L’últim mohicà en hores baixes\na partir de l’exposició de Perejaume a La Pedrera, Barcelona\nL’espai artístic de La Pedrera, a Barcelona, presenta una exposició de Perejaume. Si ja el 1999 el MACBA li va dedicar una retrospectiva, el moment actual rep el treball d’un artista que es mou entre el llenguatge, el paisatge, la poesia i s’interpreta des d’un nacionalisme caricaturista. El salt de l’art conceptual a l’enginy és, a vegades, complicat.\nLa Pedrera Tot i recollir obra de l’artista des de mitjan dels anys noranta aquesta exposicióanuncia que no és una retrospectiva convencional. S’adverteix que, inscrivint-se l’exposició a l’emblemàtic espai de La Pedrera, amb la disposició de l’obra s’establirà un diàleg amb els seus espais. Per mitjà de plantejar per un continuum amb la façana de l’edifici, el seu comissari, Martí Peran, també descriu l’exposició en el seu conjunt com una reflexió sobre l’excés d’obres d’art i, a partir d’aquí, la cultura de l’excés de les societats occidentals. El títol faria referència a això mateix, "Ai Perejaume, si veies la munió d’obres que t’envolten, no en faries cap de nova!" , si bé, personalment, crec que totes aquestes paraules queden com una seqüència de trucs retòrics i un intent fallit d’introduir uns certs efectes per mitjà del discurs, en una exposició on, si alguna cosa es posa de manifest, no és altra que el desgast de certs plantejaments i estratègies enunciatives del seu autor, Perejaume.\nLuis Camnitzer, en els seus assajos sobre l’art llatinoamericà, planteja la paradoxa de que un art basat en la idea i la desmaterialització com és el conceptual hagi sucumbit als acabats formals que li donaren els seus pioners. Quelcom similar podem dir del land art, quan la irradiació del seu ideari en moltes ocasions també s’ha impregnat d’elements que són característics del paisatge nord-americà. Però cap d’aquests casos no és el de Perejaume, que abans que qualsevol altra etiqueta de la historiografia de l’art, ha preferit identificar-se amb la de plenairista. I amb Jacint Verdaguer (1845-1902), de qui en diu: “trobem més ben representada la idea de plenairista pel poeta Jacint Verdaguer que no pas els mateixos pintors de l’escola d’Olot (èmuls de l’escola de Barbizon francesa), els quals contemporàniament a Verdaguer practicaven el plenairisme, podríem dir, estricte.”\nLa identificació de Perejaume amb el poeta de Folgueroles, per tant, és per partida doble: deguda a la interpretació literària però, sobretot, literal que aquest hauria fet del terme plenairisme – “la vocació inassolible de fer de la natura, en la natura, imatge de la natura”-, però també per haver sabut donar lloc a paisatges que no sucumbeixen als patrons formals del bosc de Fontainebleau que en aquells moments s’importaven a la Garrotxa. Efectivament, Perejaume, a diferència de la tònica que es dóna entre els epígons de l’art conceptual, també ha begut de tradicions de la pràctica artística contemporània, si bé n’ha desplaçat l’epicentre en nombroses ocasions per iniciar processos d’hibridació amb paisatges, costums, llenguatges i fins i tot variants dialectals locals d’una manera molt més intensa que probablement cap altre artista català de la seva generació i, diguem, ascendència artística.\nEl catàleg de la retrospectiva que el MACBA va oferir de l’artista l’any 1999 s’obria amb les seves pròpies paraules: “El llenguatge és cobrent”. Des del meu punt de vista, el millor que ha generat Perejaume passa quan es situa justament en aquesta superfície i problematitza en la relació entre el paisatge i l’art, entesos ambdós com a llenguatges performatius, com a maneres de mirar i construir el món. Són bastament conegudes les seves sèries on situa marcs i fragments d’aquests en espais naturals, establint relacions de contigüitat inèdites o bé discontinuïtats, alterant la ubicació del significant i fent girar el significat envers una direcció inesperada. Igualment ho ha fet amb el desplaçament físic d’obres d’art en paratges o bé, a la inversa, posant en evidència la miniaturització de fragments de paisatge que es requereix –el què ell anomena pessebrisme- per fer-los entrar en espais museístics.\nL’art com a generador de paisatge i viceversa. Fins aquí ens quedaríem en un joc deconstructiu en el qual l’artista s’ha mostrat virtuós i ha aportat idees enginyoses. Ara bé, que el llenguatge sigui “cobrent” té, almenys, una contrapartida. Tal i com segueix el text que hem citat, “tants i tants exercicis d’escriptura sobre un fons de realitat ens han portat a pensar que no hi havia tal fons”. Vet-ho aquí, un fons de realitat, per dessota del llenguatge. Un punt de fuga entre les col·lisions lingüístiques, la presència d’un element que transcendiria les superfícies per on l’artista desplaça i intercanvia elements culturals. A les parets de la Pedrera, més de deu anys després de la retrospectiva al MACBA, crec que definitivament hi queda en evidència. O bé, en el cas que aquest fons de realitat hom prefereixi considerar-lo com un aspecte persistent en tota l’obra de l’artista, pel que fa a la Pedrera haurem de dir que s’hi revela de manera força maldestre.\nEl fons de realitat emergeix amb més força a mesura que s’estova la ironia i precisament sembla que per suturar just per on s’havia produït la ferida. Paradoxalment aquest fons tampoc no es presenta com a escindit ni és traumàtic, fruit d’un conflicte que el llenguatge no hagi estat capaç de resoldre. I així, tot i la deconstrucció d’elements culturals com són el teló del teatre, el marc i la tela de la pintura o l’espai del museu, Perejaume deixa intactes alguns signes que permeten identificar-lo a ell mateix com un artista, que fa i desfà amb les peces del seu entorn al mateix temps que es construeix pràcticament com un humanista. En el cas de la Pedrera hi ha dos diàlegs verbals entre l’artista amb la matèria pictòrica, els quals, per la seva escassa versemblança, precisament ja no sabria dir si s’han de considerar encara com a casos de metallenguatge o bé menen cap a entronitzar-se Perejaume com una espècie d’artista amb poders de mag.\nPer altra banda, una segona sèrie de patrons culturals que, més que no pas entrar en col·lisió, pràcticament reben elogi, són els relacionats amb la cultura catalana, que, talment com la identitat de l’artista, també es revela com una unitat o una veritat transcendent. Formulada en bona part per mitjà de posar en joc elements del paisatge, Martí Peran interpreta en el catàleg que Perejaume hauria estat donant lloc al “tarannà d’una política tel·lúrica”, en clau de resistència cultural envers al colonialisme de la globalització. A partir del tombant de mil·leni, també s’introdueixen a la seva obra elements religiosos com són els exvots o les aureoles per subratllar aquesta relació entre el lloc i la transcendència. Al mateix temps que probablement fan més caricaturesca i naïf aquesta relació, al meu entendre crec que contribueixen definitivament a allunyar Perejaume d’abordar qüestions culturals i artístiques d’una manera més realista i, com no, mestissa. Dos aspectes que crec que serien indissociables de l’actitud de plenairista, tant el del segle XIX com també del de principis del XXI.\nLa crítica i la criticalitat A*DESK\n/ La lluita angoixant per justificar el valor i la necessitat LORENA MUÑOZ-ALONSO\n/ L’art i els grans temes MONTSE BADIA\n/ L’últim mohicà en hores baixes ORIOL FONTDEVILA


Munté: “Exteriors i la comissió s’ajusten a la legalitat” | Catalunya | EL PAÍS Catalunya\nLa portaveu lamenta que l’Executiu en funcions de Rajoy continuï en “l’immobilisme i l’amenaça”\nBarcelona 22 GEN 2016 - 17:27\tCET\nNeus Munté, portaveu del Govern, ha expressat el seu convenciment que tant el Departament d’Exteriors creat per la Generalitat com la comissió d’estudi sobre el procés constituent del Parlament, recorregudes pel Govern de Mariano Rajoy davant el Tribunal Constitucional, s’ajusten a la legalitat. “Ens empara la llei d’exteriors, l’Estatut i la Constitució”, ha subratllat la portaveu, que ha evitat contestar quina actitud prendrà el Govern si l’alt tribunal ordena la suspensió dels dos òrgans en referir-se al fet que estan complint la llei.\nLa consellera Neus Munté, aquest divendres al Palau de la Generalitat. Quique García EFE\n“No tenim cap dubte sobre la competència (en Exteriors) que hem exercit, exercim i exercirem”, ha afirmat Munté, que ha recalcat que aquesta àrea és “imprescindible” per captar inversions. La portaveu ha recalcat que cada Govern està facultat per organitzar-se com millor cregui convenient i ha al·legat que altres comunitats autònomes exerceixen la mateixa competència i que l’única diferència és que la Generalitat ha volgut donar-li rang de departament que dirigeix Raül Romeva.\nSegons el parer de Munté, l’anunci dels dos recursos no “quadren” amb l’aparent predisposició al diàleg que Rajoy va mostrar aquest dijous durant la broma que li va fer una emissora de ràdio i en la qual es va mostrar favorable a mantenir una reunió amb Carles Puigdemont. “El Govern de Rajoy en funcions ha tornat a actuar amb la negativa, l’amenaça, el recurs i l’immobilisme”, ha subratllat. Munté no ha volgut aprofundir en la suspensió de la comissió d’estudi però ha puntualitzat que la seva denominació parla per si sola. “Tot Parlament pot estudiar i debatre qualsevol tema. És l’essència del parlamentarisme”, ha remarcat.\nJoan Coscubiela, portaveu parlamentari de Catalunya Sí que es Pot, ha considerat l’actuació del Govern en funcions de Rajoy una “provocació” que, segons ell, respon a la intenció d’“intimidar el PSOE després de la proposta que li ha fet Pablo Iglesias de formar un Govern d’esquerres”. Coscubiela ha assegurat que la comissió de procés constituent que vol recórrer el Govern espanyol davant el TC seguirà endavant “per més recursos que posi” el PP. “Ho farem al Parlament, segur, i a les places si fa falta”, ha resolt després de recordar que el mateix PP a Catalunya ha admès que participarà en aquest organisme.\nLa comissió te caràcter d’estudi —és a dir, no pot legislar— perquè Junts pel Sí i la CUP van canviar el rang perquè la confluència d’esquerres alternativa pogués sumar-s’hi. Això fa que les lleis que preveu la resolució independentista del 9 de novembre per “desconnectar” d’Espanya no es discutiran en aquestes reunions, sinó en una altra comissió.\nEl Govern central recorre al TC contra la Conselleria d’Exteriors de Catalunya


