El Vailet Oblidat. – Sergi Albrich\nEl Vailet Oblidat.\nPublicat per salbrich el 23 Desembre 2010 23 Desembre 2010\nJoan Pujol Begudà\nEls grans avenços i descobriments que han permès l’evolució de la humanitat, com espècie i com a societat, han estat possibles gràcies a la conjunció de diverses casualitats en un temps i en un moment determinat. Així mateix, la sistematització d’alguns esdeveniments en un espai concret, pot ser la responsable de dotar un poble o un indret amb unes característiques particulars que el diferencien dels que l’envolten.\nAquest és el cas de Sant Joan de les Abadesses, on el desenllaç d’un seguit de determinades situacions ha provocat que el nostre poble pugui arribar esdevenir –si realment aquells que governen creuen amb el nostre potencial- ambaixador ripollès del modernisme català en la figura de Joan Maragall. L’estiueig del poeta a la finca del Carrer Major, la ceguesa d’una vaca per culpa del mal fer innocent del jove vailet Joan Pujol Begudà – Janot – a les acaballes del segle XIX i el passeig de Maragall, sense un destí clar, pels paisatges del Covilar tot descobrint el desgraciat animal van conformar un còctel de situacions que van concloure amb la inspiració del poeta a fi d’escriure el conegut poema la Vaca Cega.\nLa història és capritxosa i ha demostrat que la conjuntura iniciada entre el poeta i el vailet s’ha plasmat, més de cent anys després, en la similitud dels camins empresos -salvant les distàncies- pels seus familiars més directes (néts i besnéts), a l’hora d’ocupar llocs destacats en l’àmbit de la política i la vida social catalana i santjoanina, a les últimes dècades del segle XX i als inicis del segle XXI.\nLes casualitats a l’entorn de la història del poema de la Vaca Cega perduren avui en dia i, per sort, aquells que encara poden parlar amb primera persona dels que foren els seus avis continuen estant presents entre nosaltres. Són la MªRosa Pujol i Bosch, néta del vailet, i l’ex-president de la Generalitat Pascual Maragall, així com els seus germans, especialment l’actual Conseller d’Educació en funcions, Ernest Maragall, néts del poeta. La coincidència d’aquests descendents en un mateix espai i en un mateix moment, tot i que per alguns podria ratllar l’absurditat, atenent que ens trobem immersos en plena celebració de l’Any Maragall, podria haver estat una font de riquesa narrativa del dia a dia d’aquells que, a través de la unió de les seves gestes conjuntes, foren responsables d’una futura promoció a nivell nacional de la nostra vila a través de la poesia.\nLentament, es va conformant i es va donant a conèixer el conjunt d’actes i celebracions que l’equip de govern de Sant Joan pretén desenvolupar en motiu del cent cinquantè aniversari i centenari del naixement i de la mort, respectivament, de Joan Maragall. Per aquest motiu, fa pocs dies, es va inaugurar un bust del poeta al Palau de l’Abadia, acompanyat d’un recital del poema que el vincula directament a la nostra vila – la qual l’hi va servir per inspirar-se amb altres grans obres com el Comte Arnau i els Goigs de la Verge de Núria – , la “Vaca Cega”. En aquest acte, presidit per membres de la família Maragall, no hi va haver cap confluència amb els descendents del vailet ja que no hi va participar, per manca de coneixement dels responsables de l’acte, cap familiar directe d’aquell santjoaní que, sense saber-ho, fou el responsable de la inspiració de Joan Maragall.\nL’oblit del paper important que va tenir, en aquell moment i sense saber-ho, Joan Pujol Begudà ha generat un lleuger malestar a la família del mateix, ja que al llarg de la història diversos representants, de qualsevol color polític, que han estat al capdavant de l’ajuntament de Sant Joan de les Abadesses, en aquelles celebracions adreçades a la commemoració de qualsevol fet “Maragalià”, havien tingut en compte la seva figura. Evidentment, el personatge principal d’aquesta història és, sense cap mena de dubte, Joan Maragall, però no està de menys que aquells que han tingut un paper important al seu voltant se’ls recordi. Potser els que ara hi són ens poden relatar anècdotes d’aquells familiars que coincidiren a la mateixa època del poeta. Fets que si no tenim la voluntat d’escoltar, s’esvairan en el temps.\nArticle diari la Vanguardia trobada néts Maragall - Pujol.\nAny MaragallErnest MaragallJoan MaragallJoan Pujol Begudàla vaca cegaPasqual MaragallSant Joan de les Abadesses\nEntrada prèvia La veritable #gentvalenta.\nEntrada següent L’èxit de la Llei de Barris.


