“ v Mostě. Následovalo úžasné štvaní místních německo-nacionálních listů. Za zrádce byl prohlašován, kdo poskytne českému listu přístřeší a tak se stalo, že najmutá místnost mohla býti redakci a rodině redaktora odevzdána jen za četnic-ké asistence. Účinek štvaní lze poněkud posouditi z toho, že domácí v onom domě ihned nabízel tisíc zlatých, vzdá-li se redakce nároku na byt. Byla tu však řádná smlouva nájem-ní s tříměsíční výpovědní lhůtou, musila se tudíž dodržeti. Po třech měsících opatřil místnost pro redakci obč. Hranáč, malíř pokojů v Mostě. Mezitím soudr. Knorr z „Glückaufu“ odešel za vojenskou službou a s. Petr Wenzel, jenž list řídil, z Mostu zmizel. Převzal tudíž i vydávání tohoto listu red. „Na Zdaru“, nežli bude nalezena vhodná osoba jiná a ježto na severu nikoho nebylo, zajel Fr. Vagner na Falknovsko, kde byli k vydávání listu svoleni Simon Stark a soudr. Pohl. Na to svolal Vagner konferenci horníků v Mostě, na které se redakce „Na Zdaru“ vzdal a vydáváním listu byl pověřen Petr Cinger.\nNa sjezdu v Nuslích r. 1892 v říjnu byl zvolen do red. „Na Zdaru“ co spolupracovník soudr. Tomáš Kaše. Toto jmenování Kašeho redaktorem vyvolalo na Ústecku nelibost, jelikož bylo známo jeho příbuzenství s Vagnerem, ale na zvolení Kašeho měli hlavně zájem Duchcovští a Tepličtí, krom toho byl Kaše znám již svou činností od r. 1879 na Mostecku. Byl činným při zakládání Čtenářské besedy v Třebušicích a známý svým ryzím charakterem.\nPohříchu ztratil následkem úrazu v dole sluch a touto vadou byl stižen až do své smrti. V měsíci lednu 1893 přihodila se na dole „Pokrok“ v Duchcově katastrofa následkem výbuchu třaskavých plynů a přišlo tu 18 horníků o život vedle četných těžkých a lehčích zranění. O této události rozepsal se v „Na Zdaru“ Tomeš Kaše, podrobiv správu dolu ostré kritice a vyzískal tím žalobu státního zastupitelství v Mostě. Kaše co pisatel byl znám, takže byli obžalováni Cinger i Kaše. Poslednější byl trestán nejen vězením, ale i vypovězením z okresu Mosteckého. Všecky námitky byly bezvýsledny a tak Kaše dne 27. srpna 1893 okres Mostecký opustil.\nNesnáze v řízení redakce nebyly změnou osob redaktorů odstraněny, ba spíše no-vé vznikaly. O hnutí hornictva na Severu se zajímala hlavně Vídeň s Dr. Adlerem, v Čechách s Dr. Karpelesem a Verkaufem, to ovšem ze snah organisačně centralisačních, aby Čechy byly pod vlivem soc. demokratickým ve Vídni. Tam odtud měly vycházeti pokyny, tam měly plynouti organ. příspěvky. Hornictvo severské však na to nepřistoupilo, ačkoliv Cinger ví-deňské aspirace podporoval. Na to Cinger z Mostu odešel na Ostravsko a tam založil proti „Na Zdaru“ časopis „Odborné Listy“. „Na Zdar“ byl opětně převzat soudr. Knorrem, ale již při vydání 3. čísla tento z Mostu ujel, jsa stíhán policejním zatykačem. A tak přišli v srpnu r. 1893 soudr. Vopat a Vaněk opět k bývalému redaktoru Fr. Vagnerovi se žádostí, aby se znovu ujal řízení listu. Tento váhal, vzpomínal pronásledování se strany úřadů, jakož i trpkostí ze strany soudruhů. Konečně však, když deputanti poukazovali na to, jaké radosti by se způsobilo úřadům zastavením listu, uvázal se opětně v tuto funkci, ačkoliv měl právě v té době zaměstnání. Přijal s podmínkou, že horníci Mostečtí připustí založení hornického svazu, neboť jen tak se mohli horníci připravovati na budoucí výbojné i obranné zápasy.\nPři příjezdu do Mostu mohl ještě promluviti několik slov se soudr. Kašem na nádraží, jenž právě dle vypovídacího rozkazu navždy opouštěl okres. Že nebyl tento moment příliš povzbuzující pro nastávající činnost, kdy předchůdce odchází právě pro tuto činnost, vy-štván z okresu, pochopí se beze všeho. První snahou Fr. Vagnera po znovupřevzetí redakce spolu se soudr. Kriesmanem, bylo vypracovati stanovy horn. organisace.\nTyto byly v březnu 1894 povoleny a svaz hornický ustaven. Svaz však měl své odpůrce. Sluší je hledati již v té okolnosti, jaké byly navrženy soudr. Pospíšilem z Bohosudova organisační příspěvky. Bylo navrženo platit tři krejcary zápisného a dva krejcary měsíčního příspěvku. Za to se požadovala právní ochrana, cestovní podpora, podpora v nezaměstnání, řízení skupinových knih a pomůcek, agitace svazová a celá administrace. Návrh byl většinou hlasů přijat. Co mohl konati svaz za tento příspěvek?\nDne 12. září 1893 byl nad Prahou prohlášen výminečný stav a působnost jeho sahala až do Slaného, kde se tiskl časopis „Na Zdar“. Podléhal tudíž i list této nové persekuci. Konfiskovalo se napořád a co horšího, úřady nesdělily, co se vlastně v listu zabavilo. Redaktoři byli bezradní. Vyňali tudíž z obsahu listu, co považovali dle svého mínění zá-vadným, vydali opravené vydání a hned na to přišla žaloba státního návladnictví pro rozšiřování zabavených tiskopisů. Stalo se ovšem, že redakce nevypustila zabavenou, nýbrž nezávadnou část a tak zabavená stať byla znovu otištěna. Redaktor chodil z hejtmanství na návladnictví a naopak, všude se mu dostalo výsměchu. Konečně byl získán sluha z hejtmanství, jenž před vydáním čísla vždy za zlatník odměny ukázal červenou tuž-kou podškrtané části v listu, tyto byly pak z opraveného vydání vyňaty a v budoucnosti nebylo pak již žalob pro rozšiřování zabavených tiskopisů.\nDne 25. prosince 1893 se konal v Budějovicích sjezd a k tomuto sjezdu se odvolal Vilém Körber proti svému vyloučení. Jeho stanovisko proti vídeňským machrům politickým bylo známo, a činitelé sjezdoví se snažili, aby záležitost Körberova byla pokud možno oddálena ze sjezdového jednání, ne-li vůbec odklizena. Vídeňští nechtěli prostě, aby byla dána náležitým prozkoumáním celého obvinění Körberova tomuto satisfakce za to, že byl na pražském sjezdu r. 1891 ze strany vyloučen. Adlerova strana měla na sjezdu v Budějovic-ích menšinu a bylo tudíž průhledno, proč oddalovali věc Körberovu. Věděli, že se během sjezdu čeští delegáti rozjedou do svých domovů, nečekajíce na vyřízení podřadnějších záležitostí a že pak mezi sebou rozhodnou o protivníku politickém, jakým jim Körber nesporně byl, sami. Velká většina účastníků sjezdových byla plně přesvědčena o Körberově nevině. Byl tudíž podán návrh, aby věc Körberova přišla na první pořad jednání. Soudr. Ant. Němec navrhoval, aby se sjezd vyslovil pro Hajnfeldský program, přijatý něm. soc. demokracií r. 1889; Vagner navrhoval přijetí se změnou, aby bylo možno vyříditi prá-voplatně věc Körberovu. Návrh Němcův získal 40, protinávrh také 40 hlasů a dle organisačního řádu byl návrh Němcův přijat. Čeští delegáti ze severu se radili před hlasováním. Právem tvrdili, kdyby se hlasovalo proti, že Adlerova strana prohlásí sjezd za- svolaný na základě programu Hainfeldského, takže budou míti práva hlasovacího a navrhovacího jen její stoupenci. Hlasovalo se tedy pro přijetí se změnou, aby byla zachována možnost vyřízení záležitosti vyloučení soudr. Körbera.\nVídeňský směr zvítězil, a vědomí, že poctivému soudr. Körberovi nedáno zadostiučinění, ačkoliv i protivníci jeho byli přesvědčeni o jeho bezúhonnosti, naplnilo od-jíždějící české soudruhy trpkými pocity. V důsledku toho a jsa kromě toho sledován s nedůvěrou i se strany soudruhů severských, vzdal se Vagner v říjnu r. 1894 vydávání „Na Zdaru“ opětně, aby se již více nevrátil.