Il crociato in Egitto - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nIl crociato in Egitto és una òpera en dos actes composta per Giacomo Meyerbeer, sobre un llibret de Gaetano Rossi. S'estrenà al Teatre La Fenice de Venècia el 7 de març de 1824.\nEl croat a Egipte\nVestit d'Armando/Elmireno a la producció parisenca de Crociato el 1825\nsetembre de 1822 i la tardor de 1823\nAladino, sultà de Damietta (baix - Luciano Bianchi\nPalmide, la seva filla, secretament casada (soprano) - Henriette Méric-Lalande\nArmando, un cavaller de Rodes, disfressat d'Elmireno (soprano o mezzosoprano castrato) - Giovanni Battista Velluti\nFelicia, la seva promesa, disfressada com un cavaller de Rodes (mezzosoprano) - Brigida Lorenzani\nAdriano, Gran Mestre dels Cavallers de Rodes (tenor) - Gaetano Crivelli\nAlma, confident de Palmide (soprano) - Marietta Bramati\nOsmino, Gran Visir de Damietta (tenor) Giovanni Boccaccio\nCor, esclaus, cavallers, etc\n2 flautes (amb flautí), 2 oboès, 2 clarinets, 4 fagots, contrafagot\n4 trompes, 4 trompetes, 3 trombons\n8 trompetes, 1 contrafagot, 3 trombons, 3 petits tambors, bombo, plats, 4 caixes.\nFlautí, 2 flautes, 2 oboès, requint, 5 clarinets, 2 fagots\n4 trompes, 6 trompetes, 3 trombons, serpentó\nÉs l'última òpera italiana d'un compositor que era alemany i que poc després seria aclamat a França com el creador d'un nou gènere, la grand opéra. És una obra que presenta un desplegament inusual de forces orquestrals i corals. És la primera òpera de Meyerbeer que se centra en un conflicte interreligiós, un tema sempre present en les seves grands-opéras. A més de ser el primer èxit internacional del seu autor, marca la frontera entre una vella i una nova era de l'òpera seriosa i l'òpera romàntica, entre Itàlia i França, entre Rossini i la generació de compositors d'òpera italians que el van succeir.\nGiovanni Battista Velluti, castrat que va crear Armando\nMeyerbeer va compondre aquesta òpera entre el setembre de 1822 i la tardor de 1823, durant el seu període de formació a Itàlia, amb influències rossinianes. Il Crociato és considerada sovint com el final d'aquest període d'aprenentatge i també com la conclusió d'una era: és l'última òpera composta per Meyerbeer a Itàlia i a més és potser l'última òpera pensada perquè cantés un castrato. El 1824 es va tractar del cèlebre Giovanni Battista Velluti, que així tancava la carrera dels cantants lírics del seu tipus. El mateix Rossini havia escrit el seu últim paper per a un cantant castrato (el mateix Velluti) diversos anys abans, el 1813 (Arsace a Aureliano in Palmira).\nAl principi semblava que l'obra estava destinada al Teatro Grande de Trieste i la majoria del llibret ja s'havia completat l'abril de 1823. Però les negociacions amb aquesta plaça no varen reeixir, cosa que si van fer les del carnaval de 1823-1824 del Teatro La Fenice de Venècia, una ciutat on el compositor era ben conegut i hi havia viscut.\nMeyerbeer signa aquest títol amb Gaetano Rossi, un llibretista famós que també va col·laborar amb Mayr, Mercadante, Donizetti, Paër, Nicolai i Rossini, i va ser, segons sembla, qui va facilitar el contacte del compositor alemany amb Rossini. Sobre llibrets de Rossi, Meyerbeer havia presentat a Itàlia Romilda e Constanza, (Teatre Nuovo -actual Teatre Verdi- de Pàdua, 1817) i Emma di Resburgo (Teatro San Benedetto, Venècia, 1819).\nRossi va decidir fer una superposició al·legòrica de dues croades sota el mateix nom de la sisena croada, per tal de xifrar un missatge en el context de la història ingènua del Crociato in Egitto. La croada a Egipte havia de ser considerada tan important com la mateixa història, ja al segle XVIII s'havien format lògies maçòniques que es referien a l'antiga saviesa egípcia. No és d'estranyar que el 1824, en una Europa coberta pels tremolors de moviments com els carbonaris i altres lògies maçòniques, escriptors i músics aspiraven a compondre obres que permetessin la seva filiació iniciàtica i revolucionària.\nLa font literària en què es va inspirar Rossi ha sigut identificada recentment com el mélodrame de Jean-Marie-Antonie Monperlier, Jean-Baptiste Dubois i Hyacinthe Albertin, Les Chevaliers de Malte, ou L'Ambassade à Alger (1813), centrat en l'amor entre una bella infidel i un cavaller de Rodes (ocult sota la disfressa d'un egipci), amb el fons de la lluita entre cristians i musulmans. Ni l'ambientació oriental ni el contrast entre "infidels" i cristians eren nous en el teatre: només cal pensar en L'italiana in Algeri o Tancredi o Maometto II de Rossini. En aquests anys també es va posar de moda el tema espanyol-morisc inspirat en la novel·la de Jean-Pierre Claris chevalier de Florian, Gonzalve de Cordoue ou Grenade reconquise (1793), que va contribuir perquè Meyerbeer compongués L'esule di Granata, estrenada a la Scala el 1821.\nHenriette Méric-Lalande primera Palmide\nIl crociato va ser l'èxit més gran de les òperes estrenades per Meyerbeer a Itàlia. Després es va representar a Londres (His Majesty's Theatre, el 3 de juny de 1825, també amb Velluti en el paper). Això va animar a Rossini, que llavors estava gestionant el Théâtre-Italien, a organitzar la seva representació a París, on el paper d'Armando el va assumir una mezzosoprano, Giuditta Pasta (la primera Norma). Aquesta representació va marcar la consagració definitiva de Meyerbeer en l'escena internacional. Al llarg dels següents trenta anys, l'òpera es va representar pràcticament en tots els teatres principals d'Europa, i fins i tot a la Ciutat de Mèxic, l'Havana i Constantinoble.\nEls importants èxits a Itàlia de les òperes anteriors a Il crociato tingueren l'amarga contrapartida de no ser reconeguts a Alemanya. En els seus viatges al seu país pogué constatar que la seva categoria com a compositor era posada en dubte. No obstant això, el prestigi assolit a Itàlia l'animà a provar fortuna amb Il crociato in Egitto a Londres i a París. A la capital francesa l'obra fou acollida amb tant d'entusiasme, que Meyerbeer començà a ser considerat una figura de nivell europeu fins i tot a Alemanya. Des de París continuà intentant guanyar-se la consideració del públic i la crítica, principalment amb revisions de les obres italianes. Efectivament, per Meyerbeer, Il crociato va ser una excel·lent targeta de visita per arribar als escenaris de París, on va interpretar el paper decisiu de la seva carrera fins a la seva mort el 1864.\nLa mezzosoprano Giuditta Pasta va fer el paper d'Armando a París\nDesprés de la marxa de Rossini a París, els compositors llavors actius a Itàlia van començar a fer passos importants lluny de l'estil de Rossini en una sèrie d'òperes que van bastir un pont entre Rossini i l'estil tardà del belcanto, que es va caracteritzar pel cant menys florit i més èmfasi en la part dramàtica. Una de les primeres d'aquestes òperes fou Il crociato in Egitto.\nQuan Meyerbeer va compondre Il crociato, feia sis anys que vivia a Itàlia i havia viscut el sorgiment i el triomf de Rossini. Les cartes del compositor dirigides a Rossini en aquests anys mostren com de plenament es va inserir en la música italiana i els seus intensos ritmes de producció. Entre 1817 i 1821, Meyerbeer va compondre per a l'escena italiana cinc obres, tots (excepte Semiramide riconosciuta) amb llibret de Felice Romani o Gaetano Rossi: Romilda e Costanza, Semiramide riconosciuta, Emma di Resburgo, Margherita d'Anjou, L'esule di Granata. Totes mostren una influència rossiniana evident.\nIl crociato té molt en comú amb Rossini, però si s'aguditza l'examen, es troben algunes innovacions significatives. Una d'elles és la complexitat més gran del final del primer acte, especialment amb un fet sense precedents en què s'utilitzen dos grups contrastants a l'escenari, per representar musicalment la lluita permanent entre els cavallers de Rodes i els egipcis, i que és un precursor dels tres grups a L'étoile du nord. Aquesta va ser una direcció oposada a la que finalment van prendre Bellini i Donizetti, més concentrats en les línies líriques dels cantants que en el maneig de l'orquestra i la forma dramàtica a gran escala. Aquest fet ve marcat per l'experiència de l'aprenentatge alemany de Meyerbeer i la seva associació amb principis de l'òpera romàntica alemanya, inclosa l'obra de Carl Maria von Weber. Al Suono funereo d'Adriano hi ha el que bé pot ser un dels primers casos de patetisme líric, que seria un factor dominant en el belcanto d'obres posteriors. Un altre exemple és la gran ària de Palmide en el segon acte: D'una madre sventurata en què la desesperació de la jove mare ve a través de la música.\nDecorat (1824) de Francesco Bagnara pour Il crociato in Egitto (Acte II, escena 4)\nIl crociato in Egitto va impulsar la renovació dels temes de l'òpera al segle XIX, fugint del món antic per recuperar l'edat mitjana. En aquest sentit, hi ha altres novetats. El principi de l'òpera abans de res. Encara que ja estava preparat per a això, l'intens i sonor moment inicial amb cor (i pantomimes!) és realment d'enorme efecte, com també ho és el finale primo, conclusió digna de qualsevol grand opéra. El començament sense obertura i l'aparició sense preàmbuls de la protagonista femenina, Palmide, «sense esperar que el públic acabi d'entrar», esdevé un signe estilístic del compositor alemany que els seus contemporanis esmentaven com a una «introducció a la Meyerbeer». Efectivament, Il crociato no comença amb la tradicional simfonia de l'òpera italiana (una peça instrumental independent, per tocar amb el teló tancat, que de vegades s'anticipa als temes de la següent entrada vocal). En el seu lloc hi ha una gran pàgina instrumental que acompanya, i explica, els moviments i l'afecte dels esclaus cristians que es mouen en l'escena.\nÉs una obra que presenta un desplegament inusual de les forces orquestrals i corals. És, finalment, la primera òpera en que Meyerbeer se centra en un conflicte interreligiós, un tema sempre present en les seves grands-opéras i particularment rellevant a Les Huguenots (1836).\nEn l'èxit d'Il crociato hi té una contribució fonamental el llibretista de Verona que era més que un versificador, un excel·lent dramaturg, com es pot veure en temes i formes de recerca innovadors poètico-musicals en la seva producció, el que posa en relleu la figura de Gaetano Rossi, autor de nombroses obres d'èxit en molts gèneres diferents de Rossini, Mayr, Donizetti i molts més.\nMeyerbeer empra en aquesta òpera mitjans instrumentals molt superiors a les disponibles en una òpera italiana de l'època. A l'orquestra habitual, amb els instruments de vent, de fusta, de metall, corda i percussió, Meyerbeer hi afegeix el flautí, el corn anglès, i el contrafagot. Tots proporcionen un tercer instrumentista per a cada família en lloc d'alternar amb el segon instrument de la parella. També es duplica el nombre de fagots, trompetes i afegeix l'arpa, que exerceix un paper solista en algunes parts particulars (en el trio del primer acte per suggerir l'efecte d'un trobador que canta a si mateix que acompanya amb el seu instrument, en l'Himne de la mort per suggerir la idea del martiri i la glòria celestial).\nLa novetat no només va residir en una orquestra ampliada, sinó que també fou un fenomen inusual, per als costums italians, pel que fa a la tècnica i l'extraordinària cura en la instrumentació. La instrumentació d'Il crociato és rica, inventiva i posseeix la capacitat de diferenciar pictòricament atmosferes, situacions dramàtiques, estats d'ànim amb notable precisió. Meyerbeer aconsegueix moltes combinacions instrumentals noves per a l'òpera italiana.\nEl repartiment de les veus ofereix un quintet de prime parti o solistes (Aladino, Armando, Adriano, Palmide i Felicia), que estan flanquejats per dos comprimaris (Osmino i Alma), a més d'un nen (Mirva, de cinc anys), que no canta. Alguns dels artistes que van actuar en l'estrena, a La Fenice de Venècia el 7 de març de 1824, tenien un talent vocal excepcional i Meyerbeer va escriure les seves veus en funció d'aquesta qualitat. Tots els papers principals requereixen un gran compromís.\nÉs habitual citar aquesta òpera de Meyerbeer com l'última obra mestra de l'òpera italiana amb les característiques del bel canto i en el seu model vocal de Rossini. En efecte, l'escriptura vocal està ricament florida i recorda molt a les obres de Rossini per la coloratura exuberant. No obstant això la composició de Meyerbeer també presenta caràcters de sorprenent originalitat, i s'inclina per explorar tipologies vocals que començaran a tenir fortuna, poc després, en el melodrama romàntic italià i en la grand-opéra francesa.\nDecorat (1824) de Francesco Bagnara per Il crociato in Egitto (Acte I, escena 3)\nEn el primer acte s'escolta el moment més famós de l'òpera, el "tercet amb sorpresa" Giovinetto cavalier que reserva, no només per als protagonistes sinó també per a l'espectador, tocs nostàlgics. És l'última vegada que tres veus blanques poden oferir una sonoritat d'aquesta homogeneïtat. En realitat van ser les circumstàncies que van imposar als autors d'Il Crociato una solució tan feliç. Quan el 1824 es decideix presentar l'obra a Venècia i ja no a Trieste, com es programava inicialment, la Fenice va imposar l'actuació d'una mezzo, Brigida Lorenzani, i això va imposar als autors la creació en l'últim moment d'un rol ad hoc: Felicia. Ella, Palmide, amb el seu estimat Elmireno de veu aguda fan possible aquesta fusió vocal.\nUna successió de temps verbals distingeix cada participació d'aquests personatges: comença l'amant cristiana recordant en passat remot la cançó del trobador (versos troncals de vuit síl·labes com en la poesia provençal i com a Di Provenza il mare, il sol), després la seva rival musulmana reprèn el mateix motiu però expressant-se en passat pròxim. Ambdues són interrompudes en el present sorprenent i cru per la "presència" en off de la veu del cobejat Crociato. El conjunt va ser infinitament parodiat en la seva època, no solament en obres per a piano (M. Dunois) sinó també per a arpa (Robert-Nicolas-Charles Bochsa) i per a flauta i piano (Jean-Louis Toulon), que van ser publicades en el seu temps per l'editor Ricordi i evidentment és de gran efecte.\n↑ 1,0 1,1 1,2 1,3 1,4 1,5 1,6 1,7 Tedesco, Anna. «Il crociato in Egitto tra belcanto, religione ed estetica del tableau». A: Programa de la representació al Teatro La Fenice de l'any 2007. Fondazione Teatro La Fenice di Venezia, 2007, p. 11-22.\n↑ La Vanguardia, 19-06-1990.\n↑ 3,0 3,1 3,2 3,3 3,4 Cetrángolo, Anibal E. mundoclasico.com, 21-01-2007.\n↑ 4,0 4,1 4,2 4,3 4,4 4,5 4,6 Girardi, Michele. ««Tutto è azione»: Il crociato in Egitto torna in scena». A: Programa de la representació al Teatro La Fenice de l'any 2007. Fondazione Teatro La Fenice di Venezia, 2007, p. 7-8.\n↑ Blánquez, Javier El Mundo, 16-10-2014.\n↑ 6,0 6,1 6,2 Toscani, Claudio. «Il crociato in Egitto, libretto e guida all’opera». A: Programa de la representació al Teatro La Fenice de l'any 2007. Fondazione Teatro La Fenice di Venezia, 2007, p. 76.\nPrograma, amb llibret i notes, per la representació el 2007 al Teatro La Fenice de Venècia.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Il crociato in Egitto\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Il_crociato_in_Egitto&oldid=22208356»\nDarrera modificació: 2 nov 2019 a les 18:30