Rajoy fa bandera de la unitat d'Espanya davant l'«amenaça» independentista - Diari de Girona\nNOU INTENT D'INVESTIDURA\nRajoy fa bandera de la unitat d'Espanya davant l'«amenaça» independentista\nEl candidat urgeix a formar govern perquè no hi ha una alternativa «raonable» i cal posar fi a una «anomalia democràtica»\nmadrid | agències / ddg 31.08.2016 | 07:31\nEl president espanyol en funcions, Mariano Rajoy, durant el discurs en la primera sessió del debat d´investidura. Juan Carlos Hidalgo/efe\nEl candidat popular del PP a la presidència del govern espanyol, Mariano Rajoy, va dedicar ahir més d'onze minuts del seu discurs al debat d'investidura a deixar clar que «l'únic poble sobirà és l'espanyol». El procés sobiranista va ser protagonista durant la primera sessió del debat, que va durar poc menys d'una hora i mitja.\n«L'amenaça explícita contra la unitat territorial» que planteja la Generalitat i els seus socis serà combatuda per part de l'executiu espanyol si Rajoy torna a esdevenir-ne el president. «Se'ns planteja la liquidació de la sobirania nacional i del respecte a la llei», va criticar en un dels moments que més aplaudiments van suscitar les seves paraules, a les bancades de PP i C's. Rajoy es va mostrar disposat a dialogar i «buscar fórmules que acomodin millor la solidaritat interregional», però va tancar la porta a un referèndum.\nSegons Rajoy, les eleccions del passat 26 de juny van constatar «una vegada més» que «Catalunya és molt més que els polítics independentistes». La victòria d'En Comú Podem i, sobretot, el 32% del vot combinat d'ERC i CDC demostren que «els independentistes no poden tirar els seus objectius sense una enorme fractura de la societat catalana». El president en funcions i candidat a la reelecció va subratllar el seu compromís per fer front a qualsevol intent de trencar la «unitat» d'Espanya i es va remuntar a la Constitució de Cadis del 1812 per afirmar que fa 200 anys que la sobirania va ser assumida per la ciutadania. «I totes les constitucions espanyoles, inclosa l'actual del 1978, no han fet més que ratificar aquest principi democràtic», va sentenciar.\nCap govern autonòmic podrà privar els ciutadans de l'Estat de la seva «capacitat de decidir sobre la seva pròpia nació i el seu futur», va afegir tot seguit. Així doncs, l'únic dret a decidir que contempla la Constitució és el que té el poble espanyol en el seu conjunt, «l'únic que ostenta la sobirania nacional». Per a Rajoy, la Carta Magna consolida la voluntat dels espanyols de defensar els principis «d'unitat, igualtat i solidaritat» i, per això, «ni volem ni ens convé canviar-la». «La unitat garanteix la solidaritat i la igualtat entre espanyols», va recalcar Rajoy.\nEls aplaudiments de bona part del Congrés va ser molt presents durant la part d'advertències que Rajoy va fer als polítics sobiranistes. En canvi, els xiulets per part de la bancada d'ERC i CDC es van fer presents quan el president en funcions de l'executiu espanyol va assegurar que en tot moment ha mantingut voluntat de diàleg amb la Generalitat. Diàleg i negociació que Rajoy va refermar -sempre en el marc de la legalitat vigent- per buscar «fórmules que acomodin millor la solidaritat interregional».\nEn aquest punt, Rajoy no va fer esment directe a la reforma del model de finançament autonòmic, però ja ho havia fet minuts abans, quan desgranava un altre dels compromisos adquirits amb C's. Rajoy va fer una crida al PSOE i a la resta de forces polítiques a negociar el nou finançament «per dissenyar junts un model estable que preservi la igualtat i solidaritat de tots els espanyols, també a l'hora de rebre serveis públics».\n«No hi ha alternativa»\nD'altra banda, Rajoy va assegurar que és necessari, i «amb urgència», formar govern a l'Estat. Veu imprescindible que sigui així «com més aviat millor» perquè l'executiu sigui «capaç d'actuar i respondre» al dia a dia i alhora es pugui posar fi a «l'anomalia democràtica» d'estar en funcions durant vuit mesos i amb dues convocatòries electorals. A més, va recordar que són els espanyols qui l'ha situat en aquest escenari atorgant-li el primer lloc a les urnes del 26-J i, en una defensa dels pactes acordats fins ara, va dir que «no hi ha alternativa raonable» a la que planteja el PP amb C's a la cambra.\nPer al candidat, Espanya necessita un govern perquè no tenir-ne implicaria «ennuvolar l'horitzó de prosperitat i malgastar la recuperació en marxa». De fet, en clau molt econòmica va recordar que l'Estat ha acordat amb les institucions europees «un grau de flexibilitat per la reducció del dèficit públic» de cara al 2018 i per això «és inajornable dur a terme les mesures necessàries per aconseguir-ho», i complir amb l'acord abans del 15 d'octubre, va dir advertint «les conseqüències de fallar» amb sancions o la pèrdua de fonts de finançament. Alhora, va assenyalar que cal forjar govern perquè tirin endavant els comptes del 2017.\nHoms veu Rajoy com un «perdedor a qui se li està escapant Catalunya» . Espanya Internacional


Leo Virgo Cusp: significat, compatibilitat i personalitat\nDates: del 19 d’agost al 25 d’agost. La cúspide Leo Virgo, que també es coneix com a cúspide de l’exposició. És llavors quan a la roda del zodíac els signes canvien de Leo a Verge. Això passa entre el 19 i el 25 d’agost. Les persones que neixen entre aquestes dues dates semblen tenir una energia que\nLes persones que neixen entre aquestes dues dates semblen tenir una energia que va de voler tranquil·litat a voler ser reconeguda. l’aspecte de la Verge sempre està a l’aguait de la quietud a l’aigua de la vida. Volen una vida plena de tranquil·litat i serenitat. A l’altra banda, el seu aspecte Leo sempre està pendent del reconeixement i l’estima d’altres persones.\nhome aquari i dona capricorn sexualment\nPer tant, és molt important que treballin dins seu per trobar un mitjà feliç. Quan miren dins d’ells mateixos i troben aquest terme mig, poden avançar en la vida mitjançant l’energia creativa i inventiva que hi ha dins. Aquesta energia els ajudarà a dur a terme molts projectes que esperen poder complir en el seu dia a dia.