\nJak je všemu hornictvu organisačního života v tehdejších letech se účastnivším známo, zůstala aféra Štípákova nevysvětlena. Nebylo člověka v prvém desetiletí po vraž-dě, ani nejzasvěcenějšího do tajných nitek organisačních, aby mohl dáti jakési vysvětlení, které by do záhadné události vneslo trochu světla. Akta Štípákova se uložila do hrobu zapomenutí. Neslo se sice podezření jedním směrem, zesilovalo se i časem a právě proto buďtež zde uvedeny i poznatky, jakých jednotliví, hnutí se účastnivší činitelé nabyli ve styku s jmenovaným již shora soudr. Chourou. Byl jsem od příbuzných zemřelého Choury v Americe požádán o rozptýlení podezření, nesoucího se k jeho jménu. Neučinil jsem tak, odhodlán, vzíti si všecky vzpomínky s sebou do hrobu. Povím-li však přes to své přesvědče-ní o záhadné věci, činím tak proto, aby neupadla zcela v zapomenutí a žijí-li ještě staří soudruzi, kteří nebyli přesvědčení jiného, milerád se nechám přesvědčit o jiném. Chouru jsem poprvé poznal z činnosti spolkové v Duchcově a sice jako ohnivého řečníka. Nemluvil planě, každé jeho slovo bylo na místě, byl sice opatrný, ale nicméně rázný a neohrožený. Jím byl jsem uveden do tajné organisace v Teplicích, kde se schůzky pravidelně odbývaly.\nZde sedával také policejní komisař Haške, nikoliv jako nepřítel, nýbrž smýšlením socialista.\nChoura byl již r. 1880 bez práce a nikde nebyl do práce přijat. Měl četnou rodinu a pře- sídliv r. 1881 do Teplic, živil se částečně agenturou, prodejem obrazů čelných mužů jako Lassalle, krom toho byly v jeho prospěch konány na dolech sbírky. V roce 1883 odbýval si Choura přisouzený mu trest v Praze, když došel od vydavatelstva „Dělnických Listů“ dopis, v němž Choura líčen jako člověk nespolehlivý; bylo nápadným, jak často byl co trestanec volán k soudnímu radovi, což potvrzovali i jeho spoluvězňové. Po odpykání trestu a jsa z Prahy vypovězen i okresu teplického, odebral se do své rodné obce Bohutína u Příbrami. Přicházel však často na sever a tu se ujalo proti němu prvé podezření.\nVelmi často sedával se soudruhy ve známém hostinci v Teplicích, chodil zároveň s nimi domů a tu se stávalo, že nám bylo setkati se buď s četníkem nebo se strážníkem. V takových případech vždy zašel Choura do některého domu nebo průjezdu a pak za námi přispěchal. Soudruzi neměli za to, že tak činí pouze k vůli tomu, že byl z okresu vypovězen a první pochybnosti o ryzosti charakteru Chourova projevil, nemýlím-li se, soudruh V. Vůch. Ku konci r. 1883 došel z Brna na agitační výbor dopis, v němž byl Choura viněn ze styků s policií. Dopis onen pocházel od Zíchy a výbor však měl za to, znaje různost přesvědčení obou mužů, že obvinění plyne z osobní nevraživosti. Přes to ale učinil výbor roku následu-jícího usnesení, býti oproti Chourovi opatrnějšími, třeba, že byl jím požádán, aby někdo šel do Brna k urovnání sporu a vysvětlení onoho obvinění. Na konferenci v červnu roku 1884 v Krušných Horách již pod vlivem onoho podezírání pozván nebyl a soudruh Hybeš přinesl sebou vážného přitěžujícího materiálu. Bylo poznovu usneseno, Chourovi nic nesvěřovat a styků s jeho osobou míjeti. Přes své vyhoštění z okresu, zdržoval se tu stále více, což ovšem také bylo nápadným. Nejhlavnějším argumentem proti Chourovi byla výpověď soudruha Pačese, v záležitosti tajné tiskárny. Peníze pro tiskárnu určené nebyly do Liberce posílány poštou, nýbrž jednou za měsíc je tam některý soudruh pod heslem osobně odvedl soudruhu Janatovi. A tak se jednou stalo přece, že tímto úkolem byl pověřen Choura a dodnes je nevysvětlitelnou záhadou, jak se dověděl hesla a jména Janatova. Pravdou však je, že Choura peníze Janatovi odvedl, a tento se dopustil té osudné chyby, že uvedl Chouru na požádání do domu k Pačesovi. V rozmluvě s Pačesem se jej Choura otázal po jméně, načež mu Pačes udal jméno Šustr. Oba ostatní, zasvěcené do záležitosti tiskárny – Černýho a Rampase znal Choura osobně. Výtky z nepředloženosti neušetřil Pačes sám také soudr. Janatu a ukázalo se na neštěstí, že nikoliv neprávem. V hovoru s Pačesem se Choura mimo jiné tázal, jak dlouho ještě bude trvat, nežli se počne s tiskem. Pačes řekl úmyslně o dva dny později, ve skutečnosti ale bylo vše hotovo před touto lhůtou, jakož i lis a letáky uklizeny. Letáky byly obsahu svrchovaně velezrádného a byly v únoru r. 1885 po Čechách rozhozeny. Dne 12. února t. r. byli naši soudruzi v Rů- žodole u Liberce přepadeni policií a zatčeni. Komisař, pronášeje zatýkací formuli, jmenoval soudruhy Černýho a Rampase jejich jmény, Pačese oslovil jménem, které tento oznámil Chourovi, totiž jménem „Šustr“. Pačes výslovně potvrdil mnohokráte, že si vůči nikomu na světě neosvojil jména „Šustr“ mimo Chourovi a Černý opět potvrdil, když se Pačesa po odchodu Choury tázal, proč tomuto řekl cizí jméno, výrok Pačesův: „Ten člověk se mi ne- líbil, a proto jsem mu nevěřil“. Tak tvrdil Černý ještě r. 1900 po vyjíti ze žaláře. Byla tudíž vina na prozrazení tajné tiskárny a soudruhů v ní činných připisována na základě těchto vážných výpovědí Chourovi. Po zatčení agitačního výboru vstoupili v činnost náhradníci a záležitost tuto vyšetřovali. Vracejícími se kamarády z vězení bylo nám tvrzení shora uvede-né znovu opakováno. Na procházkách ve vězeňském dvoře se s Pačesem i se soudruhy z agitačního výboru v tom smyslu dorozuměli. Když se nám tato obvinění zdála dostatečně prokázatelna, svolal náš důvěrník V. Jungmann tajnou schůzi, do kterés propadliny důlní u Lesní Brány nad Teplicemi a k této byl pozván také soudr. J. Štípák, předseda výboru z Oseka. Ačkoliv byl tento znám svojí dochvilností v podobných případech, tentokráte se nedostavil vůbec, ale k největšímu překvapení všech účastníků, přišel na schůzku Choura a oznámil všem, že byl Štípák právě nedaleko vesnice Hánu neznámým pachatelem zastřelen. Tato zvěst účinkovala ovšem na všecky jako blesk z čista jasna. Nejdříve vzpamatoval se soudruh Štanc, jenž se na Chouru obrátil těmito slovy: „Je-li Štípák zastřelen, tys jeho vrahem“. Tato slova zaplašila úděs nad nenadálou zprávou, ale Choura nevyčkal dalšího eventuelního počinu shromážděných, dal se na útěk a zmizel v křovinách, jimiž povaly důlní byly posety. Také Jungmann nezodpověděl další otázku naši, zda-li u něho Choura předešlého dne byl a nebo jak se mohl Choura o této schůzce dověděti. Vznikla další nedůvěra a zůstala i ta nerozřešena, třeba že Jungmann byl asi za týden zatčen a to přímo na svém pracovním místě v dole. Byli pak pozatýkáni i jiní členové výboru a mne spolu asi s 10 soudruhy zachránila před týmž osudem snad ta okolnost, že jsme byli pro nedostatek odbytu uhle z práce propuštěni. Po této události se již Choura na severu neukázal a odjel pak do Ameriky.\nSe vzpomínkou na úžasnou persekuci hornického hnutí je spjata jedna má vzpomínka na soudr. Steinera a náš společný zájezd mezi hornictvo v Nýřanech r. 1892. Bylo tehdy sotva dva roky po známé střelbě do hornictva na dole „Marta“, kde byla řada horníků zastřelena a zraněna, a tudíž ještě tu vládl výminečný stav. Jeden nýřanský soudruh nám opatřil adresy horníků, kteří by se do schůze dostavili a my jsme pak poslali pozvánky na schůzi poštou. Bylo to v březnu r. 1892 a již naše uvítání na nádraží bylo slavné. Vpadli jsme do náručí čtyřem četníkům, kteří nás doprovodili na četnickou stanici, ale ježto jsme byli náležitě legitimováni, byli jsme propuštěni. Schůze byla navštívena četně; uplynula sotva jedna hodina od zahájení, když do místnosti vrazili čtyři četníci s komisařem v čele a – uleknutí horníci se počali radit s Vaňkem, vyskakujíce oknem na ulici. Podařilo se nám však je uklidniti poukazem, že se nekoná nic nezákonného. Věc se urovnala tím způsobem, že jsme musili nechat komisaře v místnosti jako svědka jednání, četníci pak se uklidili do vedlejší místnosti a tak se schůze celkem vydařila. Když soudr. Steiner odcházel k vlaku, přidělil mu pozorný komisař jednoho strážmistra co ochranného průvodce a i já jsem mimoděk způsobil dvěma četníkům nepříjemnou noc. Po ukončení schůze totiž neodjížděl žádný vlak a tak mi bylo čekati až do rána příštího dne. Těšil jsem se tudíž čestné stráži dvou četníků po celou noc a ráno mne svědomitě doprovodili až k vlaku. Cesta od Nýřan ale zůstala pak již volna.