Descarrega - Pescaparaules\nCOMEÇA PER AQUÍ\nHi ha alumnes que segueixen un bon desenvolupament intel·lectual i físic i malgrat això la lectura acaba sent una fita difícil d’assolir.\nEls problemes de lectura i comprensió lectora apareixen molt abans que nosaltres, com a adults, els poguem detectar.\nQualsevol dificultat d’aprenentatge sense causa aparent (un exemple de causa aparent seria un alumne que no hi veu bé) acostuma a anar de la mà d’una problemàtica en el llenguatge, i és des d’aquí que podem actuar.\nPensant en les dificultats d’accés a la lectura tenim dues vies principals d’actuació (tot i que no les úniques).\nEntra a l’enllaç de la imatge “Comença per aquí” i esbrina quina les dues situacions està afectant l’aprenentatge lector.\nHi trobaràs eines que t’ajudaràn a fer el canvi perquè l’aprenentatge sigui molt més fàcil.\nL’aprenentatge de la lectura utilitza els fonaments de la llengua parlada, i és per això que un dels aspectes a tenir en compte quan pensem en preparar l’alumne per a la lectura és assegurar que els fonaments de la llengua oral son sòlids.\nUna de les majors problemàtiques que presenten els alumnes a l’hora de parlar correctament és la confusió entre sons que presenten freqüències similars.\nHi ha moltíssims sons de paraules que es poden barrejar entre sí i, malgrat que per a nosaltres aquest contrast pot ser evident, per a un infant pot resultar difícil detectar-ne la diferència auditiva.\nPicant sobre la imatge accediràs al document on s’explica per què és important assegurar que els alumnes tenen ben clares les diferències auditives entre sons propers i, a més a més, trobaràs un test ràpid i senzill que pots aplicar a casa o a l’aula i que t’orientarà sobre el proper pas que necessites fer per entrenar la lectura.\nTest pensat per alumnes d’entre 3 i 6 anys.\nPARAULES FÀCILS DE LLEGIR\nTotes elles tenen la característica que les seves síl·labes segueixen el mateix patró que fa que la paraula sigui fàcil d’assimilar a l’hora de fer qualsevol lectura.\nPassa les paraules en un temps pautat (pot ser un minut, dos… o 30 segons) i després compteu quantes paraules ha aconseguit llegir amb un encert del 100%.\nIncorpora aquesta activitat com si fos es tractés d’una rutina diària i considera-la superada quan els encerts arribin al 90% d’encerts.


De Bach a Mahler: un camí a l’essència de la música - Revista Musical Catalana\nDe Bach a Mahler: un camí a l’essència de la música\nMeasha Brueggergosman i Justus Zeyen en el recital ofert a Santa Maria de Vilabertran. Foto: Guillem Riera Miralles\n23a SCHUBERTÍADA A VILABERTRAN. Measha Brueggergosman, soprano. Justus Zeyen, piano. Obres de Schubert, Ravel i Wagner (20 d’agost). Arnau Tomàs, violoncel. Integral de les Suites de J. S. Bach (22 i 23 d’agost). Matthias Goerne, baríton. Charles Reid, tenor. Conjunt instrumental. Josep Pons, director. Obres de Debussy i Mahler. (22 d’agost). Matthias Goerne, baríton. Alexander Schmalcz, piano. Obres de Schumann. (23 d’agost). Canònica de Santa Maria de Vilabertran, del 20 al 23 d’agost de 2015.\nLa 23a edició de la Schubertíada a Vilabertran s’inicià dijous passat, dia 20 d’agost, amb un magnífic recital de la soprano canadenca Measha Brueggergosman en què, en l’entorn íntim de la Canònica de Santa Maria de Vilabertran i amb una església mig plena, la soprano es passejà entre l’intimisme dels lieder de Schubert i l’exuberància de la Shéhérazade de Maurice Ravel i els Wesendonck Lieder de Wagner.\nMeasha Brueggergosman inaugurà la 23a Schubertiada a Vilabertran. Foto: Guillem Riera Miralles\nEn el seu debut a la Schubertíada empordanesa, una parada ineludible per als amants de la cançó romàntica de tradició lírica (altrament coneguda com a lied), Measha Brueggergosman donà el tret de sortida als maratonians deu dies que enguany dura aquest festival amb les arrels que els sustenten: els lieder de Schubert. La soprano canadenca escollí una sèrie de cançons agrupades en diferents blocs, el primer dels quals dedicats a l’univers del somni i la nit i la seva relació amb la mort –un tema molt afí al romanticisme alemany– que culminà amb el conegut Der Tod und das Mädchen, sobre el qual més endavant Schubert escriuria el Quartet per a corda núm. 14, en Re menor, D. 810 que du aquest sobrenom. Ja en aquest primer bloc, la soprano posà al servei de la música una vocalitat íntima, amb ressonàncies intenses en el registre de pit que destacaren sobretot en aquesta breu però corprenedora cançó. El segon bloc, més dirigit a la temàtica de la Natura, l’obrí el Primer cant de Suleika –sobre text de Marianne von Willemeer–, del qual Brahms va dir que era el lied “més bell del món”, tal com recordà Sílvia Pujalte en les precises notes sobre el programa. Brueggergosman despuntà en la interpretació de Ganymed i clogué la primera part amb dues cançons que invoquen dos dels valors principals del romanticisme: la nostàlgia de la pàtria (Das Heimweh) –exquisidament evocada per Schubert en aquest lied D. 851– i la magnificència divina, amb Die Allmacht (L’omnipotència).\nPerò on lluí encara més la soprano canadenca, que porta al pit el record d’una operació a cor obert que la va tenir al llindar de la mort fa només sis anys però que no enfosqueix en cap cas el seu somriure perlat en una encisadora bellesa bruna, fou en la segona part, amb el preciós recull de tres cançons de Maurice Ravel amb el nom de Shéhérazade, més conegudes en la versió orquestral, i amb els Wesendonck Lieder de Richard Wagner. Brueggergosman es mostrà més còmoda i també més lliure interpretativament, tot desplegant en el Ravel tota mena de modulacions vocals que enriquien el ja de per si encisador univers descrit pel compositor. Amb una gran complicitat amb el pianista Justus Zeyen, molt precís i musical en els diversos universos estilístics que abordaren al llarg de la vetllada, la soprano atacà després els versos de Mathilde Wesendonck musicats per Wagner, tot destacant-hi la interpretació de la peça plena de clarobscurs Im Treibhaus (A l’hivernacle), i culminà el recital amb la punyent Schmerzen (Penes) i l’encantadora Träume (Somnis). Fora de programa, la soprano aprofità la fantàstica acústica de l’església per oferir un spiritual que posà la pell de gallina i obrí l’àmbit meditatiu que música i entorn ofereixen als fidels pelegrins aplegats any rere any a l’Empordà.\nEl violoncelista Arnau Tomàs interpretà les Sis suites per a violoncel de J. S. Bach en dos matins. Foto: Guillem Riera Miralles\nJ. S. Bach per esmorzar\nAmb la llum del matí escolant-se pels finestrons, l’església de Santa Maria de Vilabertran, l’espai on tenen lloc els concerts d’aquesta Schubertíada, mostrava una cara més dolça, més amable, com la que ofereixen els matins de vacances en què els esmorzars no tenen horari i la música és un acte en si mateix, més que no pas una via d’escapament del frenesí diari. L’ambient propici al gaudi relaxat i a l’acte musical en si són ingredients que en el context d’aquest festival es donen amb les màximes prestacions, tot convidant a la concentració i a la suspensió del pes de la temporalitat en prendre protagonisme la música. En aquest context, doncs, tingué lloc en dues sessions l’audició de les Sis suites per a violoncel sol de J. S. Bach a càrrec del violoncel·lista català Arnau Tomàs, membre fundador del Quartet Casals i un dels apadrinats en la seva primera joventut pel Dr. Roch, president de Joventuts Musicals d’Espanya i responsable d’aquest petit paradís musical que esdevé durant uns dies la Schubertíada a Vilabertran. Amb el pes del testimoni deixat per Pau Casals –que no només dóna nom a la formació de la qual forma part Arnau Tomàs, sinó que a més va ser el rescatador d’aquestes obres com a peça de concert–, el violoncel·lista barceloní ha abordat en la seva primera maduresa l’enregistrament (Aglae Musica) i presentació en concert d’aquestes delicades i exigents partitures del músic d’Eisenach.\nArnau Tomàs interpretà Bach amb la proximitat que ofereix l’escenari de Vilabertran. Foto: Guillem Riera Miralles\nArnau Tomàs agrupà en dos blocs les sis suites, bo i interpretant el primer dia i en aquest ordre: la tercera, la primera i la sisena suites, i el segon dia la segona, la quarta i la cinquena, en una organització orgànica i intel·ligent. Amb un so personal, rodó i càlid, la interpretació de Tomàs d’aquestes suites –que ja sumen el pes de versions inoblidables com les del mateix Pau Casals, Yo Yo Ma o, més recentment, Jean-Guihen Queyras– destacà per la sinceritat i puresa del seu discurs, lluny de qualsevol virtuosisme o manierisme, en un retorn a les arrels, buscant el so essencial que el seu propi instrument li oferia i un estil d’arrels germàniques, tant per l’actitud entre sòbria i introvertida de l’intèrpret com per la recerca del so transparent i de clara intenció historicista. Arnau Tomàs buscà també una sòlida distinció expressiva entre la puresa dels preludis –magnífiques interpretacions del tan conegut de la Primera Suite i el compromès i brillant de la Sisena–, la dolçor de l’“Allemande”, la melangia de la “Sarabande” –espectacular va ser sobretot la de la Cinquena Suite– i les diverses accentuacions dels ritmes marcats en els successius “Menuet”, “Courante”, “Gavotte” i “Bourrée”. El públic, nombrós, aplegat cerimoniosament en aquests concerts matinals, participà de la comunió espiritual i musical amb una devoció i concentració insòlites. La mateixa, però, que s’acostuma a viure també en els concerts que tenen com a protagonista el baríton Matthias Goerne.\nEl cant originari\nEl nom Schubertíada a Vilabertran ja no es pot entendre sense el nom de Matthias Goerne. El baríton alemany a qui el Dr. Roch va ajudar en els seus incipients inicis professionals, ha demostrat sobradament l’agraïment presentant-se de manera gairebé ritual a la Schubertíada a Vilabertran, que ha vist desbordat el seu marc per acollir la llarga llista de melòmans àvids per presenciar el miracle musical que es produeix en cada actuació seva en aquest marc. Perquè la veu de Matthias Goerne pren una altra consistència en la ressonància que li ofereix l’església de Vilabertran, com si el pas dels anys que fa que el cantant visita aquest paratge hagués imprès una patina als murs on ha quedat amarada la dolçor de la seva dicció, el vellut del seu timbre i la màgia de la seva interpretació. Com si, en definitiva, el seu cant esdevingués un cant originari, original i únic que només s’expressa en totes les dimensions possibles en aquest context. I què millor que un altre cant originari, El cant de la terra de Gustav Mahler, per materialitzar el miracle de la música en la seva màxima essència? Per a aquesta fita l’agombolà un conjunt instrumental magníficament escollit, en què destacaren les cordes del Dalia Quartet, el coixí sonor del contrabaixista Frano Kakarigi i el fagot Guillermo Salcedo, la delicadesa del flautista Álvaro Octavio, el coixí harmònic de l’oboè de Sebastián Gimeno, el clarinetista Isaac Rodríguez i el trompa Bernardo Cifres, la precisió de Marc Pino i Miguel Àngel Martínez a la percussió i la solvència de Daniel Espasa a l’harmònium i la celesta, amb la inestimable col·laboració al piano d’Alexander Schmalcz –acompanyant habitual de Goerne–, que tan bon punt transformava el seu piano en una arpa com es fusionava amb el so del conjunt en l’extraordinari arranjament per a conjunt de cambra d’Arnold Schönberg. El conjunt instrumental comptà amb un guia magnífic, el director català Josep Pons, que es lliurà a la partitura demostrant que aquesta “no simfonia” de Gustav Mahler té una ferma defensora en la seva versió de petit format. Prèviament, el conjunt instrumental obria foc amb un altre arranjament de Schönberg, aquest cop del delicadíssim Preludi a la migdiada d’un faune de Claude Debussy; una partitura molt exposada en la seva versió original i encara més en la reduïda, que fa d’aquest concert un autèntic tour de force per als músics.\nCharles Reid participà en la interpretació del Cant de la Terra de Gustav Mahler, sota la direcció de Josep Pons. Foto: Guillem Riera Miralles\nEl protagonisme d’aquesta “no simfonia” que és El cant de la terra de Gustav Mahler –recordem que el mateix compositor no va voler batejar-la com la seva Novena a causa de l’ombra de la mort que havia perseguit els compositors en arribar a la respectiva Novena Simfonia des dels temps de Beethoven– recau principalment en els solistes vocals. Amb poemes originals xinesos traduïts a l’alemany per Hans Bethge, la versió original de la partitura és per a mezzosoprano, tenor i orquestra, si bé sovint s’ha pogut escoltar la part femenina assumida per un baix baríton. En la primera cançó, “Das Tinklied vom Jammer der Erde” (Cançó bàquica sobre la misèria de la terra), Mahler posa les bases de l’estil postromàntic que es pot observar poc temps després en els Gurrelieder de Schönberg o, fins i tot, en els Carmina Burana de Carl Orff, si bé, salvant les distàncies, amb la inconfusible i genial orquestració, personalíssima, del compositor tres vegades apàtrida. En un inici tan poderós com arriscat, el tenor Charles Reid posà el seu timbre heroic al servei de les tres parts encomanades –s’hi afegiren “De la joventut” i “El bevedor en primavera”– que són la cara d’una mateixa moneda: el misteri de l’existència humana (la vida i la mort indissociables). Reid, encarregat de la part més extrovertida d’aquesta partitura –una mena de fugida endavant hedonista i fidel al Carpe Diem– lluí el seu timbre brillant, generós i ampli en unes versions d’un nivell tan decibèlic com musical amb difícil parió. Matthias Goerne oferí la cara íntima dels poemes, els dedicats a la soledat, la bellesa i el trànsit cap a la mort. El cantant té la capacitat de transformar-se des del primer instant en el canal de comunicació del poeta, del compositor. En ell, la música pren cos per si mateixa i ell esdevé com un mèdium que deixa en suspens la realitat, la seva i la dels espectadors, que cauen encisats en una mena d’encanteri. Concentració màxima, silenci absolut i només la veu del solitari que implora a la terra que l’aculli en el somni etern amb una tendresa insòlita; impossible no commoure’s amb “Der Abschied” (El comiat), extremadament intimista, als límits de l’expressivitat. ¿Com reaccionar davant de tanta bellesa, davant de tanta autenticitat, davant d’una música que acull i consola, que acompanya en la soledat i et fa sentir tant o més sol que el caminant errant per bé que alhora eternament acompanyat perquè davant la temporalitat i la finitud, la vida s’estén més enllà dels nostres límits? Només el silenci pot donar resposta quan no hi ha paraules prou eloqüents. I això és el que es va produir en acabar el concert: un silenci que ho deia tot i que no deixava cap dubte, el cant de la terra ja ho havia dit tot.\nMatthias Goerne i Alexander Schmalcz en el recital Schumann a Vilabertran. Foto: Guillem Riera Miralles\nEn els límits de l’expressivitat… Schumann\nA mesura que passen els anys, i d’això constitueixen un bon aparador els testimonis que Matthias Goerne deixa any rere any a Vilabertran, la seva personalitat musical es torna cada cop més singular i inimitable, i, tanmateix, més despullada de manierismes gratuïts. L’extraordinària capacitat de modelar el so, de moure’s sinuosament pels racons més amagats de cada cançó, van de bracet d’una naturalitat paradoxal, com si el cantant no pogués dir ni transmetre el que canta d’una altra manera. En ell res no és afectat ni gratuït, tot té un sentit i, alhora, no hi ha cap efecte que es pugui emular: tot Goerne és inimitable. En aquest sentit, Matthias Goerne fa seves les cançons que interpreta fins al punt de superar el rigor estilístic i fer-ne una nova versió, tan fidel a la partitura com única en la seva genialitat. I si Schubert ho permet, encara ho permet més Schumann, compositor al voltant del qual girava el recital que el baríton alemany oferí acompanyat del seu fidel Alexander Schmalcz.\nGoerne escollí un repertori sorprenent, tant per la temàtica de les cançons com per l’ordre escollit en el programa. Amb l’amor i la mort com a tema central, el baríton l’obrí amb “Dels cants hebraics” de Myrten, op. 25, amb un depriment text de George Gordon Noël i Lord Byron que expressa el lament de dolor profund pel desengany amorós. Una cançó que vingué seguida pel “Recobrament del poeta” i el “Missatge amorós” dels Sechs gedichte aus dem Lierderbuch eines Malers, op. 36 (Sis poemes del cançoner d’un pintor) que serví d’avantsala als Liederkreis, op. 39 sobre text de Joseph von Eichendorff, d’estructura cíclica també en la temàtica, que recorda que l’amor sempre porta agafada de la mà la mort, ja sigui del sentiment com de la persona estimada, i que aquest cercle es repeteix cíclicament al llarg de la vida. Goerne aprofità la musicalitat que ofereix Schumann per presentar expressivitats molt contrastades, tot dominant l’ús de la veu de cap –encisadora, per exemple, “Mondnacht”– i fent molt efectiu el pas al registre de pit en les comptades ocasions en què el va explotar al màxim, com per exemple en “Auf einer Burg”. Petites joies com “Zwielicht” palesaren la magnífica comunió musical que hi ha entre cantant i pianista, en un diàleg permanent d’una organicitat excelsa.\nJa a la segona part, els Liederkreis, op. 24 ens mostraren una cara més amable, en què la il·lusió pel nou amor torna a fer-se palesa per ser brutalment interromput pel desig de la mort, tot propiciant moments d’una intensitat emotiva i una inspiració musical deliciosos, com “Schöne Wiege meiner Leiden” (Bell bressol del meu dolor) i la contrastant “Warte, warte, wilder Schiffsmann” (Espera, espera, mariner salvatge), que el baríton portà a l’extrem en una expressió gairebé estentòria però molt punyent i efectiva. El recital es clogué amb la dolça i amable “Mit Myrten und Rosen” (Amb murtres i roses), en què el poeta troba finalment consol en les paraules que recull el llibre de poemes que acabem de sentir. I amb la dolçor de la música de Schumann i l’escalfor de la veu embolcallant de Matthias Goerne, el públic es retirà un cop més amb la sensació d’haver assistit a un moment únic i irrepetible. Un cop més, com passa amb els concerts extraordinaris, el temps es dilata i es torna elàstic gràcies a la música, que dóna sentit a l’existència.