\nEls poders que hi ha a l’interior són gairebé oposats els uns dels altres, de manera que realment necessiten dedicar-se el temps per treballar dins d’ells mateixos i integrar tots dos poders conjuntament, per crear l’energia que funcionarà conjuntament com a unitat cohesionada i no com una cosa que funciona contra ells.\nTL; DR d’aquest Cusp\nPunts forts: Aquesta persona té molta fortalesa i sembla ser capaç de perseverar en algunes de les pitjors condicions. Són flexibles i adaptables de manera que, quan la vida els canvia, puguin fer-hi front. Tant si tenen una relació com si són amb un amic, són molt fidels i fidels.\nDebilitats: Sembla que tenen moments en què poden sentir-se distants o retirats de les relacions com si estiguessin al seu propi petit món. De vegades poden ser força poc cooperatius.\nEl seu partit perfecte: Busquen una parella que sigui molt respectuosa. Un que és molt assenyat. Algú els demostrarà que els interessa no només els ho expliqui. Volen algú que pugui sentir com si estigués complet. Sobretot volen algú sensible i amorós.\nLa seva lliçó de vida: Realment han de deixar de tenir tanta por d’obrir el cor a la gent. Moltes vegades mantenen les seves emocions embotellades. Per a ells és molt important que aquestes emocions flueixin lliurement, de manera que no només en sàpiga la persona a qui li importa, sinó que també la treguin del pit.\nPersonalitat de la cúspide Leo Virgo\nEs creu que el Leo / Virgo és ambiciós, ambivert, artístic, creatiu, dependent, dramàtic, extravagant, amant de la diversió, honest, inspirador, líder, lògic, estima l'atenció, optimista, organitzat, pràctic, ràpid, fiable, rutinari, social , i únic.\nSón propensos a ser distants, contundents, freds, orientats a l’ego, perfeccionistes, baralladors i tossuts.\nSón molt secretes.\nSón mestres de l’efecte.\nHan de permetre als altres compartir els seus sentiments.\nTenen una bona sensació del moment adequat per fer alguna cosa.\nSón més discriminadors i menys obertament sensuals que la majoria.\nCom totes les persones cuspides, el Leo / Verge té dos elements en conflicte: el Foc i la Terra.\nTenen la naturalesa de Leo ardent, enèrgica i agressiva combinada amb la ment racional i meticulosa de la Verge.\nLeo Virgo CuspCompatibilitat\nCom tota gent cuspide, el Leo / Verge se sent atret per altres persones cuspides amb Peixos / Àries (19-24 de març) i Taure / Bessons (19-24 de maig) que són els més atractius.\nLes persones que pertanyen a la cúspide Leo Virgo neixen entre el 19 i el 25 d’agost. Són admiradors innats de coses bones i belles de la seva vida o entorn. Les boniques peces d’art, els objectes preciosos, les persones boniques els mantenen atrets i sempre intenten mantenir el seu entorn net i atractiu. El seu caràcter perfeccionista els ajuda a ser excel·lents en els negocis i poden gestionar les reunions socials de manera eficient.\nHi ha una qualitat molt interessant de persones que pertanyen a la cúspide Leo Virgo. Tot i que els agrada la finor en tot, però les seves emocions no complementen aquest comportament. No se sap que siguin sensiblement emocionals contràriament a la percepció que es projecta la seva adoració per les coses bones. Han de continuar amb el seu gust de finor, però han de procurar que la compulsió o el cinisme no els deixin endur. A més, no han de buscar la felicitat materialista a costa d’activitats religioses.\nLa cortesia, la mentalitat oberta i la responsabilitat són alguns trets bàsics que els fan molt bons treballadors en equip. Les persones que pertanyen a la cúspide Leo Virgo són força conscients de la seva salut i fan exercici i tenen cura de la seva salut constantment. Aquestes persones demostren ser bones amants, ja que són molt romàntiques i divertides. Són genials veient una situació de manera integral i prenen decisions ben informades. La seva naturalesa per aprofundir en els detalls més fins sovint pot irritar els altres. Poden fer una bona i satisfactòria carrera en els camps de la ciència.\nAltres dades de la cúspide\nEl germà de Caitlyn Jenner va morir en un horrible xoc de cotxes als 18 anys: 'He lluitat amb el tema de la culpa'\nLa bella noia té més de 25 anys, però en realitat és menor d’edat i sembla una adolescent sense maquillatge\nAny de les ovelles: amor, compatibilitat i personalitat del zodíac\nObjectius de parella real: el matrimoni de 36 anys de Dan Aykroyd i Donna Dixon és un excel·lent exemple de veritable amor\nQuè és l'educació de Melania Trump?\ndr phil dona disparada a la cara\nquants anys té la reina latifah avui\ntodd milsap causa de mort\nquants anys té el doctor Phil i Robin


La història oculta dels dotze tancs robats a Barcelona en plena Guerra civil - directa.cat\nLa història oculta dels dotze tancs robats a Barcelona en plena Guerra civil\nDivendres 5 de març de 1937, un grup indeterminat de soldats i comandaments militars vinculats al PSUC es presentaven a un magatzem d’armes produïdes per les Indústries de Guerra de la Generalitat de Catalunya. S’endugueren dotze tancs gràcies a l’aval d’una carta amb segells falsificats, suposadament signada pel metal·lúrgic i dirigent llibertari Eugeni Vallejo i Illa. La 'Directa' explica per primera vegada tots els detalls d’aquesta acció, que juntament amb altres robatoris d’armes del Govern de la República espanyola per part del PSUC, formaven part de la preparació d’un cop d’estat que va desembocar en anomenats Fets de Maig\nFins ara es creia que el magatzem que guardava aquells dotze tancs preparats per anar al front era la fàbrica Hispano Suïssa de Barcelona, en mans d’una col·lectivització obrera. La Hispano-Suïssa fou una empresa d’automoció que destacà en la producció d’automòbils de luxe i competició, així com motors d’aviació, durant el període anterior a la Segona Guerra Mundial. Fundada el 1904, fou adquirida el 1946 per ENASA, empresa franquista controlada per l’Institut Nacional d’Indústria espanyol. Les seves instal·lacions de La Sagrera es destinaren a la fabricació dels camions Pegaso.\nPerò el magatzem de tancs era als Salesians de Sarrià, que durant la Guerra Civil va ser la F14, una potent indústria de guerra on es fabricaven bombes, bales i el fusell màuser, al mateix temps que s’equipaven els tancs i els vehicles cuirassats. La F14 era obra de la CNT i FAI i la Generalitat de Catalunya, i era el model que presentava Josep Tarradellas, cap del Consell de govern, davant les nombroses autoritats que la van visitar: Lluís Companys, Manuel Azaña o el general José Miaja.