\nV následujícím chci se ještě zmíniti o čelnějších soudruzích, pokud byli v těch dobách účastni organisačního života. Dělnické uvědomění se rodilo za nejtěžších poměrů a ani nejnepatrnější účast na hnutí nebyla prosta nebezpečí. Despotism policejního Rakouska používal všech prostředků, aby hnutí znemožnil a rozsévačům socialismu život co nejvíce ztrpčil. Zaslouží si proto tito prví průkopníci socialismu, aby byla paměť na ně uchována. Soudruh Tomeš Kaše byl činným na Mostecku již od r. 1880 a by spoluzakladatelem Čtenářské Besedy v Třebušicích. Jsa ve stávce r. 1882 zatčen, odsouzen a z Mostecka vypovězen, odebral se na Teplicko, kde působil co tichý pracovník. Tehdy podal staročeský poslanec na říšské radě Dr. Trojan návrh zákona na jazykovou rovnoprávnost ve všech úřadech i samosprávních korporacích v Čechách a je přirozeno, že byl všemi Čechy sympaticky kvito-ván. Tak i Čtenářskou Besedou v Teplicích, jejímž byl Kaše jednatelem a bylo usneseno zaslati Dr. Trojanovi čestný diplom, jehož vypracování svěřeno Kašovi.\nT. Kaše se svého úkolu čestně zhostil, okresní hejtmanství však v tom spatřovalo zločin, Čtenářskou Besedu rozpustilo, majetek její úředně zabavilo a na celý výbor podána žaloba pro tajné spolčování. Při hlavním líčení dne 10. ledna 1887 byli však obžalovaní vesměs žaloby sproštěni. Na sjezdu hornickém v Nuslích r. 1891 byl T. Kaše povolán do redakce „Na Zdaru“, při němž působil až do srpna 1893. Dopustil se opět „zločinu“ a sice ostrým časopiseckým útokem na majitele dolů a horní dohlédací úřady po výbuchu třaskavých plynů na dole „Pokrok“ v Duchcově v lednu 1893, při čemž zahynulo 18 horní-ků. Byl vzat v obžalobu, odsouzen a navždy z okresu mosteckého vypovězen. Na to odebral se do Kladna, později na Ostravsko, kde působil při odborovém listu spolu s Martinem Vagnerem a P. Cingrem. Tam však měl proti sobě nepřítele v centralistické Vídni, která byla oproti protivníkům schopna i udavačství a tak se Kaše opět navrátil na sever. Živil se tu proletářským způsobem, až po založení „Hornické federace“ byl přidělen k redakci „Hornických Listů“ v Duchcově, kde působil až do své smrti. Jeho smýšlení se zračilo ve způsobu jeho psaní, propagační činnost byla mu pohříchu znemožněna těžkým ušním neduhem, následkem kteréhož úplně ohluchl.\nUtkvěla mi v paměti mezi jinými zvláštnostmi starého Rakouska okolnost, jak si uměl fiskus pomáhat k zaplacení pokut, jimiž byl každý socialista a redaktor v nejrůznějších sporech s úřady zahrnován. Tak i já jsem byl dlužen státu asi 700 zlatých na těchto poku- tách a ovšem byly tyto na mne těžce k vymáhání. Tak si konečně berní úřad v Mostě vymohl po četných a bezvýsledných upomínkách na moji osobu kapesní právo. Známý tehdy soudr. a obuvník Jan Horáček měl tytéž svízele a oba jsme jednoho dne v červenci r. 1894 obdr-želi předvolání k bernímu úřadu na týž den i stejnou hodinu. Marně jsme si oba lámali hlavu, co nám asi páni od financí chtějí a došedše až ku dveřím kanceláře, posílali jsme jeden druhého napřed, chtějíce oba dva na útraty prvého zkušeností zmoudřit.\nHoráček nechtěl jíti prvý, takže jsem byl nucen jíti sám, ale sotva jsem vkročil dovnitř, jako lvi se na mne vrhli dva žoldnéři, drželi mi ruce, mezitím, co mi třetí drancoval kapsy. Spustil jsem křik jako přepadený občan a volal jsem Horáčka na pomoc, ten ale seznav mojí situaci, vzal nohy na ramena. Na štěstí tenkráte dělníci v mém postavení velké peníze v kapse nenosili. Uzmuli mi 80 krejcarů, což ony chlapíky asi vzhledem k výši povinovaného dluhu valně neuspokojilo.\nJedním ze známých starých soudruhů byl Vojtěch Vůch. R. 1880 zakládal spolu Čte-nářskou Besedu v Třebušicích, r. 1882 byl zatčen, odsouzen, z Mostecka vypovězen a dopraven postrkem do domovské obce. Následujícího roku se však vrátil na Teplicko a při rozpouštění Čtenářské Besedy i on byl obžalován z tajného spolčování, spolu však s jinými, jak již shora pověděno, osvobozen. R. 1883 byl taktéž jedním z účastníků na pohřbu zakukleného socialisty v osobě policejního komisaře Haška, o němž byla rovněž již učiněna zmínka. Jednalo se totiž o tolik, že soudruzi naši mu chtěli prokázat poslední poctu odnesením na hřbitov, což z části také učinili, takže policisté k tomuto aktu určení zírali na nepozvané nosiče v prvém okamžiku jako vyjevení, nežli se vzpamatovali a jali se je pro-následovati.\nPo 1. květnu 1890 účastnil se přípravných prací k založení hornického svazu, neboť byl jeho horlivým propagátorem. Zastával správně stanovisko, že z řady místních a nesjednocených spolků a organisací nemůže vycházeti úspěšná a činorodá práce v celko-vém zájmu hornictva. Jeho činnost byla vždy vzorná, nezištná a nikde nechyběl, kde se jednalo o posílení organisační ideje.\nTragikomickou vzpomínku mám na soudruha Aloise Krejčího, někdejšího redaktora „Dělnických Listů“ a sice z Příbrami. Tehdy ještě slynulo toto poutnické místo vzornou křesťanskou zbožností, a který odvážlivý horník byl přistižen při odebírání dělnického časopisu, byl bez milosti propuštěn, když byl předem i knězem z kazatelny za prašivou ovci prohlášen. Přes to jsem do Příbrami r. 1891 zajel, abych tam získal odběratele „Na Zdaru“ a pokud možno i hornický spolek tam založil. Při té příležitosti jsem získal jistého Šefrnu, jenž mi opatřil asi 200 adres horníků a místnost u J. Jeníčka, hostinského ve Starém Podlesí. Došlo tak v březnu ku svolání důvěrné schůze, na níž se dostavilo 150 horníků, zmíněný Šefrna jí předsedal a bylo usneseno hornický spolek založiti. Schůze se chýlila ku konci an do místnosti vrazí strážmistr se čtyřmi četníky. Byl jsem zatčen i s hostinským a oba nás k sobě připoutavše, vedli nás do města.\nMálem by bylo došlo ke krveprolití, když účastníci schůze se nás chystali osvobodit. Již byl dán povel k nabíjení zbraní, ale v kritické chvíli jsem rozezlené horníky uklidnil uji- štěním, že se mi nic nestane a budu opět propuštěn. Byli jsme oba dopraveni do Prahy, a skutečně po týdnu propuštěni. Soudruh Krejčí z Vídně, zvěděv o této události, nabídl se mi za ochránce, půjdu-li v budoucnosti ještě do Příbrami a tak jsem jej k tomu v květnu téhož roku vyzval. Dostavil se skutečně a schůze byla se zdarem ukončena. Po schůzi jsme se zastavili v hostinci a za chvilku nás poctil návštěvou známý již strážmistr. Asi za 20 minut si strážmistr Krejčího vyvolal ven, což se rovnalo zatčení, ačkoliv to četník popíral. Venku však mu sdělil, že došel telegram z Vídně s dotazem, zda-li se vskutku Krejčí v Příbrami nalézá a místní okresní hejtman, že si přeje jej ztotožniti. I Krejčí viděl nyní, že je zatčen, ale na jeho přímý dotaz četník opět záporně odpověděl. Odešel tudíž s četníkem. Mezitím se rozhlásila pověst o jeho zatčení, shluklo se asi 200 horníků a odebral jsem se s nimi na hejtmanství a po hodinné intervenci s velmožným pánem, byl nám Krejčí vydán. Byl skutečně zatčen a trčel již v base. A tak soudruh Krejčí, chtěje jiného před vězením uchrá-nit, přeceňoval patrně velmi podstatně svůj vliv a octl se v lapáku sám.