Podi de la barcelonina Astrid Fina a la Copa del Món IPC 2019 de para-snowboard de La Molina - Diari de la neu\nLa rider catalana puja al segon graó del podi per darrere de l’holandesa Lisa Bunschoten. La també holandesa Anne Van Renske Beek completa el podi de la categoria SBLL2.\nCompetició, CerdanyaAgències 05.03.201908.45 h\nPodi de la barcelonina Astrid Fina a la Copa del Món IPC 2019 de para-snowboard de La Molina Autor/a: Luc Percival\nPodi de la barcelonina Astrid Fina a la Copa del Món IPC 2019 de para-snowboard de La Molina. La rider catalana puja al segon graó del podi per darrere de l’holandesa Lisa Bunschoten. La també holandesa Anne Van Renske Beek completa el podi de la categoria SBLL2. La Copa del Món IPC 2019 de para-snowboard es disputarà fins al divendres 8 de març a l’estació de La Molina. En la modalitat de snowboard cross hi participen 13 països.


Soler destaca el paper de les dones en l'àmbit tecnològic | Valencia Extra\nEl conseller d’Hisenda i Model Econòmic, Vicent Soler, i la consellera d’Innovació, Universitats, Ciència i Societat Digital, Carolina Pascual han inaugurat l’exposició fotogràfica “Referents”, organitzada per la Direcció General de Tecnologies de la Informació i les Comunicacions (DGTIC), amb motiu de la celebració del Dia Internacional de la Dona el pròxim 8 de març.\nL’exposició, que podrà visitar-se a la Ciutat Administrativa 9 d’Octubre fins al pròxim 13 de març, pretén fer valdre el treball que realitzen diàriament el grup de dones que conformen la Direcció General, alhora que homenatjar aquelles dones que per la seua labor en el passat van resultar pioneres i clau en el món de la tecnologia però, no obstant això, no van rebre el reconeixement merescut pels seus col·legues i per la societat en general.\nEn el transcurs de l’acte, al qual també ha assistit el director general de Tecnologies de la Informació i les Comunicacions, José Manuel García Duarte, Vicent Soler ha volgut felicitar les organitzadores de la iniciativa, les dones que treballen en la DGTIC, “els qui des de fa alguns anys realitzen, a més d’una gran labor professional, una sèrie d’accions de visibilització del treball i la presència femenina en les professions tecnològiques”.\n“Es tracta d’una labor encomiable la realitzada per aquestes dones fent valdre el seu propi talent i el d’aquelles altres el treball de les quals no va ser reconegut prou malgrat ser pioneres en aquest sector”, ha assegurat.\nPer part seua, Carolina Pascual ha destacat la importància que l’administració visibilitze la gran faena de les dones en els camps de l’enginyeria i de la tecnologia perquè és un reconeixement a la seua labor i perquè, a més, proposa referents femenins per a les generacions més joves en l’àmbit de les professions STEM.\nLa consellera ha considerat que altra de valorar el treball diari d’aquestes professionals, la mostra també serveix per a potenciar les vocacions científiques i tecnològiques i lluitar contra la bretxa digital. “És un exemple d’innovació i tecnologia inclusiva”, ha afirmat.\nExcepció i exemple\nVicent Soler ha explicat que és important “visibilitzar la labor de les dones en tots els camps de la nostra societat i, especialment, en el de la tecnologia. En la DGTIC caldria destacar que, aproximadament, la meitat dels enginyers són dones, la qual cosa resulta en l’actualitat una excepció que ha de servir d’exemple a la societat i encoratjar a les més joves”.\nSoler ha destacat que, “encara que la taxa d’activitat laboral femenina ha crescut en els últims 20 anys, s’han produït pocs avanços en la seua participació en el sector tecnològic, on la seua presència ha augmentat en uns escassos 5 punts i representa el 37,4%, segons les dades de la patronal AMETIC”.\n“No obstant això -ha continuat- en la conjuntura actual, en la qual la Unió Europea calcula que el 45% de les ocupacions estaran, en un parell d’anys, relacionats amb l’àmbit digital i faltarà més de mig milió de llocs per cobrir en tota Europa, el fet que la presència de les dones en el sector siga baixa i que en les carreres universitàries fins i tot s’estiga reduint, representa un desavantatge real per a les dones en el mercat laboral”.\nSoler ha indicat que “si a l’actual bretxa laboral de gènere s’afig aquest desavantatge, la bretxa augmentarà generant efectes col·laterals a la societat en el seu conjunt. Per posar un exemple, necessitem la visió de les dones per a lluitar contra els anomenats algorismes injustos que corren el perill de perpetuar-se en l’àmbit de la intel·ligència artificial”.\nFotografies de dones dedicades a la tecnologia\nLes fotografies realitzades per José Miguel Castellote mostren a les treballadores de la DGTIC, en la seua gran majoria enginyeres informàtiques, de telecomunicacions, matemàtiques, totes elles dedicades a la tecnologia, i entre les funcions de la qual destaca el desenvolupament de programari, la direcció de projectes informàtics o el disseny de serveis d’infraestructures de sistemes o de xarxes i comunicacions.\nQuant a les fotografies de les pioneres, es tracta de dones que, per l’època en la qual van començar la seua carrera professional o per alguna altra condició, van treballar en projectes capdavanters i no se’ls va reconéixer la seua aportació. En algunes ocasions van ser alguns esdeveniments històrics com la Segona Guerra Mundial els que els van donar l’oportunitat de treballar, donada l’escassetat de mà d’obra masculina durant les conteses.\nEn l’exposició també es mostra el treball d’algunes d’aquestes dones a les quals sí que es va acabar reconeixent i que, en alguns casos, compten amb premis i condecoracions dels seus governs, sobretot en el cas de les més joves com Radia Perlman, la mare d’Internet. De la mateixa manera es mostra figures que malgrat no pretendre ser tecnòlogues, van desenvolupar idees visionàries, com Ángela Ruiz Robles, la inventora de l’enciclopèdia mecànica i precursora del llibre electrònic.\nAtés que els inicis de les Tecnologies de la Informació i la Comunicació (TIC) es van donar principalment als Estats Units, la majoria dels referents històrics triats són estatunidencs. No obstant això, l’exposició i les seues organitzadores plantegen qüestions com «Qui van ser les pioneres espanyoles?», «I les valencianes?» i «Tenen entrada en la Wikipedia?».\nLa Mesa de Polítiques Públiques presenta 50 accions per a la recuperació econòmica de la Comunitat Valenciana després de la pandèmia de la COVID-19


