Nova convocatòria 2019-2020 del programa The Collider | Càtedra d'Emprenedoria de la UdL\nNova convocatòria 2019-2020 del programa The Collider\nLa Fundació Mobile World Capital ha llançat una convocatòria per cercar personal investigador i perfils emprenedors interessats en participar en el programa The Collider.\nThe Collider és un Venture Builder que aborda el repte de transformar coneixement científic en solucions tecnològiques. Es tracta d’un programa pioner en el qual els perfils científics i emprenedors fan convergir el seu talent per materialitzar els seus projectes científics i tecnològics en una startup altament innovadora.\nEl projecte pretén doncs ser un punt de trobada entre els dos ecosistemes, el perfil científic i el perfil emprenedor, que permet unir el coneixement i l’experiència d’ambdós per aconseguir un objectiu comú. Per tal d’aconseguir-ho, es seleccionen les millors candidatures agrupades en equips que dissenyaran i crearan les futures startups. Amb elles es treballa seguint una metodologia única durant 10 mesos.\nEn aquesta nova convocatòria 2019-2020, es cerquen postdocs, doctorands i màsters que estiguin motivats per emprendre el camí de creació d'una startup de base científica a partir d'un profund coneixement de la tecnologia en els àmbits de la intel·ligència artificial, Internet de les coses i realitat virtual i amb alta disponibilitat per incorporar-se en un programa que els proveirà les oportunitats de mercat, el procés i els recursos per aconseguir l'èxit.\nMés informació sobre la convocatòria en el següent enllaç: Call for Tech 2019\nJornada "Transferència tecnològica i territori: The Collider"


Monestir de Lauconne - Monestirs\nMonestir de Lauconne / Priorat de Saint-Lupicin\nEl monestir de Lauconne (que després seria conegut con Saint-Lupicin) fou fundat des del monestir de Condat en un lloc proper d’aquest, a ponent. És una de les primeres fundacions dels Pares del Jura, feta en vida del seus fundadors, els germans sant Romà i sant Lupicí, cap l’any 445 seguint aquell mateix model. Lupicí fou l’abat de Condat des de la mort de Romà, a finals de la seva vida va delegar les seves funcions a Minase (que més endavant el succeiria) i va sovintejar les estades a Lauconne. El 480, any de la seva mort, fou enterrat al monestir de Lauconne. Des de bon començament l’església del monestir tenia també funcions parroquials. Durant els segles XI i XII es va refer totalment l’edifici, obra que amb les modificacions i restauracions efectuades amb el pas del temps és la que podem veure.\nEsglésia de Saint-Lupicin\nAntic monestir de Lauconne\nMonestir de Lauconne\nLupicí, un dels pares del Jura, va néixer a finals del segle IV en la regió de Bugey (departament d’Ain) era germà de sant Romà, després de la mort de la seva esposa va decidir anar a trobar a Romà que s’havia retirat com eremita a Condat on es va desenvolupar un primer assentament monàstic conegut amb el mateix nom de Condat i després amb el de Saint-Oyend i finalment com Saint-Claude. Cap el 445 van fundar una nova casa a Lauconne. Lupicí va portar una vida molt estricta, especialment pel que fa al menjar i el vestir, que va reduir al mínim indispensable. A la mort de Romà es va posar al front dels monestirs que havien fundat. Lupicí va morir el 480 i fou enterrat a Lauconne, monestir que més endavant portaria el seu nom: Saint-Lupicin.\nEl 1689 es van descobrir prop de l’altar les restes d’un enterrament identificat-lo amb una placa de plom amb una inscripció del segle VII com la de sant Lupicí, peça que es conserva al museu de la catedral de Saint-Claude. A la Biblioteca Nacional de França es conserva un evangeliari que procedeix d’aquesta església que ha estat datat entre el 835 i 845 que conserva unes cobertes d’ivori, la coberta anterior presenta uns àngels sostenint una creu a sota dels quals es troba una imatge de Crist envoltada d’escenes evangèliques, la coberta posterior té la mateixa estructura amb la imatge central de la Mare de Déu i escenes de la vida de Jesús.\nInscripció de l'abat Lupicinus, ara a Saint-Claude\nVitrall amb sant Lupicí\nEvangelari de Saint-Lupicin\nEsquema de la planta de l'església de Saint-Lupicin\nPriorat de Saint-Lupicin\nSaint-Lupicin està situat a ponent de Saint-Claude