\nEls tancs estaven guardats “en un dels diversos magatzems de material de guerra existents la direcció del qual ometem discretament”, segons publicava el diari anarquista Solidaridad Obrera diumenge 7 de març de 1937, en un article on destapava el robatori amb detall. Divendres 5 de març, entre les quatre i les vuit de la tarda, “es van presentar alguns individus, els qui exhibint un document al peu del qual anava estampada la signatura del nostre company E. Vallejo [Eugeni Vallejo i Illa, director de la F14], reclamaven que se’ls lliuressin dotze tancs dels fabricats últimament”.\nMalgrat que el responsable del magatzem els va entregar la maquinària, l’aspecte d’aquells homes el va fer sospitar, motiu pel qual els va demanar el número del cotxe que portaven. Segons explica el periòdic citat anteriorment: “lluny de satisfer aquesta demanda justa, els subjectes de referència es van muntar ràpidament a l’auto, donant-se tot seguit a la fuga”.\nEl responsable del magatzem va poder seguir la comitiva fins a veure que entrava a la caserna Voroixílov, centre d’operacions de les Joventuts Socialistes Unificades (JSU) ubicada a l’Escola i convent del Sagrat Cor de Sarrià\nAixí i tot, el responsable del magatzem va poder seguir la comitiva fins a veure que entrava a la caserna Voroixílov, situada a uns centenars de metres dels salesians de Sarrià, a l’Escola i convent del Sagrat Cor de Sarrià. Aquesta caserna era de les Joventuts Socialistes Unificades (JSU) i el seu comissari polític en cap era Gregorio López Raimundo, qui arribaria a ser el secretari general del Partit Socialista Unificat de Catalunya (PSUC).\nTot seguit “el camarada responsable va posar immediatament en coneixement del company Vallejo el succeït, qui va sol·licitar que la caserna esmentada fos envoltada al moment per les Patrulles de Control, impedint a ningú sortir d’ella”. Executat aquest propòsit, Vallejo es va reunir amb el tinent coronel en cap de la caserna Voroixílov per exigir-li el lliurament ràpid dels dotze tancs sostrets “perquè la documentació presentada a efectes de la sostracció no era vàlida per haver estat falsificada la signatura”. El tinent coronel va respondre amb negatives rotundes, afirmant que “ni sabia res de tal robatori ni tenia el menor coneixement d’això”.\nSeguidament, el camarada Vallejo va sol·licitar la presència del conseller primer Josep Tarradellas, qui va dur a terme reiterades gestions amb el mateix tinent coronel, que van resultar infructuoses. Solidaridad Obrera explica que “quan la discussió adquiria caràcters més ferms, van arribar a la caserna Voroixílov els camarades Valdés, [Miquel Valdés i Valdés, conseller de Treball i dirigent del PSUC] i Joaquim Almendros [secretari del Comitè militar del PSUC], els quals es van mostrar disgustadíssims per la conducta dels camarades de l’al·ludida caserna, als quals van recriminar durament la seva conducta. Així les coses, no els va quedar un altre remei que confessar. El tinent coronel en cap de l’establiment va manifestar llavors que en el seu poder no hi havia més de cinc tancs dels sostrets, ignorant on es trobava la resta. Es va demanar que confessés tota la veritat, declarant finalment estar en possessió dels dotze tancs sostrets de manera tan indecorosa”.\nFinalment, el diari es preguntava què hi havia de cert en aquesta informació: “Tenim notícia que, en veure’s descobert el ‘affaire’, l’esmentat cap va fer constar que ell no feia sinó obeir les ordres que li arribaven de l’alt comandament de la Divisió Carlos Marx”.\nL’assumpte dels tancs\nDos dies després, Solidaridad Obrera publicava un telegrama del comissari de guerra de la Divisió Carlos Marx: “Assabentat per la premsa de l’assumpte de la subtracció de tancs, li prego que faci públic que l’Estat Major d’aquesta Divisió és aliena per complet a aquest assumpte, ignorant fins i tot l’existència de tancs a Catalunya. Desautoritzem, doncs, les manifestacions del suposat encartat en aquest assumpte”, en referència al tinent coronel responsable de la caserna de Sarrià.\nLes reaccions populars en contra aquest assalt es van escampar per tota la ciutat, mentre les Joventuts Llibertàries i el Partit Obrer d’Unificació Marxista (POUM) van denunciar el robatori en fulls informatius. El comitè regional i local de les Joventuts Llibertàries afirmava que la vida politicosocial no podia continuar per més temps en mans d’individus de “tan baix tast moral” com els dirigents del PSUC Josep Martín Rauret, Joan Comorera i Eusebi Rodríguez Sala, que, en la seva opinió, havien de comparèixer davant d’un tribunal revolucionari. “Cal apartar dels càrrecs públics a provocadors i xantatgistes. Justícia per tothom, pels de Dalt i pels de Baix”, afirmaven. Per la seva banda, el comitè executiu del POUM afirmava que el robatori “era per preparar-se a la rereguarda, per tal d’organitzar una força disposada a aixafar el moviment revolucionari”.\nL’historiador Agustín Guillamón entén que el robatori dels tancs era “un avís dels preparatius d’un cop d’estat que exclogués a la CNT i implantés un govern fort”\nL’article de Solidaridad Obrera concloïa, a la seva denuncia: “Si no es van sostraure aquells tancs per dur-los al front, per què es va realitzar una operació tan ‘brillant’? Presumim en això un esbós d’intent dictatorial contra el qual tots saben ens alçaríem immediatament”. L’historiador Agustín Guillamón entén que era “un avís dels preparatius d’un cop d’estat que exclogués a la CNT i implantés un govern fort”, segons afirma a Insurrección. Las sangrientas jornades del 3 al 7 de mayo del 1937 (Editorial Descontrol).\nUn mes després, el 13 d’abril de 1937, el diari Treball del PSUC publicava un article per desacreditar la indústria de guerra que signava el dirigent Joaquim Colomer, un dels deu membres del comitè executiu del PSUC. “El nostre Partit ha denunciat en la tribuna i en premsa que es produïa poc material de guerra, que hi havia tallers sense aprofitar i altres que donaven un rendiment molt baix. Hem dit que la producció es pot augmentar ràpidament en poc temps. A la nostra campanya s’ha contestat dient que la producció és abundant”. L’article conclou: “El que està passant no es pot tolerar ni un dia més”.