Veïns i historiadors volen recuperar els noms genuïns de les Corts | betevé\nLa primera iniciativa de Retorn als nostres noms es va canviar la denominació de la Gran Via de Carles III per la de ronda de les Corts\nAnna Feliu | divendres, 20 de desembre del 2019, a les 14.10\nLa plataforma Retorn als nostres noms es va crear fa un any amb l’objectiu d’estudiar l’origen de la toponímia dels barris del districte de les Corts i, amb el temps, recuperar els noms genuïns de la zona. La iniciativa està impulsada per veïns, historiadors i experts en nomenclàtor, que asseguren que a les Corts hi ha molts noms que no estan relacionats amb el districte. D’altra banda, asseguren que hi ha una vintena que fan referència a militars, l’exèrcit, la Hispanitat o la dictadura de Primo de Rivera.\nLes Corts, un dels últims barris de Barcelona a urbanitzar-se\nA començaments del segle XX, a les Corts hi havia moltes zones que encara no estaven urbanitzades. “A mesura que s’anaven fent els carrers, se’ls posava noms i cada règim hi posava els dels seus afectes”, assegura Josep Moran, membre de la Ponència del Nomenclàtor i un dels participants en la iniciativa Retorn als nostres noms. En aquest cas, la urbanització de la zona de Pedralbes va coincidir amb la dictadura de Primo de Rivera i, per això, els va posar noms de militars“, que en la major part eren màrtirs de la guerra de Cuba o de les Filipines o la guerra d’Àfrica”, com ara González de Tablas o el Gran Capità.\nSegons Moran, amb la democràcia es van canviar bona part dels noms relacionats amb la dictadura franquista com ara l’avenida del Generalísimo Francisco Franco, que es va passar a dir avinguda Diagonal. La plataforma assegura, però, que encara se’n conserven alguns com el d’Alfambra o Gandesa que fan referència a batalles guanyades pel bàndol nacional. En canvi ―afirmen― es van conservar els que tenien relació amb els militars o amb els Borbó, com és el cas de la Gran Via de Carles III, que es va col·locar durant la dictadura de Primo de Rivera.\nPrecisament, el nom d’aquest carrer és el primer que Retorn als nostres noms s’ha proposat canviar pel de la ronda de les Corts. De moment, ha recollit les signatures per impulsar que la proposta es debati en el plenari de les Corts. Si s’aprova, el tema passarà a la Ponència del Nomenclàtor i, després, a l’Ajuntament.\nRecuperar espais del passat de les Corts\nUn dels impulsors de la iniciativa, Marcel·lí Carbó, assegura que bona part del passat rural de les Corts ha desaparegut i molts dels veïns no saben, per exemple, on estaven les masies del barri, les fonts o altres espais com l’antic camp del Barça. Es per això, que volen que amb el temps s’acabin col·locant plaques o altres elements identificatius que permetin als veïns tenir més coneixement del seu barri.


Tramesa Festival de Cannes\nTramesa Festival de Cannes 2018\nDates: 08 de Maig - 19 de Maig de 2018\nData límit: 02 de Març de 2018\nFESTIVAL DE CANNES (SECCIÓ COMPETITIVA I UN CERTAIN REGARD)\nDes de Catalan Films & TV organitzem una recollida de llargmetratges (enllaç a Vimeo) per a tots aquells que estigueu interessats en participar al Festival de Cannes amb alguna de les vostres produccions.\nAquells films que compleixin els requisits i entrin dins la línia editorial del festival, prèvia valoració de José Maria Riba, assessor del Festival de Cannes, podran tenir la inscripció gratuïta al Festival de Cannes.\nEl festival accepta llargmetratges produïts en els dotze mesos anteriors al festival, que no hagin estat explotats comercialment ni haver estat presentats a cap certamen cinematogràfic internacional.\nSi la pel·lícula ha estat presentada a la secció internacional (competitiva o no) d’ un festival, ja no podrà participar al Festival de Cannes. Una secció és internacional quan presenta films de diferents nacionalitats.\nNo haver estat difosa a través d’Internet o estrenada en DVD.\nUs recomanem que consulteu les condicions de participació i les bases de participació\nEnvieu-nos un enllaç protegit a p.bonet@gencat.cat abans de divendres 2 de març, indicant títol, director, productora, premiere status i durada.\nUs recordem que encara resten obertes les inscripcions per:\nData límit d'inscripció de curts: 9 de març / Data límit d'inscripció de llargs: 23 de març\nInscripció (25€ curtmetratges / 170€ llargmetratges)\nInformeu-nos si us plau de la vostra inscripció al correu p.bonet@gencat.cat per fer seguiment amb l'equip de programació del festival\nData límit d'inscripció de curts i llargs: 5 de març\nInscripció (25€ curtmetratges / 120€ llargmetratges)\nInformeu-nos, si us plau, de la vostra inscripció al correu p.bonet@gencat.cat per fer seguiment amb equip de programació del festival


Ora pro nobis – Cavall Fort\nAutors: Tarta Relena\nUs imagineu, per exemple, la islandesa Bjork collint figues per Mallorca? Les Tarta Relena sí, i ho han plasmat en una cançó que és la confluència entre un tema de l’artista islandesa i una cançó tradicional de Mallorca. Tarta Relena són Marta Torrella i Helena Ros, dues noies amb una proposta singular en el camp de la cançó d’arrel. Parteixen del joc de les seves veus i d’un acompanyament mínim gairebé sempre de percussió i amb alguns efectes suggerits per ordinador. Aquest és un disc fet d’una manera desacomplexada i s’adreça a tots aquells que no tingueu prejudicis a l’hora d’escoltar música.