Esquerra Republicana diu NO al xantatge d'Endesa - Malgrat de Mar\nRecentment Endesa i altres companyies elèctriques han enviat cartes a diversos ajuntaments catalans, entre d’ells el de Malgrat de Mar, on amenacen amb la intenció d'incomplir amb la Llei 24/2015 i tallar el subministrament a les persones i famílies amb informes de vulnerabilitat que tinguin deutes de consum, si les administracions públiques no paguen el 50% del cost d’aquest deute abans de l’1 d’octubre.\nDavant d’això, Esquerra Republicana de Catalunya Malgrat de Mar referma el compromís inequívoc amb la lluita per garantir drets bàsics per una vida digna, com els de l’energia i l’habitatge. Per aquest motiu manifestem el següent:\n- No tolerem l’amenaça de privar d’un dret bàsic a les persones més vulnerables d’aquest país. Les empreses que es lucren amb serveis elementals com la llum, l’aigua o el gas han d’assumir el compliment de la legalitat vigent a Catalunya, que protegeix els drets energètics de les persones en situació de vulnerabilitat.\n- Valorem que finalment Endesa i altres companyies acceptin assumir el cost del deute a partir d’ara, tal i com han expressat recentment de manera pública. Això era, justament, el que proposava el conveni que van presentar les administracionspúbliques catalanes el gener del 2017 i que cap empresa elèctrica va signar.\n- Esquerra Republicana de Catalunya no acceptarà cap xantatge. La reclamació que fan no es basa en cap acord vigent, i per això els ajuntaments no han de fer front a cap pagament fins que les empreses no condonin el deute i signin un conveni on quedi garantit i s’estableixin els fons previstos a la llei 24/2015, i la corresponsabilitat d’empreses i administracions.\n- Demanem a l’alcalde Joan Mercader que no cedeixi al xantatge. Cal que l’Ajuntament de Malgrat de Mar es coordini amb la resta d’institucions catalanes que defensen a les persones més vulnerables. En aquesta defensa, trobarà també el grup municipal d’Esquerra Republicana de Catalunya.


Incendis - Albert Forns\nposted by A on 10:06 No Comments\nLes guerres ho calcinen tot: ciutats, famílies, ànimes. I en aquells territoris on el conflicte és perpetu, on ni la memòria més esmolada és capaç de recordar una generació en pau, la guerra ha arribat a arrelar tant i s'ha convertit en tan autòctona que les atrocitats i la venjança ja no commouen perquè s'han convertit en la norma. Contra això, contra l'ull per ull, dent per dent que enquista i eternitza tots els conflictes va Incendis, la tràgica odissea familiar de la Nawal, una libanesa que arrossega al seu cos totes les ferides de la guerra.\nIncendis ho té tot per ser una de les grans estrenes de la temporada: un text colpidor, "Shakespeare i Sòfocles a la Guerra del Líban", un tema d'actualitat però a la vegada atemporal, i per últim un equip de luxe, Clara Segura i Julio Manrique en un dels papers més complicats que han afrontat fins ara. Però al cap de les tres hores llargues de funció i un cop acabada la unànime sèrie d'aplaudiments que reben a cada sessió, te'n vas cap a casa pensant que a aquests Incendis els falla alguna cosa, que alguna cosa ha faltat i l'obra s'ha quedat a les portes de l'Olimp personal, d'aquell racó de la memòria reservat als espectacles memorables, els que recordaràs tota la vida.\nPensant-hi, crec que als Incendis de l'Oriol Broggi els falla la dramatúrgia. Potser ha estat la ferocitat del text, que de tant bèstia obligava l'equip a fer pauses durant els assajos, o potser ha estat pel llast de l'adaptació cinematogràfica de l'obra de Wajdi Mouawad, que va donar la volta al món i encara és a moltes retines, però el cas és que als Incendis del Romea els falta imaginació, els falta pair el text, els falten hores de reflexió dramatúrgica al darrera, originalitat i valentia a l'hora de trobar solucions teatrals pròpies, distanciades de la versió en cinema i de lectura dramatitzada, ja que aquí el minimalisme Ivan Ílitx tampoc funciona.\nEl teatre és un gènere amb les seves pròpies normes, capaç d'adaptar des de cançons a novel·les, de portar pel·lícules o poemes a l'escenari i dotar-los de la màgia única i pròpia de l'escena. Aquests Incendis es podien haver treballat més perquè l'experiència teatral fos més total, que fer teatre és molt més que llegir un text o emocionar amb paraules. Els nombrosos flashbacks de l'obra mereixien maneres més imaginatives d'explicar la història, que s'acaba fent repetitiva perquè cada incendi s'explica de la mateixa manera. O un altre exemple: Fer que els personatges voltin i voltin l'escenari buscant un campament militar és més propi d'uns Pastorets de barri que d'una dramatúrgia contemporània a l'alçada d'aquest text.