\nZmínky zasluhují také soudruzi Vachata, V. Kučera a Václ. Kaňka. Prvý byl dobrým agitátorem, r. 1884 byl v Ryzmburku co člen agitačního výboru zatčen a odsouzen. Na to se odebral do sousedního Saska, i tam však nebyl nečinným a konal organisační zájezdy do Čech. Kučera byl rovněž dobrým pracovníkem, r. 1887 účastnil se sjezdu v Lužánkách v Brně, kde se jednalo o sjednocení mírných se živly radikálními. Zastupoval za Teplicko směr mírný. Kaňka byl po Markýtském sjezdu r. 1878 vězněn, na to v Teplicích zakládal Čtenářskou Besedu. Byl dobrým řečníkem a dopisovatelem dělnických listů. Těžce nesl roztržku strany r. 1882 a byl dobrým a smířlivým soudruhem. V Chourovi viděl nebezpečného člověka, nač zvláště častěji upozorňoval, ale proč, o tom se nikdy nevyslovil.\nBIOGRAFIE FRANTIŠKA VÁGNERA (1861 – 1926)\nFrantišek Vágner se narodil 3. dubna 1861 v Roztoklátu u Křivoklátu. Vyrůstal mezi osmi sourozenci a k jeho dětským povinnostem patřilo pást kozy stejně jako pracovat za osm krejcarů denně na dvoře knížete Furstenberga. Školu navštěvoval jen málokdy. Vyučil se kovářem a v osmnácti letech vyletěl z hnízda. Bylo tam pro něho i tak již příliš těsno. Následoval jednoho ze svých bratrů do severních Čech, kde bylo snadnější živobytí. V roce 1878 přichází do Trnovan u Teplic. Od kovářského mistra v Chlumecké ulici jej bratr odvádí na nedaleký důl Karolina, kde se Franta Vágner uplatňuje jako důlní kovář. Příchod mezi severočeské havíře znamená přelom v jeho životě. Po několika letech to popisuje následovně: „Stal jsem se členem Čtenářské besedy, mezi jejíž vynikající členy patřil zámečník Josef Kaňka. Ve spolku jsem poprvé slyšel slovo socialismus. V témže roce mne bratr dal zapsati za člena Odborného hornického spolku v Duchcově. Tam jsem hltal slova o významu a podstatě socialismu. Poprvé kromě Kaňky slyšel mluvit Koptu, Chouru a jiné. Odborný spolek hornický v Duchcově, založený roku 1875 působil v celém okolí. „V něm jsem počal chápati postavení dělnictva, jmenovitě smutnýúděl hornictva, tam jsem se sez-námil s obuvníkem Václavem Vaicem z Ústí nad Labem, jenž na moje myšlenky měl rozhodující vliv…“\nFrantišek Vágner tedy nachází smysl života. Co zameškal ve škole, nahrazuje vlastní pílí, především četbou a účastí na životě vzdělávacího spolku, později též za pomoci zakladatele české školy v Teplicích, spisovatele Jana Klecandy.\nZúčastňuje se první všeobecné hornické stávky roku 1882 a těsně po jejím skončení při-chází další lekce, na kterou vzpomíná takto:\n„Dne 5. května 1882 jsem šel navštívit Martina Wágnera v novéčtvrti v Trnovanech. Když jsem vycházel z domu, potkal jsem četnickou hlídku. Komisař se ptal na moje jméno, a když jsem řekl, že se jmenuji Vágner, zatkl mne a odvezl do Teplic. Stala se však mýlka –čet- níci měli zatknout Martina Wágnera a ne mne. Seděl jsem delší dobu ve vyšetřování (než se tento omyl vysvětlil) a byl vyšetřován na místě Martina Wágnera, jemuž tak bylo uspořeno zatčení. Když 30. července 1882 jsem se vrátil z vyšetřovací vazby, seznal jsem, že zatím všichni čelní soudruzi zmizeli, spolky jsou rozpuštěny a organizace rozprášeny.“\nPo potlačené stávce nastalo období perzekuce. V sociální demokracii se navíc rozhořely spory mezi umírněnými a radikály. Severní Čechy se stávají baštou radikálního křídla a toto období je charakteristické vznikem tajných socialistických kroužku inspirovaných anarchismem. Aktivním příslušníkem hnutí byl i jeho bratr Karel Vágner souzený v procesu v červnu 1885.\nFrantišek Vágner měl s tajnými organizacemi jisté zkušenosti, již v říjnu 1879 se dostal poprvé do styku se skupinou socialistů „tajná rodina“, která se scházela v hospůdce „U Klíče“ v Krupské ulici. V lednu 1883 se stává členem tak zvané pětiprsté tajné organizace. Taková organizace směla mít nanejvýše devět členů, jakmile dosáhla deseti, rozdělila se na dvě po pěti členech.\nV červnu 1884 se František Vágner zúčastnil v lese nad Hrobem tajné konference, na níž bylo kromě volby agitačního výboru usneseno založit tajnou anarchistickou tiskárnu v Hluboké u Liberce. Po několika měsících byl v Oseku zatčen agitační výbor a 18. února 1885 odhalena i tajná anarchistická tiskárna. Na místa zatčených nastoupili noví, mezi nimi i František Vágner. Jejich situace se však nezlepšovala.\nPerzekucí postižení horníci se soustřeďovali většinou v okolí saské Olešnice, kde byla v roce 1886 založena tajná tříprstá organizace Společnost svědomí a vypracován její řád. Jedním z posledních protisocialistických politických procesů 80. let bylo přelíčení proti členům teplické Čtenářské besedy v lednu 1887. Mezi obžalovanými, obviněnými z tajného spolčo-vání, byl také František Vágner. Stejně jako v předchozích vyšetřováních, však úřady nebyly schopny prokázat jeho vinu a nakonec ho osvobodili. Po skončení procesu, se Vágner rozhodl následovat ostatní a odešel do Saska do Olešnice. Ve stejný rok, v polovině října, je však vyslán zpět do severních Čech, aby pracoval na obnově hnutí. Usadil se v Proboš-tově u Teplic, kde žil i jeho švagr Dominik Špergl, a ve smyslu svého poslání získával členy tajné organizace. A již 15. listopadu 1887 vytvořil první základní výbor.\nNa sklonku roku se vypravil do Prahy a navázal spojení s Vilémem Körberem. Potom pokračoval na své cestě na Moravu. O vánocích 25. a 26. 12. roku 1887 se účastnil sjezdu sociální demokracie v Brně, zde prohlubuje kontakty s neodvislým socialistou a později průkopníkem anarchismu Vilémem Körberem, který měl na mladého Vágnera zásadní vliv. Navazuje užší styky s pražským Politickým klubem dělnickým a tribunou severočeských horníků se stává Körberův časopis „Nový věk svobody“. Františkovi Vágnerovi a ostatním se podaří do konce roku 1889 vybudovat 65 místních organizací na severu.\nPo osmi letech perzekuce vystupují severočeští horníci a dělníci poprvé na veřejnosti v Sou-ši u Mostu, kam se 6. dubna 1890 sjelo na dva tisíce účastníků z celého severu. Na shromáždění promlouvají Vilém Körber a František Vágner a oba naznačují směr další cesty. František Vágner se však svým veřejným vystoupením dostal do rozporu s tajnou organiza-cí. Protože jednal proti jejímu řádu, hrozil mu dokonce trest smrti, který však nebyl vykonán.\nV červenci 1890 vydává neodvislý socialista Vilém Körber přílohu časopisu „Nový věk svobody“ nazvanou „Havíř“. Již 6. července 1890 je František Vágner na hornické konferenci v Holešovicích u Ervenic zvolen do osmičlenného výboru pro uspořádání celorakouského hornického sjezdu. Koncem listopadu otiskuje „Havíř“ Vágnerovo „Pro- hlášení k havířům“. Sjezd rakouských horníků a hutníků nakonec proběhne ve dnech 7. až 9. prosince 1890. Na základě sjezdu začali představitelé horníků usilovat o zřízení vlastního organizačního svazu. Začíná také vycházet časopis „Na zdar“, v redakci působí také Franti-šek Vágner.\nPovahu Františka Vágnera výstižně vystihuje Antonín Barnet: „Kovářské řemeslo svědčilo o rázné povaze. Schopnost kout, když je železo žhavé, dávala jeho vystoupení rysu přitažlivé mužnosti, kterou získával, přesvědčoval a poutal.“ V následujících letech neexistovala hornická akce, při které by chyběl. Po celém severočeském hnědouhelném revíru byla vy-tvářena široká síť hornických spolků, a jejich střediskem se stal v roce 1893 duchovský hornický spolek. Na duchcovské konferenci horníků v březnu 1894 byly vypracovány stanovy připravovaného svazu a František Vágner oznámil jejich schválení. Ustavující val-ná hromada Ústředního svazu dělníků hornicko-hutnických a jejich odborných a čtenářských spolků se konala 15. dubna 1894 v místnostech Měšťanské střelnice v Mostě.