A recer de Montserrat: d’agost 2009\nIgualada, carrer de Barcelona\nEl 30 d´agost de 1381, un tal dia com avui de fa 628 anys, el rei Pere III el Cerimoniós concedia el privilegi de "carreratge" a la vila d´Igualada, amb el qual el municipi assolia la definitiva seguretat jurídica de permanència sota el domini reial que tant havia bregat per aconseguir després de quatre centúries d´existència marcades per les confrontacions amb els senyors feudals locals i les seves escomeses constants. D´aquesta manera Igualada es convertia en "carrer de Barcelona" i, per tant, s´assolia la plena equiparació dels igualadins amb els barcelonins, bo i comptant amb el Consell de Cent com a garant d´aquest privilegi a partir de 1385. Per abastar a comprendre´n la rellevància, però, convindrà fer una repassada al recorregut vital de la vila abans que no arribés aquell moment.\nEl rei Pere III el Cerimoniós\nEls inicis del poblament de la zona d´Igualada cal anar a cercar-los en el transcurs de la segona meitat del segle X. El primer testimoni documental que esmenta el topònim Aqualata data de l´any 978, si bé sembla tenir un valor geogràfic més que no pas poblacional. En canvi, un document de l´any 1003 ja fa referència explícita a una esglesiola posada sota l´advocació de Santa Maria i depenent del monestir de Sant Cugat del Vallès, l´existència de la qual pressuposa un nucli de població al seu voltant.\nIgualada, doncs, va néixer a redós de l´església de Santa Maria (el "quilòmetre zero" igualadí) i d´una mota de defensa al marge esquerre del riu Anoia, a l´extrem del terme del castell d´Òdena i confrontant amb els termes dels senyors de Montbui i Claramunt, al bell mig d´un territori fronterer amb el califat de Còrdova. Aquesta zona era d´una gran importància estratègica, atès que el "quilòmetre zero" igualadí era el punt d´encreuament de dues vies importants: l´una, anava dels Pirineus a les terres frontereres del sud (és a dir: comunicava la Catalunya Vella amb la Catalunya Nova), i coincidia amb el traçat de l´actual carrer Custiol; l´altra, seguia el curs d´una antiga via romana que anava de Barcelona a Lleida i d´allà a l´interior de la península, coincident amb el traçat dels actuals carrers del Roser, de Santa Maria i de l´Argent (vegeu el plànol de la Igualada medieval). Cal consignar que, a més, la importància d´aquestes dues vies mai no va deixar de créixer. Així, la reconquesta del territori català va revaloritzar la primera via, mentre la reconquesta de la resta de la península i la formació i consolidació dels altres regnes ibèrics van revaloritzar la segona via, que va esdevenir camí ral i, per tant, via principal de comunicació entre Barcelona, la Corona d´Aragó i el regne de Castella.\nPlànol de la Igualada medieval\n(cliqueu al damunt per engrandir-lo)\nEn vista d´aquest complex context geopolític és fàcil de deduir que els primers anys de vida d´Igualada no van ser gens planers, si bé bona part dels problemes que hagué d´afrontar la vila vingueren de la mà dels senyors feudals locals, a destacar-ne els d´Òdena. Els senyors d´Òdena eren, com sol dir-se popularment, "uns peces", ben coneguts per la seva bel·licositat, de la qual ens n´han arribat força mostres. És el cas de Guillem I d´Òdena, que féu tallar els peus a un vassall de Sant Cugat del Vallès sense massa miraments; o el cas de Guillem II d´Òdena, que va participar en les bandositats durant la minoria d´edat del rei Jaume I al costat dels Cardona, amb qui estaven emparentats, i al final morí excomunicat. De la mateixa manera sabem que Raimon Guillem II d´Òdena va atacar amb cruesa el castell de l´Espelt i hi ocasionà una gran mortaldat, i l´any 1248 fou excomulgat perquè havia maltractat els homes de Santa Maria del Pla del Penedès. Novament tornà al camí de la violència participant en una revolta nobiliària contra l´infant Pere, i un cop capturat fou jutjat i ofegat en el mar.\nFos com fos, els senyors d´Òdena eren els propietaris de les terres on la vila d´Igualada començava a deixondir-se, dels quals depenia, si bé l´esglesiola de Santa Maria, el germen igualadí, depenia del monestir de Sant Cugat. De mica en mica, però, el monestir va anar adquirint propietats a l´entorn de l´església, ja fos mitjançant donacions, cessions de propietat o cessions de jurisdicció sobre Igualada per part dels mateixos senyors d´Òdena, i és arran d´aquest procés de dotació patrimonial que l´any 1058 s´esdevingué l´acta de consagració i erecció en parròquia de l´església de Santa Maria, que llavors ja comptava amb un espai de trenta passes al seu entorn en raó de sagrera i cementiri, i el terme parroquial afrontava, per la banda de migdia, amb el riu Anoia.\nL´actual basílica de Santa Maria d´Igualada\nL´any 1132 Guillem d´Òdena i l´abat Rotllant de Sant Cugat, a fi de determinar l´autoritat d´ambdós senyors sobre el territori d´Igualada, van signar una acta de definició de drets pactats, amb què van acordar un règim baronial de condomini, que establia la jurisdicció conjunta dels dos senyors sobre la vila.\nEn els anys successius el monestir de Sant Cugat va seguir engreixant el seu patrimoni igualadí d´una manera substancial, i l´any 1187 va obtenir la cessió dels drets de presa i aprofitament de les aigües del riu Anoia, signada pel vescomte Guillem de Cardona, en representació del casal d´Òdena, i per Guillem de Claramunt, a la qual s´hagué d´afegir Bernat de Montbui l´any 1205 després d´haver perdut el plet contra el monestir.\nAmb tot, la importància creixent de la vila va intensificar els estira-i-arronses amb els senyors feudals locals, de manera que l´any 1233 l´abat Pere va fer cessió de la meitat del domini a favor del rei Jaume I, a canvi de defensar la vila de qualsevol intromissió senyorial, i es va establir un règim de condomini reial i baronial, palès en l´existència de dos batlles nomenats pels respectius senyors. Fins i tot l´escut de la vila es féu ressò d´aquest nou status, i al costat del bàcul abacial s´afegiren les quatre barres com a símbol de la casa comtal de Barcelona.\nAquesta astuta estratègia defensiva de l´abat Pere va suposar l´emancipació feudal d´Igualada sota el patronatge reial, que es va oficialitzar l´any 1240 amb la renúncia per part de Raimon Guillem d´Òdena a qualsevol dret o jurisdicció que pogués mantenir sobre Igualada. Per altra banda, la protecció reial va esdevenir una barrera efectiva contra les ambicions de la casa vescomtal de Cardona, que en l´esdevenidor s´aniria apropiant de tots els castells que envoltaven la vila. Així, a mitjan segle XIV comptava amb els castells d´Òdena, Claramunt, Montbui i Castellolí, i n´eren feudataris els castells de Tous, Jorba, Rubió, Miralles i Vilademàger.\nCarrer de Sant Roc d´Igualada\n(l´antiga plaça Vella)\nDetall de la porxada del carrer de Sant Roc\nDe mica en mica Igualada es va anar convertint en un centre mercader d´intercanvi comarcal de gran importància, com ho exemplifiquen l´existència de tres espais urbans dedicats a l´activitat comercial (vegeu el plànol de la Igualada medieval): la plaça Vella (l´actual carrer de Sant Roc, que fou el primer espai mercantil de la vila), la plaça Nova i la plaça del Blat (ambues conformen l´actual plaça de l´Ajuntament). Paral·lelament, Igualada va beneficiar-se del favor reial amb l´atorgament de privilegis que van acabar d´esperonar aquesta puixança comercial, com són el privilegi de celebrar mercat cada dimecres concedit per Jaume II l´any 1292, o el de la fira de Reis concedit per Pere III el Cerimoniós l´any 1373, ambdós encara vigents. Al mateix temps, l´empara reial amb què comptava Igualada va atreure nous pobladors a la vila que fugien dels abusos feudals de les poblacions veïnes, i que cercaven guanyar llibertats i treballs més ben remunerats.\nBanda porxada de la plaça de l´Ajuntament d´Igualada\n(les antigues places Nova i del Blat)\nDetall de la porxada de la plaça de l´Ajuntament\nDiferents aspectes dels passatges del Capità Galí i del Forn,\na les voltes de la plaça de l´Ajuntament,\nque concentraven bona part del mercat medieval\nCal consignar, però, que a Igualada no tot van ser flors i violes amb el domini reial. És ben conegut el costum dels monarques d´estirar més el braç que la màniga i, efectivament, l´any 1299 el rei Jaume II empenyorà la vila al vescomte Ramon Folch de Cardona, amb la condició d´ésser reintegrada al domini reial en morir el vescomte. Novament, l´any 1365 el rei Pere III el Cerimoniós, en guerra amb Pere el Cruel de Castella, va cedir la jurisdicció de la vila a Enric de Trastàmara com a pagament de la seva aliança en els avatars polítics de la monarquia, que va mantenir fins la seva coronació com a rei de Castella, esdevinguda un any després. Immediatament, Pere III va alienar de nou el seu domini a Maria de Portugal, vídua del seu germà Ferran, la qual en mantingué la jurisdicció fins l´any 1373.\nL´any 1381 la necessitat del monarca d´obtenir diners amb urgència va portar-lo a entrar en tractes amb el comte de Cardona, enemic de la vila, amb la intenció de vendre-la-hi, moment en què els igualadins s´oferiren a pagar els 3.500 florins que el rei pensava demanar-ne, a canvi del privilegi de "carreratge", amb el qual Igualada esdevenia "carrer de Barcelona" i assolia els mateixos drets i privilegis del cap i casal. D´aquesta manera els igualadins asseguraven la permanència de la vila sota el domini reial, atès que si el monarca mai tornava a provar d´alienar la vila, el Consell de Cent es convertiria en propietari de la jurisdicció d´Igualada.\nAixí, les autoritats locals, que fins llavors s´havien anomenat jurats, van passar a anomenar-se consellers, com a Barcelona, i l´escut de la vila es va substituir pel de Barcelona, al qual es van afegir les aigües inferiors per representar-hi el riu Anoia, que és l´escut que avui coneixem.\nL´actual escut d´Igualada\nVal a dir que, d´alguna manera, avui dia Igualada segueix sent un carrer de Barcelona, encara que curt i estret. Si mai us passegeu pel barri de Gràcia, el trobareu entre els carrers de Banyoles i Monistrol; els carrers de Bailén i de Milà i Fontanals en són les fites. És, per cert, el mateix carrer on l´any 1933 va néixer la soprano Montserrat Caballé.\nPublicat per Jordi Vivancos a 18:43 7 comentaris:\nPer bé que sóc amic (per no dir un fanàtic) de l´òpera i un assidu del gènere, he de dir que mai no he suportat les incursions que alguns cantants lírics han fet en l´anomenada (per al meu gust, mal anomenada) "música lleugera", pel fet que en aquests casos, si bé hauria de ser ben al contrari, la música sol acabar al servei de l´intèrpret, i encara hem d´aguantar que alguns cantants fins i tot es vanin d´haver "dignificat" el gènere amb la seva incursió "culta". Se m´acuden, a tall d´exemple, alguns discos de tango o ranxeres mexicanes que van néixer una mica bufats en la veu d´un popular tenor, però deixarem a banda els noms personals.\nAmb tot, he de dir que darrerament he fet una descoberta feliç en aquest camp que no acostuma a donar-me gaire satisfaccions, com és el darrer disc de la soprano basca Ainhoa Arteta, per títol La vida, on la cantant posa les seves qualitats d´intèrpret al servei de gèneres tan allunyats del seu com ara el jazz o el pop. El resultat és, a parer meu, reeixit, sincer i humil, i fins goso a dir que la versió de l´eterna Tears in heaven d´Eric Clapton que Arteta ens ofereix en el seu disc no només és deliciosa, sinó que caldria oficialitzar-la com a exemple perfecte d´adaptació al medi musical.\nRecentment, una amiga que m´és molt estimada ha tingut un petit ensurt vital d´aquells que, tot d´una i sense esperar-nos-ho gens ni mica, ens desperten d´una sacsejada de la letargia en què la quotidianitat monòtona ens ha fet caure, i ens fa adonar de la sort que tenim de ser vius i el poc cas que en fem. Afortunadament, ahir vam saber que la notícia no passarà d´ensurt, i tot plegat m´ha fet recordar la versió que Arteta fa d´una cançó escrita i composta per Silvio Rodríguez, la qual dóna títol al disc i esdevé un vertader cant a la vida.\nSovint he pensat que vivim tan capficats en el nostre reguitzell d´ocupacions banals diàries (moltes de les quals, certament, ens han vingut imposades, però això no ens ha de servir pas d´autoexculpació pel nostre ofuscament vital) que acabem perdent de vista la vida veritable i les coses que són significatives de debò. La cançó de Silvio Rodríguez és precisament una reivindicació d´aquestes petites grans coses de la vida, les úniques que li donen sabor i sentit.\nEn el meu cas, res me la fa tan saborosa com els meus amics, i és per això que vull dedicar l´entrada d´avui a aquesta amiga estimada que tant ha contribuït a la meva qualitat de vida.\nla vida de un crío,\nPublicat per Jordi Vivancos a 10:43 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Diari personal, Paper pautat\nRecentment he sabut que l´atzar, aquell guionista capriciós i de vegades una mica malparit que ens escriu la vida dia rere dia, aquesta vegada ha volgut donar-me dues satisfaccions d´una sola tongada (ja tremolo només de pensar en el preu que hauré de pagar per aquest rampell de generositat del meu guionista): ampliar el meu cercle personal amb una nova coneixença del tot especial i descobrir que, a més de ser un encís de persona, està emparentada amb un dels meus arquitectes predilectes, qui va donar-me no pas poques satisfaccions quan estudiava història de l´art i a tothora remenava llibres relacionats amb la matèria, l´obra del qual sempre m´ha acompanyat d´ençà. Parlo d´Enric Sagnier i Villavecchia, l´arquitecte prolífic i imaginatiu a cavall dels segles XIX i XX amb qui Barcelona va contreure un deute incalculable, però que, desagraïda i un xic encegada per la lluïssor gaudiniana, ha oblidat de manera injusta i inexplicable en comptes d´honrar-lo com mereix.\nEnric Sagnier i Villavecchia, fill d´una família benestant de la ciutat comtal, va rebre una educació sòlida i acurada, que també comprenia la formació artística, gràcies a la qual va poder desenvolupar els seus dots innats per a la pintura (un talent que, sense cap mena de dubte, ha heretat la seva descendent, sigui dit tot passant), i amb què fins i tot va assolir un domini notable del violí.\nLa vinculació familiar a l´alta societat barcelonina, la fortalesa de la formació de l´arquitecte i la seva religiositat, amb l´afegitó de la seva capacitat de treball i el seu rigor pressupostari, van afavorir que rebés nombrosos encàrrecs de la burgesia acabalada i l´Església, bo i coincidint amb una època de bonança econòmica que es va traduir (i això potser us resultarà familiar) en una febre constructiva promoguda en bona part per aquests dos estaments, i que prengué la forma de grans residències privades, edificis oficials i edificis religiosos. Així, no ens ha d´estranyar la seva extraordinària prodigalitat d´obres, que només a Barcelona sobreïx per damunt de la trentena d´edificis, essent un dels arquitectes que més ha contribuït a l´aspecte i el caràcter de la ciutat comtal que avui coneixem.\nSagnier i Villavecchia sovint és encasellat d´una manera un xic simplista com a arquitecte modernista, si bé cal consignar que aquesta definició mai no ha estat prou acurada ni certa del tot. El modernisme, que vivia el seu zenit en l´època de l´arquitecte, va esdevenir una influència innegable per a la seva obra, però sempre va haver de passar pel fi sedàs de l´arquitecte, que n´extreia tan sols els elements que més s´adeien als seus objectius i gustos personals. Dit d´una altra manera: el modernisme estava al servei de l´arquitecte, i no pas al contrari.\nL´estil de Sagnier i Villavecchia és, doncs, genuí i eclèctic; rep influències modernistes, però també en rep de l´arquitectura medieval i del classicisme, i totes són garbellades per la mestria i la forta personalitat de l´arquitecte.\nLes obres dels seus inicis professionals són potser les de natura més eclèctica, i són alhora les més monumentals, com és el cas del Palau de Justícia de Barcelona (en un estat actual de conservació que deixa força a desitjar), l´edifici de la Duana de Barcelona, la casa Pascual i Pons, la casa Antoni Roger Vidal, el col·legi de Jesús-Maria de Barcelona, o el desaparegut Frontó Barceloní, que tingué una vida efímera de nou anys.\nEdifici de la Duana de Barcelona\nEl desaparegut Frontó Barceloní\nPosteriorment, l´obra de Sagnier i Villavecchia rep una major influència del modernisme, com és palès en la casa Garriga Nogués, la casa Fargas, la casa Mulleras o la residència privada Evarist Arnús, coneguda com "El Pinar", totes a Barcelona.\nCasa Evarist Arnús, "El Pinar"\nD´aquesta època, però, destaca d´una manera molt especial el Temple Expiatori del Sagrat Cor al Tibidabo, fortament inspirat pels cànons del romànic i el gòtic, i que va haver de concloure el fill de l´arquitecte, Josep Maria Sagnier i Vidal.\nFinalment, l´obra de maduresa de Sagnier i Villavecchia es defineix majoritàriament per una estètica d´inspiració classicista de gust afrancesat. Són d´aquesta darrera època la casa Doctor Genové (encara d´un gust molt modernista), l´església i convent de Pompeia a Barcelona, l´edifici de la Banca Arnús, la basílica de Sant Josep Oriol a l´Eixample, la seu central de la Caixa de Pensions a la Via Laietana de la ciutat comtal, o la sucursal de la Caixa de Pensions a Igualada, la primera oficina de tot l´estat que aquesta entitat instal·lava fora de Barcelona.\nEsglésia i convent de Pompeia\nEdifici Banca Arnús\nSeu central de la Caixa de Pensions (edifici annex)\nSucursal de la Caixa de Pensions\nAixí mateix, l´estreta relació de Sagnier i Villavecchia amb l´Església va afavorir que fos nomenat arquitecte diocesà de Barcelona, així com arquitecte del Monestir de Montserrat i de la Catedral de Barcelona, i l´any 1923 el Papa Pius XI li concedí el marquesat de Sagnier.\nDeixant a banda els títols nobiliaris, el valor dels quals mai no he sabut capir (ja em perdonareu), vull dedicar aquesta entrada, això sí, al geni immesurable d´aquest home oblidat de manera injusta per la seva ciutat i, molt especialment, a l´encant, talent i profunda humanitat de la seva digna descendent, igualadina d´adopció.\nPublicat per Jordi Vivancos a 17:50 1 comentari:\nJa siguin tristos (que, certament, és el cas de la majoria) ja siguin alegres, els tangos tenen un denominador comú: duen una lliçó magistral de com són la naturalesa humana i el món que ens ha tocat de viure. De fet, és tanta la precisió de l´anàlisi que en fan que gairebé podríem considerar-los petits tractats filosòfics.\nA parer meu, cap tango exemplifica millor aquest caràcter alliçonador com ho fa Cambalache, el tango escrit i compost l´any 1934 per Enrique Santos Discépolo, àlies Discepolín, per a la pel·lícula El alma del bandoneón, i que va esdevenir un clàssic etern del gènere des del mateix moment del seu naixement.\nSantos Discépolo ens explica, en un to que troba l´equilibri entre l´humor i l´amargor, les misèries que ha dut el tan esbombat segle XX, i el retrat que en fa és tan acurat que mai no ha deixat de ser actual, bo i esdevenint profecia de la natura del segle XXI.\nUs convido a escoltar-lo en la versió que el genial Julio Sosa, El varón del tango, en va fer l´any 1955, i ja em direu si no hi veieu retratats els nostres temps:\nQue el mundo fue y será una porquería:\ny "La Mignon",\nLletra i música: Enrique Santos Discépolo\nPartitura de Cambalache\nPublicat per Jordi Vivancos a 18:27 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Homenatge a Buenos Aires, Paper pautat