«Prefereixo estar entre putes que entre polítics, elles són honestes» - Diari de Girona\nMIQUEL ESTEVE · Escriptor\n«Prefereixo estar entre putes que entre polítics, elles són honestes»\nDesprés de l´èxit assolit amb «El joc de Sade» i «La fi dels secrets», Miquel Esteve debuta en la novel·la negra amb «No deixis mai de mirar el cel», situada entre l´estiu i la tardor de 2015 a Barcelona i que ben aviat té previst presentar a diverses ciutats de Girona\nalbert soler girona 07.06.2018 | 07:09\nMirar el cel és perillós?\nPer una banda és perillós, pots ensopegar. Però per l´altra està molt bé, perquè transcendeixes i sempre tens esperança.\nAl llibre surt una agència matrimonial. Aquests negocis tenen alguna utilitat?\nAvui en dia, no. Les xarxes socials han apropat moltíssim les relacions humanes, tot i que també és cert que a vegades el que fan és distanciar-les. Però en el tema de contactes s´ha avançat moltíssim, les agències matrimonials han perdut una mica la seva raó de ser.\nI els Mossos, que també hi surten, tenen alguna utilitat?\nHome, sí. Per desgràcia per garantir que la llei es compleixi, hi ha d´haver algun poder coercitiu. Està clar que l´ésser humà incompleix la llei, sovint se la passa pel forro.\nPer què mata la gent?\nEl crim és tan antic que ja surt a la Bíblia, i fixi´s que la gent mata per ego. I l´ego el mouen els diners, el poder i el sexe.\nL´altra gran pregunta de la humanitat és: per què els joves no llegeixen?\nAvui en dia llegeixen menys perquè tenen una oferta virtual fabulosa. La lectura és apassionant, perquè és el lector qui ha d´acabar de perfilar els personatges. Els joves d´avui estan educats en la immediatesa, a tenir-ho ja tot fet.\nEscrivint novel·la negra, llegeix les notícies de successos als diaris?\nEl primer que faig en llevar-me és meditar una estona. Però tot seguit sempre miro un parell de webs de notícies per posar-me una mica al dia.\nMira amb més atenció les notícies de política o els successos?\nVol dir que hi ha gaire diferència?\nDiria que cada cop menys.\nPer això no n´estic segur. De fet, les que llegeixo amb atenció són les d´Economia, perquè en realitat és la meva professió. I com que soc escriptor, també m´agraden les de Cultura. Potser la política és el que menys m´interessa de tots. I no perquè cregui que no té a veure amb el nostre dia a dia, sinó per la poca credibilitat que em mereix. Soc dels que pensen que el sistema polític necessita regenerar-se molt.\nLa política catalana dona per a una novel·la negra?\nEl que hi dona és el tema de València i el PP, segur que s´hi posa en Ferran Torrent. Ara, que aquí hem tingut tota la trama del Palau de la Música, l´afer de la família Pujol... Déu n´hi do, la nostra corrupció.\nA més del gènere negre ha tractat la literatura eròtica. Es troba més còmode entre criminals o entre putes?\nEntre putes, ho tinc claríssim (riu).\nPerdó, volia dir entre polítics o entre putes.\nTambé entre putes, home. Sap què passa, les putes no menteixen, en la seva feina són honestes. Una altra cosa són els polítics...