\nL’Hotel Colón de la plaça Catalunya, reconvertit durant la guerra en seu central del PSUC, la JSU i la UGT. A la imatge de capçalera, el conseller primer Josep Tarradellas en una visita a les indústries de guerra acompanyat del general José Miaja, cap de la III Divisió de l’Exèrcit republicà\nSi bé Josep Tarradellas havia actuat discretament per resoldre el robatori de tancs sense deixar cap prova documental, no va poder callar davant la nova embranzida dels estalinistes contra la CNT-FAI, que impulsava la indústria de guerra que no controlaven. L’endemà, Tarradellas contestava amb un contundent article al diari republicà La Humanitat, que l’anarquista Solidaridad Obrera va reproduir: “Estem acostumats a llegir comentaris i escoltar mítings i conferències que serveixen perquè els articulistes i oradors demostrin una ignorància absoluta de la matèria de què gosen parlar. És un estol dels desvagats que es dediquen a bescantar les indústries de guerra creades a Catalunya. Aquestes censures són gairebé sempre inspirades per l’enveja i el despit. No podrien emmudir d’una vegada aquests que mai no han fet res sinó la crítica de les obres dels altres? No els semblaria més útil en lloc de parlar de les coses que no coneixen, ni entenen, ni comprenen, que s’esforcessin a realitzar una obra en els llocs dels quals són responsables? Si fos possible, demanaria que no juguessin amb el tema de les indústries de guerra”.\nRobatori d’armes d’un vaixell soviètic\nPer entendre què estava passant cal anar uns mesos enrere. A finals de gener de 1937, el cap militar del PSUC, Joaquin Almendros, havia exposat en una reunió del secretariat executiu del PSUC que Diego Abad de Santillan, dirigent del sector institucionalista de la CNT, li havia revelat que des del front de guerra es preparava “treure gent de les trinxeres del sector de Barbastro i tornar a Barcelona. Segons ells, era en aquesta ciutat on s’havia de decidir la lluita”. Així ho explica al seu llibre Situaciones españolas: 1936/1939. El PSUC en la Guerra Civil.\nEl consell executiu del PSUC, format per deu membres, va encomanar a Joaquin Almendros la preparació d’un cop contra la CNT-FAI, els comitès de barri i el partit obrer que ell defineix com “defensiu”. A la reunió participava Erno Gerö, alies Pedro, conseller de la Internacional Comunista al PSUC i responsable de la policia secreta estalinista Comissariat del Poble pels Assumptes Interns (NKVD, per les seves sigles en rus) a Catalunya durant la Guerra Civil.\n“L’èxit de les nostres mesures defensives depenia del sigil amb què duguéssim a terme els moviments”, escriu Almendros a unes memòries que va publicar l’any 1976. “Em vaig traslladar al front de Tardienta, on actuava la nostra columna [Carlos Marx, la precedent de la Divisió comandada per José del Barrio Navarro (1907-1989)]. El comissari era Trueba [Manuel Trueba Mirones (1908-1981)] i en aquella columna estava destacat el comandant Alejandrino, ja llegendari personatge en les nostres lluites i les de Portugal”.\nEl consell executiu del PSUC, format per deu membres, va encomanar a Joaquin Almendros la preparació d’un cop contra la CNT-FAI, els comitès de barri i el partit obrer que ell defineix com “defensiu”\n“Vaig informar els caps citats del que es tramava, convenint que Alejandrino m’acompanyés a Barcelona per organitzar la defensa de la ciutat. Aquell home era un gran estratega, molt encertat en les tàctiques de lluita de carrer”. Almendros relata que van acordar un pla defensiu amb la direcció del PSUC: “El pla va consistir, fonamentalment, a ocupar alçades i passos estratègics, a fi que poguessin creuar-se els focs. No teníem prou homes a la rereguarda per a disposar un enfrontament obert als carrers. Vam disposar d’uns mil homes per distribuir-los en grups. Tots sabien que la seva missió era difícil, però en cap cas, tret d’excepcions, se’ls va informar de què es tractava”.\nAlberto Alejandrino do Santos era un militar professional portuguès que havia comandat i entrenat a Castelló un grup de 250 carabiners per a la lluita urbana, sota coneixement de Prieto i Largo Caballero, segons assegurava Joaquin Almendros. L’abril del 1937, va ser ascendit a tinent coronel com a recompensa dels serveis prestats al PSUC.\n“Va caldre distreure armes del front, dinamita, bombes de fabricació rudimentària, còctels Molotov. Es van acumular milers de sacs de sorra. La sostracció d’armes que vam fer del primer vaixell rus que va arribar amb armament a Barcelona va ser decisiva”. Tot aquest arsenal destinat al front es va traslladar en camions que es van desviar als dipòsits ubicats a la caserna Carlos Marx de la Ciutadella i la Voroixílov de Sarrià.\nEl mateix cap militar del PSUC assegurava que la determinació d’armar-se l’havien pres “abans de conèixer el pla subversiu dels faístes. Sabíem bé que ells acumulaven armes en quantitats considerables”, motiu pel qual considerava “providencial” el seu moviment perquè els va donar la possibilitat de protegir llocs que van ser posteriorment atacats de forma sostinguda: la Pedrera, seu del secretariat i d’altres serveis; el Círculo Ecuestre, l’Hotel Colón, la seu militar, etc. “Dies abans de l’alçament estava tot preparat. El president de la Generalitat i els seus consellers van ser informats dels plans estratègics”.\nPer últim, Almendros es vantava del material intervingut al vaixell rus: “l’últim i més poderós tipus de metralladora Maxim, txecoslovaca”, de les quals van col·locar quatre camuflades davant del Círculo Ecuestre [aleshores ubicat al Passeig de Gràcia com a centre general del PSUC]. “Ascaso va fer la segona passada amb el seu blindat que ens crivellava”, afirma al seu llibre referint-se a Domingo Ascaso Abadía, dirigent anarquista aragonès germà de Francisco Ascaso Abadía i cosí de Joaquin Ascaso Budría, aleshores president del Consejo de Aragón, govern autònom regional revolucionari. “Diverses bales de la Maxim van perforar el blindat, el qual va estavellar-se sobre l’edifici de La Pedrera. Ascaso i dos ocupants més havien mort”.