\nFrantišek Vágner ovlivněn neodvislým socialismem a Vilémem Körberem, tvořil opozici uvnitř sociální demokracie a stále častěji se dostával do sporu s vedením strany. Na stránkách časopisu „Na zdar“ se dokonce objevují články proti jejímu programu. Vágner vyjadřuje odpor proti vídeňské centralizaci, nesouhlasí s postupem boje za všeobecné hlasovací právo a postupuje i proti změně stanov Ústředního svazu dělníků hornicko-hutnických v květnu 1895. Když je vyloučen ze strany Vilém Korber, protestuje proti tomu na všech zasedáních. František Vágner se se stranou rozchází názorově a na českobudějovickém sjezdu sociální demokracie je vyloučen. V roce 1897 zakládá Místní hornicko–hutnický svaz v Mostě.\nDo rodícího se anarchistického hnutí se však aktivně nezapojuje, protože na počátku 20. století odchází s hornickým transportem do Vestfálska a odtud do Belgie, kde přečká také 1. světovou válku. Po vzniku Československé republiky se vrací domů, usazuje se na Rakovnicku, kde však utrpí vážný důlní úraz. Dostává penzi ve výši 180 korun a vrací se na sever Čech. Zde se setkává se starými spolupracovníky. Pro „Hornické listy“ vydávané syndikalisty z Československého sdružení horníků sepíše vzpomínky, které v roce 1924 publikují. Jeho vzpomínky zaznamená také sociálně demokratický novinář a historik Franti-šek Cajthaml–Liberté. Zbytek života tráví František Vágner v Hornickém domě penzionistů v Unčíně u Krupky a umírá v Teplicích dne 3. března 1926.\nFrantišek Vágner (1861 -1926)\n← SOUD S TEREZÍNSKÝMI SOCIALISTY (1883)\nPOLICEJNÍ PROHLÍDKA NA DOLE „GISELA“ V DUCHCOVĚ A OBJEVENÍ ANARCHISTICKÉHO ČASOPISU „FREIHEIT“ (1880) →


Otakar Brousek ml.: Moje největší průšvihy | Ahaonline.cz\nAhaonline.cz >Žhavé drby >Otakar Brousek ml.: Moje největší průšvihy\nŽhavé drby 19. srpna 2007 • 02:00\nOtakar Brousek ml.: Moje největší průšvihy\nOtakar Brousek dal celkem nedávno vale kariéře v divadle. Teď je prý konečně spokojený.\nNebrání se adrenalinovým sportům a s oblibou jezdí na motorce pořádně rychle. V duchu osobního rebelství dal po letech vale angažmá v divadle a podle vlastním slov je teď konečně spokojený. Otakar Brousek (50) v rozhovoru pro Nedělní Aha! na sebe prásknul víc, než byste čekali!\nCo je u vás momentálně nového?\n„Nového? Pořád se něco děje. Nedávno jsem dal výpověď v Divadle ABC a momentálně natáčím a jsem hlavně zaměstnaný pokračováním seriálu Zdivočelá země.“\nProč jste odešel z divadla ABC?\n„K tomu se nechci nějak konkrétně vyjadřovat. Teď jsem spokojený a není důvod řešit proč jsem před tím udělal toto či ono.“\nJak trávíte prázdniny či dovolenou?\n„Každý rok jezdíme s rodinou na nějakou poznávací nebo odpočinkovou cestu, ale letos to nějak nevidím. Budu ve výškách, na střeše. Dělají mi totiž na domě novou střechu a já musím být stále přítomen.“\nHodil jste někdy po někom něco a treﬁl jste se?\n„Ne, nehodil a jen tak ze vzteku bych to taky určitě neudělal. To vím, že nesmím.“\nA co třeba okem po holkách?\n„Tak to samozřejmě jo, po hezkých holkách házím okem pořád. Zvlášť od jara, kdy děvčata odhodí kabáty.“\nTak to v letních měsících máte žně?\n„To ano, užívám si to plnými doušky.“\nJaký jste po ránu, když vstanete, usmíváte se, nebo spíše vůbec nemluvíte?\n„Abych pravdu řekl, tak asi tak hodinu jsem nemluvný a protivný. Moje rodina si na to už naštěstí zvykla, ale jednoznačně nejlépe to snáší moje dalmatinka Sára.“\nJaký byl váš největší hazard v životě?\n„Když jsem nevědomě procestoval na motorce Ameriku včetně proslulé Route 66 bez patřičného řidičského průkazu. V Americe to rozdělují jinak, než tady, a já měl řidičák na jinou kategorii motorek. To jsem ale zjistil až na zpáteční cestě. Na to opravdu nezapomenu, myslím, že tam bych z toho měl tehdy velký problémy.“\nNaletěl jste někdy někomu?\n„To jsem teda naletěl a fest. Koupil jsem si kdysi dávno auto, bylo to Fiat Tipo. Moc jsem si ho tenkrát přál! Když jsem ho viděl, moc si mi líbilo a jelo perfektně. Nadšeně jsem zaplatil a vyrazil k přepisu. Ale tam už auto nedojelo a navíc se zjistilo, že je kradené. Samozřejmě se po prodávajících slehla zem.“\nNosíte rád klobouky, kupujete si je sám, nebo je raději dostáváte?\n„Většinu jsem si nakoupil sám, jen jeden jsem dostal od divačky Carusoshow a musím říci, že ho nosím doteď. Nosím různé klobouky k různým příležitostem, mám krásný ve stylu Indiana Jonese, který jsem si koupil v Americe v Údolí smrti, také mám oblíbený Panama klobouček.“\nMáte nějaký nevšední zážitek z dovolené?\n„Na jeden si vzpomínám. Jeli jsme s mojí ženou a malým Ondrou do Maďarska. Z hecu jsme si propíchli uši a navlékli náušnice, protože se to v této zemi nosilo. Malý Ondra, kterému bylo tehdy osm, to ale odmítl a ukázalo se, že na tom byl pak nejlépe. Když jsme se totiž vrátili do Čech, tak v divadle to vůbec nechápali. Tehdejšímu řediteli jsme se snažili namluvit, že si nás na hranicích takhle označkovali a on nám to i na chvíli uvěřil. Víte, zde to bylo tehdy naprosto nepřípustné.“\nCo adrenalinové sporty?\n„Nebráním se tomu. Sice pravidelně neskáču padákem, ale třeba si vychutnávám rychlou jízdu na motorce.“\nFoto: profimedia.cz, Dalibor Puchta, archiv\nBrousek se vrátil mezi živé: Všechno nejlepší pane Otakare!\nVlaky Liberec – Praha Zlín – Brno Jablonec nad Nisou – Liberec


150. výročí založení hasičského sboru v Kalmthoutu – Hasiči Štěchovice\nZásah Pikovice, požár chaty, 9/2014\nZásah Štěchovice, auto ve Vltavě, 10/2014\n150. výročí založení hasičského sboru v Kalmthoutu\nLetos se setkání s kamarády z Kalmthoutu o víkendu 27.-29.6.2014 neslo ve znamení oslav 150. výročí založení sboru Brandweer Kalmthout. První části naší výpravy se v pátek ráno po příletu do Bruselu ujal bývalý velitel Rik Gheyle, který zorganizoval výlet do Antwerp s krátkou prohlídkou historického centra a dvou muzeí.\nMuseum aan de Stroom (MAS), otevřené v roce 2011, nám nabídlo stálou expozici věnovanou 1. světové válce z pohledu Vlámska; z vyhlídkové terasy na vrcholu budovy jsme si prohlédli celé Antwerpy. Společnost Red Star Line přepravovala v letech 1873 až 1934 svými zaoceánskými parníky emigranty do USA prakticky z celé Evropy. Dnes je v budovách, ze kterých byli emigranti vypravováni, muzeum, které ukazuje, jak celý proces pod přísným dohledem pracovníků americké vlády probíhal. Za zmínku stojí i procházka tunelem svaté Anny pod Šeldou; tunel byl vybudován v letech 1931-33 pro pěší a cyklisty v hloubce cca 31 metrů; dlouhý je 572 metrů. Udržován je v původním stavu včetně dřevěných eskalátorů.\nVečerní program, jehož se již účastnilo všech sedm přítomných členů našeho sboru a starosta Miloš Čapek, otevřel oslavy populárním kvízem, jehož vítězové obdrželi hodnotné ceny. Jak jsme v průběhu soutěžního večera zaznamenali, v kvízu se vyskytovaly i otázky týkající se České republiky.\nNa sobotní dopoledne pro nás naši hostitelé připravili výlet po okolí; velmi nás zaujala zejména prohlídka nové hasičské zbrojnice v holandském městě Bergen op Zoom. Místní velitel nás provedl a nutno podotknout i hrdě ukázal místní zázemí a techniku profesionálního sboru určeného pro toto město a blízké okolí s cca 80 tisíci obyvatel a několika průmyslovými provozy. Po návratu do Belgie a obědě jsme se dověděli, že v okolí bydlí český cyklista Zdeněk Štybar, který se v celé Belgii těší vysoké popularitě, hlavně z důvodu skvělé znalosti místního jazyka – vlámštiny. Poté nás průvodci nalákali do „pivovaru bílého piva“, kde jsme až na místě zjistili, že se nejedná o žádné speciální pivo, natož pivovar, ale o kravín s výrobnou mléka J. Zde jsme si prohlédli moderní techniku malého soukromého zemědělce s cca 700 kravami.