Biotite aggregate - Ochtendung, Eifel, Germany.jpg\nLa biotita és una sèrie o un subgrup del grup de les miques, també conegut com a sèrie biotita-flogopita. Va ser anomenada així en 1847 per Johann Friedrich Ludwig Hausmann en honor del físic francès i mineralogista Jean Baptiste Biot (1774-1862), que va estudiar les propietats òptiques de les miques. Biot i el seu soci, Félix Savart, van descobrir que un corrent elèctric en un filferro produeix un camp magnètic. Va ser desacreditada com a espècie el 1999. La biotita també és coneguda com a mica negra, lepidomelana, meroxè, odenita, oderita i odita. El subcomitè sobre la nomenclatura de les miques de l'Associació Mineralògica Internacional ha recomanat que el terme biotita s'utilitzi per a una sèrie que inclou flogopita, siderofil·lita, annita i eastonita, deixant llavors de considerar-lo com un nom de l'espècie. En aquesta sèrie s'ha d'incloure també la fluoroflogopita i la fluorotetraferriflogopita. El terme s'empra amb més freqüència per a les miques riques en ferro de finals de la sèrie, incloent l'annita, la fluorannita, la tetra-ferri-annita i la siderofil·lita. (ca)\nLa biotita és una sèrie o un subgrup del grup de les miques, també conegut com a sèrie biotita-flogopita. Va ser anomenada així en 1847 per Johann Friedrich Ludwig Hausmann en honor del físic francès i mineralogista Jean Baptiste Biot (1774-1862), que va estudiar les propietats òptiques de les miques. Biot i el seu soci, Félix Savart, van descobrir que un corrent elèctric en un filferro produeix un camp magnètic. Va ser desacreditada com a espècie el 1999. La biotita també és coneguda com a mica negra, lepidomelana, meroxè, odenita, oderita i odita. (ca)


Mercè Foradada: noviembre 2020\nEls contes del puto virus (VII)\n- Doctor, doctor, perdoni que el molesti, però el necessiten a Urgències.\nEl Doctor Martínez triga uns segons a incorporar-se i a aterrar al malson de la realitat en què es troben.\n- Quina hora és? Qui em reclama?\nL’auxiliar li informa que el Dr. Massana, de guàrdia mentre ell descansava un parell d’hores, l’envia a buscar perquè la situació a la sala d’espera se li està anant de les mans.\n- Ha arribat un energumen, i perdoni però és que no se li pot dir d’una altra manera, que l’ha muntat a recepció. Diu que no es pot esperar, que està més greu que els altres i que l’atenguem ja, perquè s’està morint. L’hem hagut d’aïllar al box de seguretat, perquè ja hi havia cabreig entre els que s’esperaven i la cosa es complicava.\nEl Doctor Martínez mira amb nostàlgia el llit que l’havia d’haver acollit aquelles ja escasses dues hores de descans i fa el gest d’agafar la bata. S’atura, però, i interroga el jove auxiliar:\n- I per què em volen? M’he de vestir de bus?\n- Em temo que sí, doctor. Aquest paio té tota la pinta d’estar contagiat del puto virus, i no lleument. Sembla que té molta febre i entre amenaça i amenaça, entre crits i insults, és com si li faltés l’aire. El Doctor Massana necessita reforços. Té la sala i els boxs a petar i diu que vénen de camí més ambulàncies. Li demana si el pot examinar i decidir si se l’ha d’ingressar.\n- Pots ajudar-me a vestir? – sol·licita, sofert, mentre es renta les mans fins a gairebé el colze.\nI amb la força resignada, que li comença a escassejar, inicia el carregós i incòmode ritus de calçar-se l’EPI: els primers peücs i guants perfectament segellats amb cinta americana, el mono, la mascareta, el tancament de la part superior del mono i la caputxa, també segellats seguint la cremallera, els segons peücs i guants, i més cinta americana, la segona caputxa tipus escafandre i les ulleres al damunt, ajustades al mil·límetre perquè no es produeixi baf.\nEl Dr. Martínez, ja convertit en un no gaire glamurós Neil Armstrong, s’adreça amb resolució al box d’aïllament, però, abans d’acostar al censor la tarja d’obertura, s’atura a mirar per l’espitllera.\nS’hi queda clavat.\nEn l’home – deu rondar la quarantena – que s’arrauleix a la llitera, tremolós i aparentment més calmat, i malgrat la suor i la ganyota que enterboleixen el rostre sofrent, reconeix perfectament l’individu que va veure fa uns dies al reportatge sobre la manifestació negacionista de la Plaza Colón. El càmera de la Sexta havia enfocat durant uns quants segons aquell descerebrat, que duia una pancarta on es llegia “LA PANDÈMIA ÉS UNA MENTIDA. ELS HOSPITALS ESTAN BUITS”, mentre vociferava, sense mascareta per descomptat, que el deixessin viure “amb amor i llibertat”.