\nEl robatori d’un cotxe\nAquesta tendència de cometre robatoris a la caserna Voroixílov es repetiria. Membres de les Joventuts Socialistes Unificades de Catalunya (JSUC) del barri de Gràcia, lligats a la caserna de Sarrià i encapçalats per Valentí Gascón –alies Panxo–, havien robat als llibertaris del barri un cotxe luxós Oldsmobile de General, aprofitant els Fets de maig. El van posar a disposició del comissari polític de la caserna: Gregorio López Raimundo, qui tenia aleshores 22 anys. El regal a l’alt comandament incloïa un xofer que el portava d’un lloc a l’altre. El que seria secretari general del PSUC en la clandestinitat explica a les seves memòries que feia servir el cotxàs per passejar i festejar amb la seva xicota: Teresa Pàmies, de 17 anys, dirigent i portaveu de les JSUC. El conductor, Francisco Álvarez –alies Paco– s’havia deslliurat d’anar al front adoptant el paper de xofer d’un dirigent comunista, com confessa López Raimundo a les seves memòries, publicades el 1993 per l’editorial Antártida/Empúries.\nL’enfrontament de les bases de la CNT, la FAI i el POUM amb l’estalinisme, la direcció d’ERC i l’aparell d’estat culminaria amb els Fets de maig, que s’iniciarien vint dies després de la polèmica suscitada pel robatori dels tancs. El resultat final va fer que el procés revolucionari, l’autonomia de Catalunya i la indústria de guerra s’afeblissin considerablement. Més de dues-centes persones van perdre la vida durant els enfrontaments als carrers de Barcelona. Malgrat que durant tota la setmana va haver-hi vaga general a la ciutat, les indústries de guerra no es van aturar, però la guerra ja es veia perduda.\nAIT Barcelona CNT Fets de Maig Fets de Maig de 1937 guerra civil Guerra Civil espanyola Jordi Bigues memòria històrica POUM PSUC\n« Les treballadores de neteja de 85 instituts del País Valencià convoquen vaga indefinida per reclamar les nòmines\nNou episodi en la persecució judicial contra l’activista maputxe Moira Millán »


Passejant per Terrassa: PARC DE VALLPARADÍS. 1a PART, ZONA TORRENT MONNER\nEl parc de Vallparadís és el pulmó verd de Terrassa i el parc més gran de la ciutat, podem considerar-lo com el parc central de Terrassa. El parc presenta una longitud de 3,5 km i travessa la ciutat de nord a sud. El parc està format per diferents espais com la zona nord Torrent Monner, l'Horta dels Frares, la Piscina de Vallparadís, La Devesa i el Parc de les percepcions.\nEl parc de Vallparadís presenta una superfície de 395 mil metres quadrats de zona verda i és un dels més grans de Catalunya i d'Europa. A part de passejar-hi, el parc és escenari de moltes activitats i acull grans esdeveniments de la ciutat de Terrassa relacionats amb la Festa Major de Terrassa, el Festival de Jazz de Terrassa, la Fira Modernista o el Carnaval.\nEl Parc de Vallparadís alberga molts edificis patrimonials de la ciutat de Terrassa, entre els que destaquen, l'edifici del Centre de Documentació i Museu Tèxtil, El Castell Cartoixa de Vallparadís (seu principal del Museu de Terrassa), la Casa Baumann, la Seu d'Ègara o les Esglésies de Sant Pere.\nTambé podrem gaudir d'un refresc en diverses terrasses o prendre un bany o un passeig en barca (segons l'època de l'any) en la piscina del parc que té una superfície de més de 4000 metres quadrats. També podem fer un recorregut pel parc pujant al tren en miniatura.\nEn aquest primer escrit sobre el Parc de Vallparadís ens centrarem en la zona nord que correspon al Torrent Monner i Torrent de les Bruixes.\nParc de Vallparadís., extrem nord, zona del Torrent Monner.\nFoto, AF Jordi Plana. (IMG 7374, 31/05/2020)\nPer arribar al Parc de Vallparadís podem utilitzar els FGC i baixar a l'estació de Vallparadís Universitat. Per aquesta estació trobarem tres accessos al parc pel carrer de Salmerón, el primer al costat de la Casa Baumann, el segon entre la Plaça de les Teixidores i el Castell Cartoixa de Vallparadís i el tercer entre el Centre de Documentació i Museu Tèxtil i el Mur de contenció de la Casa Salvans. També podem accedir al parc per l'estació dels FGC de Terrassa Estació Nord.\nRelacions de l'Espai, escultura d'Àngel Màdico. Foto AF Jordi Plana.\nSortint de l'Estació del Nord, caminem pel Passeig del Vint-i-dos de Juliol, en direcció oest fins arribar a les cantonades amb el carrer de Joan Duch o el carrer de l'Arquitecte Puig i Cadafalch, en les que trobarem accessos a la part nord del Parc de Vallparadís.\nUbicació: Estació del Nord i accessos al Parc de Vallparadís per\nc/Joan Duch i c/Puig i Cadafalch. Foto, Google Earth.\nUtilitzant el transport públic podem anar al Parc de Vallparadís en autobús utilitzant las línies 1, 3, 6, 7 i 10 de TMESA, totes ens deixen al mig del parc.\nSi arribem a Terrassa en cotxe, el camí més curt, venint per la C-58, és sortir a Terrassa Centre, seguir fins la primera rotonda (Plaça Doré), 1a sortida carretera de Montcada i seguir fins arribar al pont de la carretera de Montcada sobre el parc de Vallparadís, passat aquest trobarem un accés a la zona centre i sud del parc.\nEl Parc de Vallparadís el configuren la confluència dels torrents de Vallparadís, Monner i el de les Ànimes. El Parc de Vallparadís ha estat una zona privilegiada per a l'assentament de poblacions humanes com els ibers, romans o visigots...\nEl Parc de Vallparadís compta des de l'any 1951, durant el mandat de l'alcalde de Terrassa Alfons Vallhonrat i Catà (24/02/47 - 18/02/1952), amb el títol de Monument Històric Artístic atorgat pel Govern de l'Estat, però no serà fins l'any 1991 durant el mandat de l'alcalde de Terrassa Manuel Royes i Vila (20,04/1972 - 12/04/2002), que el Parc de Vallparadís assolirà la transformació i espectacularitat actual, gràcies als fons de cohesió europeus. L'any 1991, gràcies a aquests fons s'inicia el procés de recuperació i transformació del parc. El primer tram fou inaugurat el 18 de febrer de 1995, durant el mandat de l'alcalde de Terrassa Manuel Royes i Vila (20,04/1972 - 12/04/2002). El segon es va obrir a la ciutat el 1997 i el 1999 s'inaugurava la tercera fase, incloent-hi el Torrent de les Bruixes i a la zona de la piscina i llac durant el mandat de l'alcalde de Terrassa Manuel Royes i Vila (20,04/1972 - 12/04/2002). Alguns terrassencs consideren el Parc de Vallparadís, tal com el coneixem avui dia, com l'aportació més important a la ciutat de Terrassa de l'administració de l'alcalde Manuel Royes i Vila.