\nSobotní večer vyplnila nevázaná zábava s tancovačkou při muzice tří hudebních skupin a jednoho DJ.\nV neděli celý víkendový program oslav vyvrcholil přehlídkou jak moderní, tak i historické hasičské techniky: po asi 16 km dlouhé trase po Kalmthoutu a nejbližším okolí projíždělo 65 hasičských vozů sboru domácího i okolních; na přehlídku navázal průvod uniformovaných hasičů, jehož se zúčastnila i naše jednotka se sborovým praporem.\nJak jsme se později dověděli, program pokračoval až do pozdních hodin nedělního večera posezením kalmthoutských hasičů s jejich přáteli a příznivci. Při něm pořadatelé poděkovali všem, kteří se podíleli na průběhu a zejména přípravě této velmi náročné akce (přípravy trvaly více než půl druhého roku). Zúčastnit tohoto setkání jsme se bohužel nemohli – už jsme se museli rozloučit a odjet domů.\nCelého víkendového programu se zúčastnil i pan starosta Miloš Čapek, kterému tímto děkujeme za skvělou reprezentaci naší obce a nejen upevnění spolupráce s kamarády hasiči, ale především rozšíření vřelých vztahů se starosty měst Kalmthout a Essen.\nKalmthoutským hasičům ještě jednou děkujeme za pozvání a skvělou pohostinnost, které se nám během našeho pobytu dostávalo plnými hrstmi.\nFacebook Brandweer Kalmthout


Prodejci alkoholu mají půl roku na získání koncese. Pak jim hrozí pokuta | Hospodářské noviny (iHNed.cz)\nProdejci alkoholu mají půl roku na získání koncese. Pak jim hrozí pokuta\n18. 10. 2013 00:00 / 4 minuty čtení\nŽádat lze na úřadech zdarma. Někde také písemně či elektronicky. Při prodeji bez koncese hrozí pokuta až milion korun.\nNa živnostenském úřadu v Ostravě vydali první koncese na prodej lihovin. Vyžaduje to nový zákon, který včera nabyl účinnosti. Prodejci lihovin mají na získání koncese půl roku. "Zatím jsme nezaznamenali žádný nápor. To čekáme spíš až v dalších dnech," řekla HN úřednice, která si nepřála být jmenována.\nZákon, který koncesi na prodej lihovin zavádí, reaguje na metanolovou aféru z loňského podzimu. Pančovaný líh si tehdy vyžádal na čtyřicet obětí. Toto opatření má dalším takovým aférám předejít. Od včerejška si musí o koncesi zažádat všichni, kdo chtějí prodávat lihoviny s více než 15 procenty alkoholu, což má i obyčejná griotka. Zákon tak zahrnuje například i cukrárny a stánky s občerstvením. Volná živnost už nestačí. Pokud někdo povinnost poruší, hrozí mu pokuta podle živnostenského zákona až do výše jednoho milionu korun. "Cílem úpravy je získat přehled o prodejcích lihu a lihovin a zefektivnit tak kontrolu nad prodejem této rizikové komodity," uvedl ministr průmyslu a obchodu Jiří Cienciala, podle kterého se nyní trh s lihovinami zprůhlední.


Nemocný králík, operace. - Diskuze - eMimino.cz\nNemocny kralik, operace.\nZajimal by mne nazor zen i muzu, milovniku zvirat.\nKdyz by vam bylo oznameno, po neustalych zdravotnich komplikacich a nescetnych navstev veterinare, ze situace je nyni jiz tak spatna, ze doporucuji uspani, nebo pokus o operaci, ktera vychazi na skoro 20 tisic Kc, jak byste se rozhodli? Podotykam, ze se jedna o kralika.\nOsobně bych se asi rozhodovala spíš podle stavu/věku králíka a pravděpodobnosti, že bude mít ještě nějaký spokojený život.\nPokud je to spíš drahé prodlužování trápení, tak bych do toho nešla.\nUspat, pokud je nejistý výsledek..to trápení už je asi delší\nJá sama jsem nechávala na veterině za kralikovou hodně peněz, ale sami musíte uznat, kdy je to trápení zvířete a kdy je to ok.\nOsobně bych ho nechala uspat.\nJe to nelehké rozhodnutí, ale pokud ho máte rádi sami víte co bude nejlepší, i když si to nechcete hned připustit.\nA co vlastně králíkovi je?\nU králíka uspat.\nDejte si na misku vah vek zvirete, jeho kvalitu zivota a v nemosledni rade i Vase financni moznosti ( jestli je 20tis Vase vyplata, tak ma asi kralik smulu, jestli berete 120 tis, tak ma mozna sanci… )…\nTakhle, upřímně. Je to zvíře přítelkyně, která ho bezmezně miluje a já, který se snažím mít na tuto záležitost realistický pohled, jsem jí řekl, že uspání bude v této situaci nejlepší možnost. Bohužel ona to slyšet nechce a tvrdí mi, že mu chce dát šanci žít. Finančně se to teď také vůbec nehodí..\nKrálík má problém se zuby. Neustále se brousily, což tak u králíků bývá, ale nyní už se musí operativně velká část zubů odstranit a nejspíše může přijít i o zrak na jednom oku. Za mne je to spíše trápení toho zvířete, pro které to jsou už moc velké zásahy. Já ani nevěděl, že se králicí operují, myslel jsem, že v případě nemoci se rovnou uspávají. U psa bych to pochopil, ale tady bohužel moc ne..\nJe to živý tvor o kterého pečuje. Je jedno, jestli je to pes, kočka nebo morče, ale je to živý tvor.\nNa mě platí: Dráha vidím to takhle a takhle a sdělení relevantních důvodu. Na konec říct, že ať se rozhodně jak chce, tak ji podpořiš.\nPromluvte si o uspání a slib jí štěně.\n@ropucha 02 @Cenarius tak lepsi slibit stene nez dite\nOni králíci taky dost špatně snáší narkóze, tak abyste nedali 20tis a on stejně umřel, sestra nechala operovat králíka, maličký zákrok a málem nedal ru narkózu, mladé zvíře cca rok\nJasne, kdyby to byla civava, ktera je stejne velka tak operace, ze? Jak tomu kralicek prijde..


Rok Vodního Tygra 2022 | Klub Adam Feng Shui\nPřipravte se na rok\nMáte pocit, že jste se zasekli a potřebujete přeskládat šuplíky svého života?\nTeď je správná doba.\nWorkshop, kde jsme krok za krokem prošli přípravu na rok Tygra, abychom všichni nastartovali ve velkém stylu. Máme ještě pár týdnů si ujasnit, co a jak na startovní čáře, nebo vůbec tu svou jedinečnou startovní čáru najít.\nVezměte svůj plánek bytu, plán svého života a pojďte si udělat strategii.\nRok 2022 čeká...!\nUkončete úspěšně rok Buvola a připravte se na rok Tygra\nJak se promění energie?\nCo dotáhnout ještě letos, a na co si počkat do roku Tygra?\nPoctivá příprava pro naše životy, podnikání a vztahy pro následující měsíce.\nO toto tajemství a postupy se s vámi podělím v záznamu workshopu, kde najdete přes 6 hodin povídání i odpovědi na vaše\nJak úspěšně ukončit rok Buvola.\nCharakteristika nadcházejícího roku 2022.\nZákladní pilíř našich vztahů, ložnice.\n- Příprava pro vztahy roku Tygra\n- Osobní vztahy v partnerství, rodině, mezi přáteli a v práci\nPodpora zdraví a financí v příštím roce\nPříprava vašeho podnikání pro start roku 2022.\nPoctivá příprava pro naše životy, podnikání a vztahy pro následující měsíce. To vše spojené s příjemnými relaxačními cvičeními a magickými rituály pro váš byt a vaši duši.\nVelmi Vám děkuji za přípravu na Tygra. Obdivuji a smekám. 🙂 Byly to nádherně strávené hodiny, a ty večerní rituály, wow!\nDěkuji za skvělý seminář! Ráda se vracím k jeho záznamu, protože zaznělo obrovské množství důležitých a hlavně praktických tipů, jak se připravit. Tygr může přijít!\nDobrý večer, Zuzko, přestože vás sleduji zatím jen na webu, tak jsem všemu rozuměla. Jsem ráda, že jsem během víkendu získala tolik nových skvělých informací, děkuji!\nČlenové Klubu Adam Feng Shui mají záznam workshopu za zvýhodněnou cenu\n- slevový kód najdete v Bonusech Klubu.