El diari de Tavernes: L'11i 12 d'agost es farà la Campanya dels Quilos a la Platja. El menjar es podrà dur a la Capella de la Mar abans i després de les misses\nL'11i 12 d'agost es farà la Campanya dels Quilos a la Platja. El menjar es podrà dur a la Capella de la Mar abans i després de les misses\nNota remesa per Cáritas Interparroquial de Tavernes\nEn moments tan difícils com els actuals en els què escasseja l'ocupació i molts s'han vist obligats a canviar de vida per la disminució d'ingressos, són moltes les famílies que es troben en situació precària i que es veuen obligades a acudir a Càritas Interparroquial. La demanda de l’Economat s’ha disparat i el menjar que es va aconseguint i comprant s'esgota ràpidament. Són més de 300 famílies, és a dir quasi un miler de persones les usuàries d'aquest servei. Famílies que prèviament han estat ateses en les Càritas Parroquials: en elles voluntaris acompanyen i fan un seguiment de cada cas particular i segons la realitat i les possibilitats de cadascun, se'ls expedeix un carnet d'usuari perquè així puguen aconseguir a baix preu aliments bàsics com oli, llet, sucre, arròs, tonyina, sucs, llegums.... Durant l’any 2011 repartirem al voltant de 63.000 quilos i enguany, en data de juliol, ja hem portem uns 40.000.\nDes Càritas fa temps que estem alertant sobre l’augment del nombre de famílies que reclamen la nostra col·laboració econòmica i alimentària . Però, no obstant això i per sort, podem dir que estan canviant els hàbits de la nostra societat i el nostre poble mostra contínuament la seua solidaritat. És objectiu nostre conscienciar socialment i sota el lema "Viu senzillament perquè altres senzillament puguen viure" fer tot el possible per tal de canviar l’actual ordre social en el que tan sols un 25 % de la població gaudeix dels bens que ens ofereix la mare Terra.\nDes de Càritas Interparroquial manifestem el nostre agraïment per com Tavernes es bolca amb totes les activitats que realitzem i sobretot agraïm la resposta de tots els que malgrat trobar-se ressentits amb la actual crisi, manifesten amb la seua resposta eixe recolzament generós als més necessitats. Agraïm a totes aquelles entitats, grups i col·lectius que organitzen activitats benèfiques per obtenir fons amb què ajudar aquestes famílies i agraïm, com sempre, l’acció desinteressada dels mitjans de comunicació i el recolzament que l’Ajuntament ens ofereix.\nFinalment, convidar-vos a participar en aquesta campanya i recordar-vos que els aliments els podeu portar a la capella de la platja, Santa Maria de la Valldigna, el dissabte 11 i el diumenge 12 d’agost, abans i després de l’horari de misses del matí i la vesprada.\nPublicat per El diari de Tavernes a 08:19\nAnònim 9 d’agost de 2012 a les 8:28\nHubo pleno municipal el lunes? Donde puedo encontrar información de lo que allí se trató porque en Las Provincias no han publicado nada. Gracias anticipadas por vuestra información.\nAnònim 9 d’agost de 2012 a les 14:33\nEn quaderm de reflexións estruch\nEnrique Estruch i Ferrando 11 d’agost de 2012 a les 12:33\nEfectívament, ahí tens un article ben complet, gràcies anónim per la publicitat: Quadern de reflexions es el nom del blog.\nAnònim 13 d’agost de 2012 a les 11:07\nTota la raó l'unic blog que diu el que pasa al pleno es el de Enrique Estruch. Vosaltres es llimiteu a rebotar notes de les asociacions i prou. Vaja quin diari mes aburrit.


València Basket homenatja a la Marató i al Mitja Marató València Trinidad Alfonso en la seua festa del #20de20\nValència Basket Club i la seua afició varen rebre homenatge a la Marató i la Mitja València Trinidad Alfonso en el descans del partit davant el Proximus Spirou Charleroi.\nEls organitzadors de la prova, la SD Correcaminos i l’Ajuntament de València, a més dels voluntaris, Policia Local i les diferents entitats involucrades, més de 120, en fer realitat aquests dos grans esdeveniments per a la ciutat, van rebre una gran ovació per part dels aficionats al descans d’un partit que va vèncer el conjunt local per 97-76, aconseguint així la seua vintena victòria consecutiva.\nEn el temps de descans, la SD Correcaminos, exponent representatiu de les dues carreres, acompanyats de tota la família runner de València, van rebre un sentit aplaudiment que reconeix el seu esforç per fer de València la Ciutat de Running. Vicente Solà, president del club, va lliurar un quadre commemoratiu amb la imatge de l’eixida a Mari Carmen Mariblanca, Jaime García i José Cosín, representants de la Policia Local de València, per la seua inestimable feina. A més, també van estar acompanyats pel grup de corredors del València Basket Running Team, que passegen l’escut del conjunt ‘taronja’ en cada cursa que se celebra.\nLa Marató i la Mitja Marató València Trinidad Alfonso es van unir a la festa del conjunt que dirigeix Pedro Martínez, que va vèncer de manera contundent a l’equip belga obtenint el triomf i sumant la victòria nº20 en els 20 partits disputats en la temporada 2015/2016. Igual que el registre que ha marcat la carrera maratoniana, València Basket també seguix a la recerca del seu rècord de victòries consecutives, establert en 21 partits seguits vencent durant la temporada 2000/2001 amb la direcció de Miki Vukovic.\nEste reconeixement que ofereix l’equip de bàsquet de la ciutat arriba en un moment de dolç tant per la carrera com per als ‘taronja’, que es troben en un gran estat de forma en la història de les dues entitats.\n[vcr_youtube url=”https://www.youtube.com/watch?v=W5uqnBb-wcw” width=”540″]https://youtu.be/1cPoRbAxzo4[/vcr_youtube]\nEntrada prèviaAnterior Les entitats solidàries de la Marató i Mitja Marató reben l’esforç dels corredors en forma de suport econòmic\nEntrada següentSegüent Més de 560 quilòmetres recorreguts a Valencia Ciudad del Running en 2015


hi veig doble: D'excursió\nAquest any les gatxans són de les grans de l'escola i això vol dir que de tant en tant van d'excursió. Des del desembre, que van començar, n'han anat fet una cada mes. Primer van anar a la farmàcia, on es van pesar i es van mesurar. Ah, i els van regalat una bosseta de llapissos de colors! Després van anar al centre de dia de la gent gran del poble a cantar nadales. Fa unes setmanes van anar a un camp aprop de l'escola a collir mimosa. I aquest dijous en faran la quarta: se'n van a l'escola dels grans! Aprofitant que els de P4 i P5 estan de colònies, els mestres reben els nens de l'escola bressol i els ensenyen les classes dels nens grans, el pati, el gimnàs... Les gatxans estan emocionades!\nAquestes petites coses són les que valoro de viure en un poble petit: el fet de que l'educació dels nens no només es fa a casa i a l'escola, tot el poble hi participa. Per mi és important que per Nadal anessin al centre de dia i cantessin amb els avis, que coneguin la farmàcia, la pastisseria (hi aniran per Pasqua), els camps o les granjes (al maig aniran a una granja de pollets) del poble. Que quan vagin pel carrer es saludin amb la gent i diguin adéu al conductor del bus que va fins l'estació. Potser no parlaran 5 idiomes abans dels 6 anys, però formen part d'una comunitat. I això no es paga amb tot l'or del món!\nPublicat per Mirashka a 21:47\nEsther 22 de març de 2011 a les 9:24\nNomés puc dir que tens tota la raó del món.\nonavis 22 de març de 2011 a les 13:01\nHa de ser molt bonic veure com les nenes es van integrant a la vida del poble!\nLa meva farà aquest tipus d'excursions l'any vinent.\nkira permanyer 23 de març de 2011 a les 21:57\nquina raó tens! a mi m'encanta que creixin en un poble, que coneguin als seus veins i que formin part activa del seu entorn. Segur que les teves nenes seran grans persones amb els valors que demostres tenir. Una abraçada\nLa mare més perfecta de totes les mares que es fan...\nCalladeta estàs més guapa...


Trobada fi de curs del grup Connecta Jove - Notícies - Ajuntament de Silla\nPortada > Actualitat > Notícies > Trobada fi de curs del grup Connecta Jove\nUn total de 97 # jovesactius, Alumnat actiu, han participat a la VIII Trobada de Corresponsals que organitza la Xarxa Joves.net. Des de Silla han estat 7 joves, tots membres del #conectajoven, els quals han compartit l’experiència anual de conviure tres dies amb la resta d’alumnat actiu dels diferents municipis participants. Entre ells trobem els municipis d'Alaquàs, Mislata, Paterna, Picassent, Sagunt, Silla i Xirivella.\nAquests joves són voluntaris que col·laboren amb els programes dels diferents departaments de Joventut durant tot el curs escolar i la seva tasca és establir un punt d'unió entre el restant d'alumnat i el departament de Joventut.\nA la trobada d'aquest any ens hem allotjat al Campament Jaume I d'Alcossebre, gràcies a la col·laboració del GVA.IVAJ i hem realitzat activitats de sensibilització al voltant de la supervivència dividida en 7 temes: Canvi climàtic, TICS, Majors, Alimentació, Violència de gènere, Joves out (del sistema) i Refugiats.\nA més a més hem aprofitat els espais comuns amb banys a la platja, jocs a la pineda i d'aigua. Durant les dues nits realitzarem el gran concurs de la Gala del cinema i una excursió a la població d'Alcossebre, on vestits amb la samarreta #jovesactius causarem un gran impacte al el passeig marítim de la població.\nPer participar al projecte #jovesactius del Connecta Jove de Silla només haureu d'apropar-vos a la Nau Jove o esperar al mes de Setembre on visitarem les aules de Secundària per exposar-ho.