\nEl Dr. Martínez sent com la indignació i la ràbia li recorren l’espinada i li aporten el plus d’energia que segurament necessitava. Com en els flashos encadenats que la tradició popular diu que il·luminen els últims moments d’un moribund, reviu el comiat desolat de la seva cap d’infermeria i el patiment del company d’hematologia que fa tres setmanes s’esgota amb l’angoixa del respirador a l’UCI; sent els plors de cansament i de por que ha hagut de presenciar entre aquestes parets en els últims mesos, negant-se les abraçades que haurien volgut i necessitat donar i rebre més que mai; torna a sentir el pes de les hores de soledat i d’angoixa a la pensió, on passava les escasses hores de descans en el pic de la pandèmia, en el seu exili auto imposat per protegir els de casa; recorda l’expressió dolça i desvalguda d’aquella pobra dona, Matilde es deia, que havien intentat mantenir fora de la UCI tant com van poder, convençuts que de tan fràgil no la suportaria, la tarda que va haver de dir-li que finalment ho anaven a fer: “Per mi no passi ànsia, Dr. Als meus 84 anys, ja no m’estafaran gaire. Però no em deixi patir, si pot ser. Almenys que pugui explicar a la família que me n’he anat conforme i en pau” ...\nSense pensar-s’ho, amb un rampell incontenible, el Dr. Martínez recula i entra al despatx del costat, on hi ha els comandaments del circuit de vídeo que connecta els boxs d’aïllament. Es tracta d’una tecnologia punta en la línia de les teràpies alternatives importades del Japó, consistent a passar vídeos relaxants, plens de flors, música i paisatges idíl·lics per tal d’entretenir i animar l’espera dels malalts. Bestieses, havia opinat ell en el seu moment, però ara, vés per on, pensa que li farà servei.\nBusca una altra carpeta, la dels pasatges més desoladors que va deixant enrere el puto virus – algunes visions d’UCis del “primer” món; la panoràmica de la cua de persones tirades per terra davant de l’hospital de Bihar, una zona rural de la Índia, on hi ha un llit i quatre metges per cada deu mil habitants; els forns crematoris mòbils que recorren els carrers de les regions més pobres de Bolívia; les cues de la fam en una regió qualsevulla de de l’Àfrica del Sud on es veu una dona que mostra un tros de caixa on es pot llegir WE NEED FOOD; la terrorífica estampa d’una habitació d’una residència de iaios en què els encarregats de la desinfecció han descoberts dos cadàvers abandonats als seus llits; el plor desesperat d’uns sanitaris acomiadant un company que no ha superat el contagi... –, la projecta al box de l'energúmen i observa amb un plaer sàdic indiscutible l’efecte que les inesperades imatges produeixen en l’home aterrit.\nQuan finalment el Doctor Martínez entra al box, es troba l’antic negacionista convertit en un flam vacil·lant i plorós.\n- Ja era hora. Aturi això, cony!, no ho puc suportar.\n- El què? Ah, la pel·lícula? És un curt de ciència ficció, crec. Només cine. Sóc el Doctor Martínez. Què tenim, doncs?\n- No ho veu, doctor, estic fatal. Crec que he pillat el puto virus.\n- Quin virus? De què em parla? Si tothom sap que això de la pandèmia del Covid 19 és una colla de mentides, una manipulació del govern i dels mitjans. No pateixi, home.\n- Sisplau, sisplau. Faci alguna cosa, hòstia. Estic molt malament.\n- Què vol que fem a l’hospital? És que no se n’ha assabentat que el que volem els metges és enverinar-los per fer-los esclaus en nom de no sé quin fosc poder? Que no sap que les mascaretes ofeguen i que amb els medicaments injectem uns microxips que ens permeten fer-nos amb les voluntats dels desgraciats que cauen a les nostres mans?\n- Òstia de Déu, doctor! No digui més bestieses!, i faci’m algo, cony. M’estic ofegant i el cap m’esclatarà.\n- Res, home, res. Això no és cosa d’hospital. Aquí no ens ocupem d’aquestes minúcies. I el Covid, vostè ho sap perfectament, no és una malaltia real. ELS HOSPITALS ESTAN BUITS, li sona? Ara, se’n va a casa, es pren un paracetamol i, si no, una tasseta de diòxid de clor, que també he sentit dir que va molt bé, i tots contents.\n- Però vostès m’han d’atendre. No veu que m’estic morint?\n- I ca, home. Deuen ser aprensions. Coses de la por. L’altre dia, vaig veure a la tele com uns quants cridaven que LA POR I LA COVARDIA dels mesells que duen mascareta i es deixen enganyar per les autoritats sanitàries són ELS ÚNICS VIRUS. Li sona?