VÝKONNOST TĚŽBY BLOCKCHAINU HTC EXODUS 1S ZKLAMALA - TECHNIKA\nVýkonnost těžby blockchainu HTC Exodus 1S zklamala\nNedávný test smartphonu HTC Exodus 1S odhaluje, že může těžit pouze 1,387 $ ročně.\nOhromující výkon pro smartphone na těžbu blockchainu. HTC Exodus 1S je uváděn na trh jako smartphone, který dokáže těžit kryptoměny při nabíjení.\nI když se jedná o šikovnou funkci, nedávný test odhalil její poněkud neuspokojivé možnosti těžby. Exodus 1S dokáže těžit kryptoměnu Monero, když je zapojený a v nečinném režimu.\nUživatelé mohou spouštět aplikaci DeMiner na pozadí během nabíjení, aby smartphone mohl těžit. Aplikaci vyvíjí společnost Midas Labs a očekává se, že bude spuštěna během druhého čtvrtletí roku.\nInženýr společnosti Midas Lab Jri Lee nedávno podrobil HTC Exodus 1S těžebnímu testu. Zjistil, že telefon dokáže každý den vytěžit Monero v hodnotě asi 0,0038 $. To znamená, že může vytěžit přibližně 1,387 $ ročně.\nHTC Exodus 1S stojí kolem 237 $. Když si to spočítáme, telefonu bude trvat asi 170 let, než bude schopen sám za sebe platit. Těžba kryptoměn není hlavní funkcí HTC Exodus 1S . HTC prodává Exodus jako první smartphone a jako těžař až poté.\nTěžba blockchainu je jen šikovná funkce, kterou si uživatelé mohou zapnout, když se telefon nabíjí. Zajímavostí je, že HTC dokázalo vyvinout dostatečně výkonný smartphone na těžbu kryptoměny.\nUmožnění chytrým telefonům těžit kryptoměny znamená, že by to mohlo vytvořit větší decentralizovanou síť. Toto je důležitý aspekt kryptoměny, protože neguje velké těžební fondy, aby vlastnily a kontrolovaly obrovské množství blockchainu.\nPhil Chen z HTC uvedl v prohlášení:\nKryptosvět je ohrožen nadvládou hashrate obřími těžebními fondy. Nejúčinnějším způsobem, jak tento problém odstranit, je zpřístupnit těžbu masám, a to prostřednictvím mobilu.\nPři pohledu pod kapotu má HTC Exodus S1 slušnou sadu specifikací. Má čipset Snapdragon 243 s osmijádrovým procesorem a 4 GB RAM. Běží na Androidu 8.11 Oreo a má 64 GB úložného prostoru.\nTelefon má 5,7palcový IPS LCD displej s rozlišením 720×1440. Podporuje Wi-Fi Direct, Bluetooth 5.0 a microUSB 2.0. Telefon má baterii s kapacitou 3075 mAh.\nMá 13megapixelový zadní hlavní fotoaparát a 13megapixelový přední selfie fotoaparát. Pokud jde o nahrávání videa, hlavní kamera podporuje 2160p@30fps, zatímco přední kamera podporuje nahrávání 1080p@30fps.\nHTC Exodus 1S, vydaný v prosinci 2019, stojí kolem 237 $.\nObrázek se svolením Port Kote /Odstříknout


Primera Division - Obránce Manchesteru City zazářil na hostování v Lipsku. Teď ho chce Barcelona | FotbalPortal.cz\nZpět na » Primera Division » Obránce Manchesteru City zazářil na hostování v Lipsku. Teď ho chce Barcelona\nPrimera Division - Obránce Manchesteru City zazářil na hostování v Lipsku. Teď ho chce Barcelona\n© bleacherreport.com - Angelino\n22.08. - Barcelonu čeká po příchodu nového kouče Ronalda Koemana výrazná přestavba kádru a jednou z prvních posil katalánského giganta by se mohl stát španělský obránce Angeliňo, kterého si Manchester City cení po úspěšném hostování v RB Lipsku na 30 milionů eur.\n23letý křídelní bek působil od ledna na hostování v Lipsku, kde se brzy usadil v základní sestavě a skvělými výkony pomohl německému klubu k senzačnímu postupu do semifinále Ligy mistrů.\nAngeliňa tam zapůjčil jeho kmenový klub Manchester City, kam se španělský bek vrátil minulý rok za 5,3 milionu liber z PSV Eindhoven, ani na druhý pokus ale v klubu nepřesvědčil a za Citizens odehrál jen 12 utkání ve všech soutěžích.\nAngeliňo je odchovancem akademie Manchesteru City, kam zamířil z Deportiva La Coruňa, za první tým ale odehrál jen tři utkání, načež působil na hostováních v New Yorku City, Gironě, Mallorce a NAC Bredě.\nPoté ho sice koupil PSV Eindhoven, o rok později ale na něj Manchester City uplatnil opci na zpětný odkup a po krátkém působení na Ostrovech zamířil do Lipska, kde svými výkony přitáhl zájem Barcelony.\nTa se v současné době připravuje na rozsáhlou přestavbu týmu, která má následovat po vyhazovu trenéra Quiqueho Setiena a sportovního ředitele Erica Abidala po nevydařené sezóně.\nNovým koučem Barcy se teprve před pár sny stal Nizozemec Ronald Koeman, který vedle Angeliňa údajně usiluje i o podpis Georginia Wijnalduma z Liverpoolu.\nangeliňo barcelona barcelona fotbal fotbal la liga la liga manchester city manchester city rb lipsko spanelsko


Vážení dárci a příznivci,\nnový koronavirus už se nekontrolovatelně šíří také v Indii, kde žije hodně lidí na malém prostoru. Indická vláda proto vyhlásila třítýdenní zákaz vycházení, který byl nedávno prodloužen až do 3. května. Mnoho námezdních pracovníků kvůli tomuto opatření přišlo ze dne na den o zdroj obživy. Stát a neziskové organizace rozvážejí strádajícím lidem balíčky s potravinami a mýdlem. Do této humanitární pomoci jsou zapojeni také naši indičtí partneři – arcidiecéze Bangalore a diecéze Belgaum.\nSituace v Indii je nyní těžko předvídatelná. Doufáme, že se tam onemocnění COVID-19 nerozšíří tak masivně jako v některých jiných státech. Na tak enormní nápor pacientů není indické zdravotnictví připravené. Obáváme se, že ze současné pandemie se (nejen) Indie bude vzpamatovávat ne měsíce, ale spíš roky. Už nyní žije zhruba 300 milionů obyvatel Indie pod hranicí chudoby a dalších 100 milionů těsně nad ní. Ochromení indické ekonomiky může uvrhnout do chudoby další miliony lidí. Nezaměstnanost už nyní stoupla z osmi na 23 procent.\nUděláme vše pro to, abychom mohli být indickým rodinám v nouzi oporou i v následujících letech alespoň v takovém rozsahu jako doposud. Uvědomujeme si, že to bude mimořádně obtížné, protože řada našich dosavadních dárců bude muset řešit vlastní existenční problémy. Reálně tedy hrozí, že na humanitární a rozvojovou pomoc v Indii budeme mít letos méně finančních prostředků než v uplynulých letech.\nObracíme se s velkou prosbou na všechny, kdo jste se kvůli nouzovému stavu neocitli ve finanční nouzi. Pokud si to můžete dovolit, prosíme Vás o mimořádný příspěvek na vzdělávání dětí, které letos nedostanou pravidelný příspěvek od svých dárců. Pomozte nám překlenout toto náročné období. Byla by nesmírná škoda, kdyby děti zapojené do našeho projektu Adopce na dálku, přišly kvůli současné pandemii o naději na lepší budoucnost. Budeme vděční za jakýkoliv příspěvek.\nPokud už nyní naopak víte, že nebude ve Vašich silách zaslat letos finanční podporu Vámi podporovanému dítěti, informujte prosím o této skutečnosti naši koordinátorku Janu Jílkovou (e-mail: jana.jilkova@hk.caritas.cz).\nDěkujeme Vám za Vaši dlouhodobou podporu a přejeme Vám pevné zdraví.