\nEl parc segueix la seva expansió en direcció sud, es completa l'espai del Parc de les Percepcions i durant la primavera del 2011 arriba fins el barri de Can Jofresa, i es completen els 3,5 km de longitud. Amb el temps es milloraran els accessos amb parades d'autobús i estacions de ferrocarril: Estació de Vallparadís - Universitat (FGC), Nova estació subterrània de l'Estació del Nord (RENFE).\nCarrer de L'arquitecte Puig I Cadafalch, disposa de molts aparca-\nments que ens permeten deixar el vehicle per accedir al Parc de\nVallparadís per la zona del Torrent Monner. Foto, AF Jordi Plana.\nVista del Parc de Vallparadís, T Monner, des del carrer de l'Arqui-\ntecte Puig i Cadafalch. Foto, AF Jordi Plana.\nTot caminant des de l'Estació del Nord, arribem al carrer de l'Arquitecte Puig i Cadafalch i a la nostra mà esquerra observem l'escultura Relacions de l'Espai d'Àngel Màdico, seguim caminant per la zona de gespa fins arribar a unes escales que ens permeten accedir al Parc de Vallparadís.\nRelacions de l'Espai d'Àngel Màdico. Entrada nord del Parc pel C/\nde l'Arquitecte Puig I Cadafalch. Foto, AF Jordi Plana.\n(IMG 7399, 31/05/2020)\nEscales d'accés al Parc de Vallparadís des del Passeig Vint-i-dos\nde Juliol cantonada carrer Arquitecte Puig i Cadafalch. Foto, AF\nJordi Plana. (IMG 7400, 31/05/2020)\nBaixem les escales i accedim a un camí que ens porta en direcció sud, a mà esquerra trobem un recinte tancat per passejar els gossos, amb papereres, bancs i una font.\nImatge del recinte tancat per a gossos del Parc de Vallparadís, zona\nnord, Torrent de Vallparadís. Foto, AF Jordi Plana.\n(IMG 7404, 31/05/2020)\nCaminant en direcció sud pel passeig central del parc, zona nord - Torrent Monner, a pocs metres del recinte tancat per a gossos i a mà esquerra, hi ha la Font del Tintorer, aquesta és una de les cinc fonts del parc i possiblement la més popular entre els terrassencs de la primera meitat del segle XX, propers a la zona. Amb la transformació i prolongació del parc iniciada l'any 1991, la Font del Tintorer fou refeta, es va millorar l'accés amb unes escales de pedra, es van canalitza les aigües, pavimentar la part del davant i es va fer una paret frontal de paredat comú.\nFont del Tintorer, esquerra de la imatge. Foto, AF Jordi Plana.\n(IMG 7392, 31/05/2020)\nFont del Tintorer. Foto, AF Jordi Plana. (IMG 7390, 31/05/2020)\nSeguim caminant en direcció sud pel camí central de la zona nord, Torrent de Vallparadís, aquest es bifurca en dos, a la dreta un camí ens permet accedir a les Esglésies de Sant Pere, conjunt de tres esglésies preromàniques, que varen evolucionar arquitectònicament cap el romànic: Sant Pere, Sant Miquel i Santa Maria i seguint el camí principal ens endinsem en el Parc de Vallparadís, seguim aquest camí principal per anar a un petit bar, per fer un refresc i gaudir de l'ombra i tranquil·litat del parc.\nPasseig central del Parc de Vallparadís, zona nord Torrent Monner.\nFoto, AF Jordi Plana. (IMG 7405, 31/05/2020)\nEl Kau de las Hadas, sota la Passarel·la de Sant Pere.\nFoto, AF Jordi Plana. (IMG 7418, 31/05/2020)\nDeixem el "xiringuitu", passem per sota de la Passarel·la de Sant Pere i seguim passejant en direcció sud. La passarel·la és un pont de banda tesa d'ús exclusiu per a vianants, uneix el carrer de Salmerón des de el Mur de la Casa Salvans amb el carrer de la Rectoria (Esglésies de Sant Pere), per sobre del Torrent Monner del Parc de Vallparadís. El pont de 80 metres de longitud fou inaugurat l'any 2004 durant el mandat de l'alcalde de Terrassa Pere Navarro i Morera ( 13-04-2002 - 30/11/2012).\nPassarel·la de Sant Pere, vista des del Torrent Monner del Parc\nde Vallparadís. Foto, AF Jordi Plana. (IMG 7379, 31/05/2020)\nA poca distància de la Passarel·la de Sant Pere i sota el Mur de la Casa Salvans, vessant de llevant del Torrent Monner, trobem la Font del Rossinyol, aquesta és una de les poques fonts naturals que queden dins de la ciutat de Terrassa, tot i que l'any 2013 l'Ajuntament de Terrassa declarà que l'aigua de la font no era apta pel consum humà, i instal·là una altra font amb aigua de la companyia d'aigües.\nFont del Rossinyol. Foto, AF Jordi Plana. (IMG 7386, 31/05/2020)\nMur de contenció de la Casa Salvans. Foto AF Jordi Plana.\n(IMG 7240, 25/05/2020)\nA la vessant de ponent del Torrent Monner i mes o menys davant de la Font del Rossinyol, per sota de l'Esgésia de Santa Maria trobem la Font de Santa Maria. La font va ser dissenyada l'any 1921 per l'arquitecte Puig i Cadafalch, durant la rehabilitació que l'arquitecte va fer del conjunt monumental de les esglésies de Sant Pere.\nFont de Santa Maria, obra de Puig i Cadafalch. Foto, AF Jordi Plana\n(IMG 7414, 31/05/2020)\nEsgésia de Santa Maria, vista des del Torrent Monner per sobre de\nla Font de Santa Maria.\nSortida del Brollador del Torrent Monner, en aquest moment està\ntancat. Foto, AF Jordi Plana. (IMG 7422, 31/05/2020)\nAl costat de la Passarel·la de Sant Pere i a la vessant de llevant del Torrent Monner trobem un camí seguit d'unes escales que ens porten al Pont del Castell Cartoixa de Vallparadís, la façana i el fossat nord del Castell Cartoixa de Vallparadís, la Plaça dels Museus, delimitada al nord pel Centre de Documentació i Museu Tèxtil, a ponent pel Parc de Vallparadís, al sud el Castell Cartoixa de Vallparadís (seu principal del Museu de Terrassa) i a llevant el carrer de Salmerón.\nFaçana oest del Castell Cartoixa de Vallparadís, vista des del Torrent\nMonner. Foto, AF Jordi Plana. (IMG 7375, 31/05/2020)\nPont d'accés al Castell Cartoixa de Vallparadís. Foto, AF Jordi Plana.\n(IMG 7428, 31/05/2020)\nFossat nord i pont del Castell Cartoixa de Vallparadís. Foto, AF\nJordi Plana. (IMG 7429, 31/05/2020)\nCentre de Documentació i Museu Tèxtil. Foto, AF Jordi Plana.