\n- Hòstia, doctor!, que no em veu? estic molt malament, vostès tenen l’obligació... Ingressi’m i faci’m el que sigui d’una puta vegada!\n- Ingressar-lo? I ara, Déu me’n reguard! Vostè té dret a SER LLIURE, a anar allà on vulgui i com vulgui. A ESTIMAR i a abraçar-se amb tothom que li plagui. Vinga, marxi cap a casa o allà on li demani el cos. Pot estar tranquil, recordi que aquí els únics que poden matar són EL 5G, LA VACUNA I LA MASCARETA. Li sona?\nEl Dr. Martínez s’obliga a aturar el seu somni rabiós. Si no fos metge i aquell torracollons, el seu pacient... Algunes frases del ja allunyat jurament hipocràtic l’ajuden a retornar a la realitat i al seu deure, malgrat que el pacient s’ho mereixi tan poc: Tindré absolut respecte per la vida humana / No permetré que entre el meu deure i el meu malalt vinguin a interposar-se consideracions de religió, de nacionalitat, de raça, partit o classe. O de nivell mental, pensa ara que hauria d’haver afegit el metge grec, al jurament.\n- M’esperaves? Entrem? – La infermera Sans, també transformada en astronauta, se’l mira sorpresa de veure’l palplantat amb la tarja d’obertura de la porta, a la mà.\n- Sí, entrem. Encara que... si no fos per l’Hipòcrates...\n- Res, som-hi.\n(Aquest conte el vaig escriure d'una revolada, fruit de la indignació produïda per algunes imatges i eslògans de la manifestació negacionista de la plaça Colón, a Madrid. Ara el continuo signant davant de la, per a mi , irresponsable i insolidària postura d'alguns negacionistes/terraplanistes que segueixen manifestant-se arreu).\nPublicado por Mercè Foradada en 23:58 No hay comentarios:\nLa família i un mateix\nA corazón abierto, d'Elvira Lindo: un títol encertat\nPer a mi, el principal mèrit d'aquest llibre que, tanmateix tenia ganes d'acabar: la sinceritat o una ficció ben ajustada a la versemblança.\nPerò m'inclino per la primera opció i crec que Elvira Lindo s'esforça per donar una versió autèntica, realista, gens suavitzada ni endolcida de la vida i mort dels seus pares, que acaben configurant-se com uns éssers de carn i ossos, gens ideals sinó humans: amb grandeses i mesquineses que ens els fan creïbles.\nHe de confessar que de la Lindo havia llegit sobretot articles en els que he valorat a voltes el seu compromís, a voltes la seva proximitat, a voltes el seu sentit de l'humor (la designació "Mi santo" amb que ella anomena el seu marit Antonio Muñoz Molina, em sembla una troballa excepcional), però de la seva narrativa només coneixia algun episodi de Manolito el gafotas, de la meva època de profe i la novel·la Lo que me queda por vivir.\nAquesta la vaig agafar amb il·lusió, perquè acabava de lliurar a l'editor la meva última novel·la que, en certa manera, pretén visualitzar família que se n'ha anat, en el meu cas , uns avis, i em venia de gust comprovar el tractament que l'autora feia dels seus pares.\nPerò la novel·la no m'ha acabat d'enganxar. Sí a estones, quan es focalitza més clarament la figura d'un d'ells: la malaltia de la mare, l'etapa final solitària del pare, per exemple. En canvi m'han fet una mica de nosa i m'han tallat l'interès tants excursos sobre l'adolescència i evolució de l'autora, i un cert desordre i reiteració en la trama.\nSegurament no acabo de ser justa en l'anàlisi d'aquesta novel·la, però m'ha semblat que no acabava d'estar ben travada, una mica com despentinada i no rodona.\nPotser precisament el mèrit que li veig en el dibuix de las figures dels pares, l'autenticitat, el no maquillar-los, m'ha fet nosa quant a la línia argumental i el desenvolupament de la història.\nPublicado por Mercè Foradada en 9:50 No hay comentarios:\nLa setmana del doblete\nEl Club de Lectura d'Adults de la Cardona\nA l'entorn d'un dels personatges més entranyables de la Literatura francesa, ahir a la tarda, dissabte 28 de novembre i a l'hora en què solíem fer els Clubs presencials, el Club de Lectura d'Adults de la Biblioteca Armand Cardona Torrandell ens vam trobar per fer la sessió del més de novembre. De moment, virtual, és clar!\nComentàvem La vida ante sí, de l'Émile Ajar, és a dir del Romain Gary, emmascarat amb aquell pseudònim per burlar la intel·lectualitat francesa i fer-se amb el segon Goncourt, en contra de les normes del prestigiós premi. L'acusaven de fer una literatura sentimentaloide "només apta per a les dones"?