2 Montáž mechanismů a zařízení I /2\n3 Montáž mechanismů a zařízení I /2\nČlenění montážního procesu Z hlediska montáže se každý složitější strojírenský výrobek člení do tzv.montážních prvků, to jsou skupiny a části strojů, které mohou být montovány odděleně a nezávisle na ostatních částech výrobku. Členění výrobků na menší celky je obvykle ve shodě s jeho konstrukční dokumentací. V případě složitějších součástí se sestavuje technologické schéma montáže, které vyjadřuje posloupnost montáže součástí do podskupin a skupin, až v konečný výrobek či zařízení.\n4 Montáž mechanismů a zařízení I /2\nSchéma vyjadřuje rozdělení montážní operace do jednotlivých montážních prvků.\n5 Montáž mechanismů a zařízení I /2\nK základním pojmům montážního procesu patří: součást – je prvotní článek montáže, obvykle je vyrobena z jednoho kusu materiálu; podskupina (díl) – představuje jednotku vzniklou spojením dvou či více součástí, přičemž nezáleží na způsobu spojení / rozebíratelné, nerozebíratelné spoje /. Podskupiny mohou mít více řádů, kdy podskupiny vyššího řádu jsou přímo montované do podskupin nižšího řádu skupina – nejvyšší montážní prvek, vzniká spojením jedné nebo několika podskupin a dalších součástí; výrobek – konečný hmotný produkt montáže určený pro trh, který je funkčně a konstrukčně uzavřený, vytvořený ze součástí, podskupin a skupin, spojených rozebíratelným či nerozebíratelným způsobem; zařízení – tvoří soubor strojírenských výrobků, které mají plnit dané provozní a technologické úkoly.\n6 Montáž mechanismů a zařízení I /2\nDruhy montáže Způsob a organizace montáže závisí především na typu a rozsahu výroby, na pracnosti montáže, na způsobech dodávek apod. Rozlišujeme dvě základní formy montáže: interní montáž provádí se v rámci daného výrobního závodu a výrobek opouští výrobní proces obvykle ve stavu způsobilém k přímému použití (např. automobily, spotřební zboží). externí montáž je realizována mimo výrobní závod, při níž se v předepsaném sledu montují jednotlivé části zařízení, které byly předem interně smontovány ve výrobních závodech (např. montáž značně rozměrných a objemných strojů a zařízení, mostů a konstrukcí, vzduchotechniky, potrubí, armatur).\n7 Montáž mechanismů a zařízení I /2\n8 Montáž mechanismů a zařízení I /2\n9 Montáž mechanismů a zařízení I /2\nPodle pohybu součástí při montáži, stupně členitosti a charakteristických zvláštností montovaného výrobku rozeznáváme dvě organizační formy interní montáže: Nepohyblivou neboli stacionární montáž (předpokládá soustředění montážních prací na stálém pracovišti): Soustředěná Rozčleněná Proudová Pohyblivou neboli nestacionární montáž (probíhá současně v několika montážních operacích nebo ve skupinách pracujícími dělníky): Předmětná Linková\n10 Montáž mechanismů a zařízení I /2\nSoustředěná montáž provádí se spojováním jednotlivých součástí na jednom stacionárním pracovišti a vykonává ji obvykle jedna skupina pracovníků . Využívána je při montáži těžkých či rozměrných součástí, které jsou montovány podle rámcových montážních postupů bez podrobného časového rozboru činností. Mezi nevýhody soustředěné montáže patří vysoké nároky na kvalifikaci pracovníků a pracovní prostor.\n11 Montáž mechanismů a zařízení I /2\nRozčleněná montáž postupuje podle principu dělení operací. Výrobek se montuje na několika stacionárních montážních pracovištích současně. Předpokladem tohoto typu montáže je možnost rozčlenění výrobku na jednotlivé díly, podsestavy a sestavy v souladu s montážním schématem. Časová norma je zpracována pro celé montážní celky. Celková montáž představuje spojení dílů, podsestav a sestav v hotový výrobek. Využívá se pro malosériovou výrobu.\n12 Montáž mechanismů a zařízení I /2\nProudová montáž probíhá na stacionárních montážních pracovištích, kde specializované skupiny pracovníků provádí určitou část montáže. Montážní práce jsou rozčleněny až na operace nebo úkony. Tento typ montáže je právě díky pevnému synchronizo-vanému taktu dopravy součástí vhodný k automatizaci montážního procesu. Proudová montáž se uplatňuje při hromadném typu výroby např. při výrobě valivých ložisek, měřidel, převodovek , motorů, elektrických spínačů apod.\n13 Montáž mechanismů a zařízení I /2\nPředmětná montáž vyznačuje se volným pohybem montovaného předmětu, který prochází jednotlivými pracovišti. Pracovníci vykonávají jen určitou opakující se operaci s volným taktem přesouvání součástí mezi stacionárními pracovišti. Pracoviště montérů jsou pro montáž vždy příslušně vybavena. Typ montáže je určen pro malosériovou i velkosériovou výrobu (obráběcí stroje, stavební stroje, lokomotivy, elektrické motory).\n14 Montáž mechanismů a zařízení I /2\nLinková montáž je charakteristická nuceným pohybem montovaného předmětu, který je dán taktem montážní linky, přičemž je nutno dodržet sled operací. Někdy je nazývána také jako plynulá montáž. Montáž organizovaná v lince je dle způsobu odběru výrobku uskutečňována jako synchronizovaná či nesynchronizovaná. Pohyblivá montáž může být s periodickým taktem s nepřetržitým pohybem.\n15 Montáž mechanismů a zařízení I /2 Příklady montážních pracovišť\n16 Použitá literatura Moderní strojírenství, Josef Dillinger a kolektiv.\nStrojnické tabulky, J. Leinveber, J. Řasa, P. Vávra,SNTL 1984 Katalog přípravků příslušenství,


S klimatem se něco děje, říká zoolog :: Mystika-info\nÚvod - S klimatem se něco děje, říká zoolog\nKdyž šéf českolipského muzea Zdeněk Vitáček, před lety začal nacházet v okolí Doks a Provodína charakteristické stopy s otiskem spojených bříšek předních prstů na tlapách, bylo mu jasné, s kým má tu čest: šakal. Prokázat historicky první výskyt této šelmy v Libereckém kraji mu ale zabralo tři roky práce.\nŘetězec důkazů se teď završil – Vitáček zdokumentoval nejen stopy a trus, ale šakala nedávno také spatřil.\n„Byl to zážitek, to nepopírám. Když na něco čekáte tři roky, tak to samozřejmě prožíváte. Dnes již můžu říct s naprostou jistotou, že v okolí Doks a Provodína se zdržují dva až tři jedinci. Bližší údaje neprozradím, aby je tam lidé nezačali nahánět,“ konstatoval ředitel. Vitáček instaloval v lese i fotopasti, ty mu ale někdo ukradl. Přesto je o existenci šakalů na Českolipsku skálopevně přesvědčen.\nV českolipském muzeu dokonce do expozice místní fauny připravuje instalaci vycpaného šakala. „Mám ho vypreparovaného od loňska, jenom jsem vyčkával, až ho budu mít v přírodě potvrzeného,“ vysvětlil.\nŠakal je zvíře podobné lišce. Po vlku a rysovi je to další šelma, která se v české krajině usídlila. Šakali žijí například v Milovicích, odkud to k Máchovu jezeru není daleko. Na rozdíl od vlků nebo rysů zde ale šakali nikdy dřív nežili a nejsou původním druhem.\n„Expanze šakala na sever od svého původního areálu na Balkáně je celoevropský trend, zoologové ho již zaznamenali například v Pobaltí. Důvod, proč se šakal začal šířit, není zatím jednoznačný. Může souviset s globální změnou klimatu nebo historickým ústupem vlků na rozsáhlé části Evropy. Podobně se k nám z Balkánu začátkem 20. století dostaly například hrdličky a dnes je nepovažujeme za nic neobvyklého. Podobně to bude se šakalem,“ míní expert na šelmy z Hnutí Duha Miroslav Kutal.\nZdeněk Vitáček je přesvědčen, že za rozšiřováním šakalů stojí klimatické změny a teplejší podnebí.\nChladnomilné druhy se stěhují na sever, teplomilné míří k nám. Zvykejme si na to. Je evidentní, že se mění zvířecí druhová skladba. A nejde jen o šakaly, na Českolipsku byli několikrát pozorováni losi, máme tu vrápence malé, na Ploučnici žijí bobři, vydry a nutrie. Není to jen tak. S klimatem se něco děje,“ poznamenal zoolog.\nŠakal není v české legislativě nikterak ukotven – ani jako zvěř, kterou by bylo možné lovit, ani jako chráněný druh. Střílet je ale lze jen s povolením orgánu ochrany přírody. Někteří ochránci přírody opatrně připouštějí, že toto téma bude časem nutné nastolit.\n„Vzhledem ke známému způsobu života šakalů a absenci jejich přirozených predátorů vlků na většině našeho území můžeme očekávat další rozšiřování šakalů po celé republice. Zkušenosti z jiných evropských zemí naznačují, že bude nutné v blízké budoucnosti otevřít otázku možnosti lovu šakalů,“ uvedl Jiří Beneš, ochránce přírody, který právě připravuje ilustrovanou kroniku návratu vlků do české krajiny, v níž mimo jiné dostane prostor i šakal jakožto blízký příbuzný vlka.\n„Šakal je krapet vyšší a kdo je zkušený myslivec, tak ho za světla pozná. Samozřejmě při nočním lovu, kdy se loví lišky, tak jsou od sebe k nerozeznání,“ podotýká myslivecký hospodář z Dubé na Českolipsku Petr Slaba.\nSám prý měl zprávy o výskytu šakala už v minulosti. „Byl spatřen již vícekráte v různých našich honitbách na Českolipsku. Myslivci ho pozorovali již dříve, takže pan ředitel neobjevil Ameriku,“ zdůrazňuje Slaba.\nŠakal je všežravec a nepohrdne tedy lesními plody. Přesto většinu jeho jídelníčku tvoří maso. Pochutná si na hmyzu, obojživelnících, rybách, ptácích a jejich vejcích, loví i hlodavce. S oblibou konzumuje zdechliny, působí tedy v lese jako prevence chorob. Tam, kde se rozšířil, působí šakal jako konkurent lišky.\n„Neobávám se, že by způsobil větší škody na lesní zvěři. Přece jen je to malá šelma. Není to ani zvíře, které by šlo po ovcích. Je to plachá šelma lovící v noci, žije skrytějším způsobem života než vlk nebo liška. Mrzelo by mě, kdyby kvůli šakalovi vznikla nějaká hysterie,“ dodává ředitel českolipského muzea Zdeněk Vitáček.