\n(IMG 7284, 25/05/2020)\nEn el fossat (façana nord) el Museu de Terrassa va situar dues peces de pedra, que corresponen a un foc de ferreria de pedra medieval i a una roda de moldre, que possiblement correspon a algun dels molins de l'època medieval que estaven a la Quadra de Vallparadís, territori d'uns quatre quilòmetres de llargària, per una amplària molt irregular, que difícilment superava els 500 metres. Aquest territori, fora de la vila de Terrassa, s'articulà al voltant de la casa fortalesa de Vallparadís. La Quadra de Vallparadís mantindria molts litigis amb l'Ajuntament de Terrassa fins el 20 de febrer de 1830, any en el que el batlle de la Quadra Josep Sala deixà el càrrec al batlle de Terrassa Manel Frutos Lleonart.\nActualment gran part de la Quadra de Vallparadís forma part del Parc de Vallparadís en relació a la seva longitud.\nFossat del Castell Cartoixa, Foc de pedra possiblement relacionat\namb una ferreria medieval. Foto, AF Jordi Plana.\n(IMG 7435, 31/05/2020)\nMola de molí, situada en el fossat nord del Castell Cartoixa. Foto,\nAF Jordi Plana. (IMG 7437, 35/05/2020)\nSeguint en el passeig central del Torrent Monner, en direcció sud per anar a l'accés a la Plaça de les Teixidores, situat al costat de la casa Baumann, a mà dreta hi ha un parc infantil en un recinte tancat.\nParc infantil del Torrent Monner del Parc de Vallparadís. Foto, AF\nJordi Plana. (IMG 7420, 31/05/2020)\nVista de la Casa Baumann des del Torrent Monner. Foto, AF Jordi\nPlana. (IMG 7376, 31/05/2020)\nVista de les escales d'accés a la Plaça de les Teixidores, al costat de\nla Casa Baumann. Foto, AF Jordi Plana. (IMG 7373, 31/05/2020)\nCasa Baumann, façana est, vista des de la Plaça de les Teixidores.\nFoto, AF Jordi Plana. (IMG 7368, 31/05/2020)\nImatge del pla de la confluència del Torrent Monner amb el Torrent\nde les Bruixes (centre de la imatge edifici de l'Hospital Universitari\nde Mútua de Terrassa). Foto, AF Jordi Plana.\n(IMG 7374, 31/05/2020)\nDeixem la Zona nord - Torrent Monner i ens dirigim a la Zona nord - Torrent de les Bruixes per completar la part superior de la "Y" que dóna forma al Parc de Vallparadís.\nZona nord del Parc de Vallparadís, que correspon als torrents\nMonner i de les Bruixes. Foto, Google Earth\nPropera entrada cliqueu: PARC DE VALLPARADÍS. 2a PART TORRENT DE LES BRUIXES\nPublicat per Passejant per Terrassa a 10:42


El Govern ultima el decret que retirarà el concert a escoles que segreguin per sexe\nREVISIÓ DE L'ENSENYAMENT\nL'escoles que separin nens i nenes perdran la inversió pública quan toqui renovar el finançament\nEducació assumirà el control de l'oferta de places en els centres concertats per garantir l'equitat\nBarcelona 04 de de desembre del 2019. 20:43\nJa fa temps que ho anuncia i sembla que finalment s’hi donarà forma legal. El Govern retirarà el concert a les escoles que segreguin per sexe, ja que aquesta mesura va «en contra dels valors educatius de Catalunya», segons assenyalen fonts del Departament d’Educació. Aquesta és una de les decisions que inclou el nou decret que regula les admissions i l’escolarització de l’alumnat. La norma inicia ara la seva tramitació jurídica i orgànica per entrar en vigor, diu el mateix portaveu, «com més aviat millor». Però assalta el dubte de si s’arribarà a temps a les matriculacions, que comencen al març. Al marge d’aquesta qüestió, el document segueix tots els preceptes marcats en el pacte contra la segregació escolar firmat el març passat i que reclama un sistema educatiu «més equitatiu i inclusiu».\nTal com ja es va anunciar el mes de juliol passat, la retirada de fons públics als centres que segreguin per qüestió de sexe es farà «de manera progressiva» i es tindrà en compte un «període de transitorietat». Això no significarà la immediata retirada dels concerts a aquestes escoles, ja que s’ha de respectar el contracte en vigor amb Educació. Secundària i infantil van actualitzar la seva relació amb el Departament el març del 2018, en plena aplicació de l’article 155 de la Constitució a Catalunya. Aquella decisió va afectar gairebé 2.000 centres i no va estar exempta de polèmica, ja que, precisament, es va renovar la cartilla a escoles que segreguen per sexes. El Ministeri d’Educació va assegurar llavors desconèixer les peculiaritats de cada cas, donant a entendre que s’havia donat tràmit sense gaires contemplacions a totes les peticions, que eren les mateixes que s’atenien des del 2010 després de l’aprovació de la llei d’educació de Catalunya.\nDecisió en guaret\nEn el cas de l’etapa primària, el concert s’ha de renovar l’any que ve. I és allà on sorgeixen tots els dubtes. ¿Es retirarà el finançament quan es pugui o s’esperarà al pròxim curs? ¿S’intueix una allau de demandes per part de les escoles afectades? ¿I què passa amb les quotes escolars que Educació considerava excessives i que també suggerien la retirada del concert? A les primeres preguntes, la resposta és que el decret d’admissió sembla que només resol el ‘què’, però no el ‘com’. És a dir, que deixa clar que nens i nenes han d’estar barrejats, però no concreta les eines i el camí per retirar els fons públics si això no es compleix. Això s’haurà de concretar en el decret de concerts educatius que també s’està debatent per actualitzar-lo. Aquest mateix document haurà de resoldre la tercera qüestió, totes aquestes escoles que, com va avançar el mateixconseller Josep Bargalló fa alguns mesos, cobren «quotes excessives a les famílies».\nPer combatre la segregació escolar, la conselleria té previst regular zones d’admissió «com unitats de gestió dels alumnes», en especial dels que tinguin necessitats especials o procedeixin de situacions econòmiques desfavorides. La normativa regularà les àrees d’escolarització com a unitats, cosa que hauria d’evitar que la distribució depengui de la demanda social. La planificació de l’oferta educativa és una cosa que òbviament ja es fa en el sistema públic. La novetat és que s’incorporarà a l’esmentat funcionament també les escoles concertades, que hauran d’organitzar les matrícules en funció del tipus de places que marqui Educació. El decret fixarà els criteris pels quals es delimitaran aquestes zones, on s’imposarà el criteri d’equitat escolar entre les escoles que integrin cadascun d’aquests cercles de proximitat. El Govern preveu obrir expedients disciplinaris a totes les escoles que incompleixin el nou reglament.