😡Doncs els hi cola aquesta meravella de relat dur i tendre que no gratuïtament apunta repetidament a Los Miserables, de Víctor Hugo, i que ha passat a ser un clàssic de la Literatura francesa contemporània.\nEns vam poder connectar onze dels membres del Club ( un sense aconseguir visualitzar-se en la pantalla) i quatre més van disculpar-se per motius personals, però ens van fer arribar els seus comentaris.\nElogiosos, per descomptat, com la inmensa majoria dels que vam fer durant la sessió telemàtica sobre la novel·la: conmovedora, duríssima però amb un enfocament humorístic que et fa passar de la llàgrima al somriure en una mateixa pàgina, original, amena, divertida, profunda, amb un llenguatge en boca de Momo, el protagonista, deliciós per la seva sinceritat i ingenuïtat... Si algú va confessar que, d'entrada la duresa del plantejament i el tema del maltractament i desamor a la infància li havia tirat enrere, va assegurar que era per motius de les seves professions, que malauradament els exposaven massa sovint a realitats similars.\nInqüestionable, per a tothom, el retrat de Momo, el nen/adolescent, que té una vida tan difícil i punxeguda davant seu, però que tanmateix lluita i no abandona el seu dret irrenunciable a ser estimat, encara que sigui pels mitjans més insòlits. També vam remarcar el dibuix dels altres personatges més o menys secundaris, que, com el protagonista, resultaran difícils d'oblidar.\nTambé es van comentar les dues pel·lícules que coneixem inspirades en aquesta novel·la. La primera, de l'any 1977, és a dir dos anys després de la publicació de la novel·la: Madame Rosa o La vie devant soi és fidel al text original, va ser premiada amb l'Oscar a millor pel·lícula estrangera, i la seva protagonista, Simone Signoret va guanyar el premi David de Donatel·lo i diverses nominacions a la millor actriu en d'altres certamens. La segona, del 2020,estrenada recentment, La vida por delante, dirigida por Edoardo Ponti i protagonitzada per una esplèndida Sofia Loren de 80 anys, la seva mare, desvirtua tant l'argument de la novel·la que, tot i no ser una pel·lícula dolenta, resulta absolutament traïdora a la història original.\nLa sessió va acabar amb una nova cita per al desembre, que s'avançarà com cada any a causa de les festes de Nadal: el dissabte 19 de desembre , a les 17'30h, per comentar Tigres de cristal, de Toni Hill, amb la presència virtual de l'autor, per acompanyar-nos i respondre totes les preguntes i qüestions que vulguem formular-li.\nPublicado por Mercè Foradada en 0:06 No hay comentarios:\nNovament , el Club de les Jardineres, avui festival Delibes\nDijous, a les 13h, perquè això de tenir una edat i força obligacions fa que els Clubs virtuals es puguin adaptar a la conveniència de la majoria, ens vam tornar a trobar, virtualment, of course!\nUn plaer compartit, com sempre. N'érem 13 i en aquest cas la xifra no és un senyal de malastrugança sinó un signe de vitalitat i de prendre's la nostra trobada amb la il·lusió i la serietat que de sempre hi hem abocat. Malauradament faltaven quatre amigues que no es van poder connectar per motius diversos.\nI , a banda de la satisfacció de saludar-nos, de veure'ns les cares sense mascaretes - un luxe en els temps que corren - vam gaudir molt de tot els que ens havien aportat les lectures delibelianes, en el nostre humil homenatge a qui fa 100 anys va néixer i 10 ens va deixar: El camino, la més llegida, però també: La sombra del ciprés es alargada, Señora de rojo sobre fondo negro, Mi idolatrado hijo Sisí, Cinco horas con Mario... No tothom n'havia fet les mateixes, però les aportacions extres fan venir salivera i ganes de seguir llegint.\nCentrant-nos en El camino, tot va ser destacat i valorat: el llenguatge ric en termes de la ruralia de la postguerra, que l'autor va saber salvar de l'oblit, el traçat dels personatges, inoblidables, la meravella de la innocència i sàvia puresa del protagonista, Daniel el Mochuelo, ja per sempre a la galeria dels éssers entranyables de tinta i paper que ens acompanyen, la duresa i autenticitat i de les circumstàncies d'aquell poble cántabro/castellà que, com tants d'altres, vivien els anys més durs de la post-guerra entre innocència, por, misèries i sentit comunitari... I moltes coses més.