Encauats: El que fa un :)\nEl que fa un :)\nNo sé si us heu fixat però cada vegada ens comuniquem més per escrit. Ja no escrivim només cartes d'amor, de comiat, postals, felicitacions i notetes diverses en un post-it. Ara també som cortesos ( :-) ) riem ( :D ), plorem ( :_( ), mostrem escepticisme (¬_¬), ens emprenyem de valent ( :@ ), fem un silenci eloqüent (...). Probablement a algú se li haurà escapat un :) a la noteta que li ha deixat al company o la companya, sobre la pantalla de l'ordinador o enganxat a la porta de la nevera, per recordar-li que aquell dia li toca baixar a ell o ella la bossa de les escombraries. Traduïm en signes gràfics allò que sempre han sigut gestos, somriures, entonació i mirades. Tot un seguit de coses que abans per escrit s'expressaven amb frases més o menys elaborades.\nNo sé per a vosaltres, però per a mi aquestes marques no verbals, aquests signes gràfics, són imprescindibles. Ara mateix acabo de deixar un comentari en un blog, un comentari curt, informal, sense transcendència, però quan ja estava penjat m'he adonat que no havia posat ni una sola d'aquestes marques. Mentre l'escrivia tenia un somriure ballant-me als llavis i volia dir-li al blogaire en qüestió de manera indirecta que era (que és) un crack i de passada volia desitjar-li de tot cor i alegrement un bon dia de reis. Un cop penjat no li he deixat ni un somriure, ni una simple exclamació. I rellegint el meu comentari de cop i volta m'ha semblat seriós, molt seriós, i un punt amarg. He estat dubtant, li deixava un comentari aclaratori del meu to? Li deixava un segon comentari enginyós que rebaixés el to seriós del primer comentari? M'he sentit força ridícula rumiant sobre aquest assumpte perquè, després de tot, potser només és cosa meva i l'altra persona no farà tantes interpretacions... així que ho he deixat córrer.\nPerò ja veieu que he hagut d'escriure aquest post per desfogar-me. :-/\n(ai, no! Bon dia de Reis!!)\nAutor de l'entrada: Aida a les 3:30 a. m.\nEtiquetes: Experiències, pensaments\nVier 6 de gener de 2009, a les 6:36\nBona, Aida. A mi això també em passa sovint. M'he acostumat tant a utilitzar els smileys que si escric un text sense ells em sembla fred. Però també si n'abuso em sento infantil. Quin dilema! I si algun dia passen a formar part del diccionari?\nEspero que els Reis l'encertin.\nJesús M. Tibau 6 de gener de 2009, a les 11:20\naquests signes sovint ajuden molt a transmetre l'autèntica intenció de l'autor. No cal oblidar que en le snostres converses són tan importants l'entonocaió i els gestos com les paraules.\nJosep 6 de gener de 2009, a les 12:17\nEt sorprendria la quantitat de malentesos i discusions que he patit per culpa de la rigidesa del llenguatge escrit.


Premi Ernest Udina – APEC.CAT\nL’Associació de Periodistes Europeus de Catalunya (APEC) convoca la XVII edició del Premi Ernest Udina a la Trajectòria Europeista, corresponent a l’any 2022. Tal i com diuen les Bases, el Premi reconeix la carrera d’un/a periodista o mitjà de comunicació que s’hagi distingit en el compromís i els valors europeistes Saber més…\nPer APEC, Fa 3 mesos 8 d'abril de 2022 ,\nPer APEC, Fa 7 mesos 2 de desembre de 2021 ,\nJudy Dempsey, periodista especialitzada en temes europeus amb una llarga trajectòria al Financial Times, The Economist o l’International Herald Tribune, recollirà el Premi Ernest Udina a la Trajectòria Europeista 2021, el divendres 17 de desembre, a les 12h, a l’Aula Europa, seu de les institucions europees a Barcelona (Passeig de Saber més…\n[ENGLISH VERSION] Judy Dempsey, periodista especialitzada en temes europeus amb una llarga trajectòria al Financial Times, The Economist o l’International Herald Tribune, ha guanyat el Premi Ernest Udina a la Trajectòria Europeista 2021, que concedeix l’Associació de Periodistes Europeus de Catalunya (APEC) i que s’anuncia avui coincidint amb el Dia d’Europa. El jurat del premi valora “la Saber més…\nPer APEC, Fa 1 any 9 de maig de 2021 ,\nEntrega del Premi Ernest Udina 2020 a la periodista Anna Bosch\nAnna Bosch, periodista amb dilatada experiència com a corresponsal en diverses països, rebrà el proper divendres 27 de novembre el Premi Ernest Udina a la Trajectòria Europeista 2020 concedit per l’Associació de Periodistes Europeus de Catalunya (APEC). Serà en un acte telemàtic al Col·legi de Periodistes a les 12.30 h, Saber més…\nPer APEC, Fa 2 anys 22 de juliol de 2020 ,\nEl periodista Jean Quatremer, guardonat amb el Premi Ernest Udina 2019\nJean Quatremer, periodista del diari Libération que cobreix l’actualitat europea des de fa prop de 30 anys, ha guanyat el Premi Ernest Udina a la Trajectòria Europeista 2019, guardó concedit per l’Associació de Periodistes Europeus de Catalunya (APEC). El Premi Ernest Udina a la Trajectòria Europeista 2019 es va lliurar Saber més…\nPer APEC, Fa 3 anys 9 de maig de 2019 ,\nGriselda Pastor, periodista amb dilatada experiència com a corresponsal a les institucions europees, ha guanyat el Premi Ernest Udina a la Trajectòria Europeista 2018, que concedeix l’Associació de Periodistes Europeus de Catalunya (APEC) i presideix actualment Ramon Vilaró. El jurat ha valorat “la llarga trajectòria de Griselda Pastor com a Saber més…\nPer APEC, Fa 4 anys 9 de maig de 2018 ,\nCan Dündar ha guanyat el premi Ernest Udina a la Trajectòria Europeista 2017 per la seva defensa de la llibertat d’expressió en un context especialment hostil com és el cas de Turquia, que pot considerar-se la major presó de periodistes del món amb 150 membres d’aquesta professió actualment engarjolats. Des Saber més…\nPer APEC, Fa 5 anys 9 de maig de 2017 ,\nPer APEC, Fa 6 anys 9 de maig de 2016 ,\nPer APEC, Fa 7 anys 9 de maig de 2015 ,


Els ginys de WordPress són petits components independents que permeten als usuaris aplicar una funció particular al vostre nou bloc de WordPress. Només habilitant un giny, els usuaris poden ampliar els seus blocs i mostrar informació addicional sobre àrees predefinides.\nMitjançant widgets, qualsevol pot controlar les funcions dels temes sense tenir cap coneixement tècnic. Si no hi hagués widgets, haureu de preparar manualment el codi per mostrar coses senzilles a les barres laterals del lloc web. En canvi, tot el que heu de fer és arrossegar i deixar anar els petits blocs on els voleu fer servir.\n1 Ubicacions disponibles\n1.1 Com saber on es poden utilitzar ginys?\n2 Com afegir un giny\n2.1 Què passa si no podeu utilitzar la tècnica d’arrossegar i deixar anar?\n2.2 Ginys inactius\n2.3 Gestiona amb Vista prèvia en directe\n2.4 Ginys predeterminats de WordPress\n2.5 Ginys addicionals\n3 Aprofiteu els ginys\nTot i que hi ha quinze ginys de WordPress que s’instal·len preinstal·lats, això no vol dir que puguis utilitzar-los de seguida. En primer lloc, un tema hauria d’haver especificat àrees per a ginys, també conegudes com a àrees de widget.\nNormalment, els temes de WordPress permeten ginys a barres laterals. El vostre lloc només hi pot haver una o diverses barres laterals possibles. Però com que els temes milloren constantment, les àrees de widget continuen expandint-se. El més actual és que el tema actual us permeti adjuntar widgets al peu de pàgina, a la capçalera o fins i tot a sota del contingut de publicacions i pàgines.\nCom saber on es poden utilitzar ginys?\nNo et preocupis; no hauràs d’explorar gaire ja que totes les àrees preparades per a widgets es troben a la llista Aparença -> Ginys. Un cop obriu la pàgina, les zones disponibles es troben al costat dret. Si utilitzeu el tema Vint-catorze de WordPress, podeu esperar una barra lateral i dues àrees de peu que acceptin ginys.\nCom afegir un giny\nCom que els ginys de WordPress estan dissenyats per a principiants, és relativament fàcil afegir-ne al lloc.\nAnar a Aparença -> Ginys\nTrieu un giny de la llista “Ginys disponibles” a la part esquerra\nAfegeix un giny:\nArrossegueu el giny cap a una zona de widgetized del costat dret o\nFeu clic al giny i seleccioneu on afegir-lo\nOmpliu els detalls i comproveu les opcions\nSegons un widget, podeu esperar diferents funcions i opcions. Des del mateix moment en què la publiqueu a la seva nova ubicació, WordPress obrirà les opcions disponibles per a aquell giny concret.\nPer exemple, si heu seleccionat el widget Text, tindreu de seguida l’oportunitat d’escriure amb títol i contingut. Tingueu en compte que cada widget té un botó de desar, així que no us oblideu de conservar els canvis abans de navegar.\nQualsevol giny es pot utilitzar diverses vegades.\nQuè passa si no podeu utilitzar la tècnica d’arrossegar i deixar anar?\nEn poques ocasions, és possible que no pugueu utilitzar la funcionalitat d’arrossegar i deixar anar per afegir nous ginys. En aquest cas, podeu habilitar una opció més senzilla:\nMireu a la part superior de la pàgina de ginys i feu clic a la pestanya “Opcions de pantalla”\nFeu clic a “Activa el mode d’accessibilitat”\nAixò mostrarà widgets en entorns una mica diferents on cada component obtindrà al costat un botó “Afegeix”. A continuació, per afegir un giny, feu clic al botó, seleccioneu les seves opcions i trieu una àrea de widgetized on voleu afegir-la.\nPer desactivar el mode d’accessibilitat, torneu a “Opcions de pantalla” i trieu “Desactivar el mode d’accessibilitat”.\nSi suprimiu un widget de qualsevol de les àrees de widget, es perdran tota la configuració que li heu aplicat. Així, per no perdre la configuració, podeu ocultar un giny del públic arrossegant-lo a la llista “Widgets inactius” que es pot trobar a la part esquerra de la pàgina. Si ho feu, no es perdrà cap configuració. En lloc d’això, aquest widget particular se situarà a la llista i espera que el reactiveu quan sigui necessari.\nSi canvieu temes que tinguin un nombre diferent de barres laterals i altres àrees preparades per a widgets, podeu acabar perdent alguns ginys. No et preocupis; si WordPress no pogués reconèixer noves àrees de widget, les passaria a la llista de “Ginys inactius”. Per reactivar-los, només cal moure els ginys a una ubicació recent disponible.\nGestiona amb Vista prèvia en directe\nSi sou més o menys de tipus visual i necessiteu una vista prèvia del que feu, hi ha un plaer. A la part superior de la pàgina, feu clic al botó “Gestiona amb vista prèvia en directe”. Això obrirà una nova pantalla.\nMentre visualitzeu la vista prèvia de la pàgina principal, el personalitzador us mostrarà l’àrea de widgetized a la part esquerra. Trieu una barra lateral, un peu de pàgina o qualsevol altra àrea que vulgueu editar. A partir d’aquí, podeu modificar widgets existents o afegir-ne de nous. El que és diferent aquí és que de seguida podeu veure tots els canvis realitzats als ginys. Si voleu reordenar ginys, només arrossegueu-los i deixeu-los en la posició que us agradi des de la part esquerra de la pantalla.\nGinys predeterminats de WordPress\nWordPress inclou quinze ginys. Per trobar-los, aneu a Aparença -> Ginys\nDe manera predeterminada, hi ha quinze widgets de WordPress que s’instal·len preinstal·lats:\nArxius: arxiu mensual de les publicacions del vostre lloc\nÀudio: mostra un reproductor d’àudio\nCalendari: calendari de les publicacions\nCategories: llista o desplegable de totes les categories\nMenú personalitzat: crea un menú personalitzat\nImatge: mostra una imatge\nEnllaços de meta-visualització, enllaços RSS, i WordPress.org\nPàgines: llista de totes les pàgines\nComentaris recents: comentaris més recents\nPosts recents: publicacions més recents\nRSS: entrades de qualsevol font RSS o Atom\nCerca: mostra un formulari de cerca senzill\nNúvol d’etiquetes: grup de les etiquetes més utilitzades\nText: afegiu text, imatges, vídeos o qualsevol codi HTML\nVídeo: mostra un vídeo de la biblioteca de suports o de YouTube, Vimeo o d’un altre proveïdor\nSi instal·leu nous complements i temes, podeu esperar nous widgets a la llista. Ja que hi ha disponibles desenes de milers de temes i complements disponibles WordPress, Hi ha pràcticament nombrosos widgets que podeu trobar. Per exemple, podeu omplir la llista amb widgets que mostraran Google Maps, formularis de subscripció, galeries, etc..\nAprofiteu els ginys\nCom heu pogut comprovar en aquesta publicació, és relativament senzill utilitzar ginys de WordPress. Tot i que són molt amables per als principiants, no us permeten que us enganyin. Aquests petits components poden fer que el vostre lloc web sigui més interactiu i ajudi a atraure l’atenció dels visitants sobre coses concretes. També són molt personalitzables i, en un widget, podeu tenir pràcticament qualsevol cosa que vulgueu. Un cop hàgiu après a treballar amb ells, probablement mai podreu crear un lloc sense widgets.\nDesprés de crear un lloc web de WordPress i iniciar la sessió amb èxit,\nLes categories de WordPress són una manera d’agrupar publicacions al vostre bloc de WordPress.\nFins ara, heu tingut l’oportunitat de personalitzar el CMS de WordPress mitjançant diversos editors