\nLa nostra trobada coral - si quan fem el Club presencial ja costa no parlar dues o tres a l'hora, quan és virtual no se'ns pot demanar que fem allò aconsellat i aconsellable de tancar el micro si no es parla i aixecar la mà per demanar paraula - ens va deixar, com sempre, però potser amb més èmfasi en aquests temps difícils que travessem, un somriure als llavis, la calidesa de l'amistat al cor, i l'agraïment, que no ens estalviem de manifestar després als nostres dos xats de whatsapp que treuen fum, de poder compartir estones de vida a l'entorn d'una afició, o passió, que ens fa el dia a dia més ple i feliç.\nGràcies , Jardineres! Gràcies, Delibes!\nEl camino, Señora de rojo sobre fondo gris i molts altres títols... Miguel Delibes\nCent anys de Miguel Delibes\nMis personajes son, en buena parte, mi biografia.\nAixí s’expressava aquest autor en el discurs de recepció del Premio Miguel de Cervantes , el 25 d’abril de 1994, per indicar que la seva vida havia estat, en gran part, la vida creada a través dels seus personatges de ficció.\nEl que és considerat un dels majors i millors escriptors en llengua castellana del s. XX, del naixement del qual enguany celebrem el primer centenari, neix a Valladolid l’octubre de l’any 1920, al si d’una família de classe mitjana. El seu pare era catedràtic a l’Escola de Comerç, on posteriorment també exerciria Miguel. És el tercer dels vuit fills del matrimoni que creixen en un ambient liberal i cristià.\nEstudia Dret i Comerç i exerceix com a catedràtic d'Història del Comerç. Des de molt jove col·labora amb diverses publicacions com a periodista i és durant diversos anys el director del diari El Norte de Castilla.\nLa seva primera novel·la, La sombra del ciprés es alargada - publicada quan l’autor té 27 anys, ha guanyat les oposicions a la Càtedra de Dret Mercantil, s’ha casat amb la seva novia de sempre, Ángeles de Castro, i el primer dels set fills del matrimoni té un any - obté el Premio Nadal, el gener de 1948 i revela la visió pessimista i la por a la mort que seran presents a la major part d’obres posteriors.\nUn any després publica Aún és de dia (1949), novel·la “precipitada y tosca” , en paraules de l’autor, i a l’any següent El camino (1950), que és reconeguda immediatament per la crítica i el públic com a una obra mestra de l’autor i de la narrativa d’aquell segle.\nD’ençà d’aquí, la seva producció no s’atura – entre l’any 1947 i el 2005, escriu més d’una seixantena de títols – entre els que és imprescindible citar: Mi idolatrado hijo Sisí (1953), Diario de un cazador (1955), Las ratas (1962), Cinco horas con Mario (1966), Las guerras de nuestros antepasados (1975), El disputado voto del señor Cayo (1978), Los santos inocentes (1982), Señora de rojo sobre fondo gris (1991) o El hereje (1998).\nLa temàtica de la majoria dels seus llibres gira a l’entorn de Valladolid i el camp castellà, i se centra en l’observació de tipus i situacions desde l’òptica d’un catòlic liberal. Té una marcada visió crítica que augmenta a mesura que es fa gran, i que denuncia les injustícies socials. La rememoració de la infantesa i la representació dels hàbits i el parlar propi del món rural, molts dels termes del qual són recuperacions valuoses per a la literatura, són un dels seus principals mèrits.\nDe moltes de les seves novel·les se n’han fet adaptacions per al cinema i la televisió:\n· El camino, d'Ana Mariscal, 1962.\n· Mi idolatrado hijo Sisí, adaptada al cine per Antonio Giménez Rico amb el títol de "Retrato de familia", 1976.\n· La guerra de papá, d'Antonio Mercero, 1977.\n· Los santos inocentes, de Mario Camus, 1984.\n· El disputado voto del señor Cayo, d'Antonio Giménez Rico, 1986.\n· El tesoro, d'Antonio Mercero, 1988.\n· La sombra del ciprés es alargada, de Luis Alcoriza, 1990.\n· Las ratas, d'Antonio Giménez Rico, 1996.\n· Una pareja perfecta, de Francesc Betriú, 1998.\nI per al teatre:\n· Cinco horas con Mario, de Josefina Molina, 1979, interpretada per Lola Herrera i que, després de 40 anys de la seva estrena tornarà a estar en cartell l’hivern de 2021.\nMiguel Delibes va ser guardonat amb el Premio Nacional de Literatura (1955), el Premio de la Crítica (1962), el Premio Nacional de las Letras (1991) y el Premio Cervantes de Literatura (1993). Des de 1973 era membre de la Real Academia Española. Ediciones Destino va publicar les seves Obras completas.\nMor a Valladolid, el 12 de març de 2010, als 89 anys.\nEntre tantes obres com remarcaria d'aquest autor, avui em centraré en El camino, que acabo de rellegir, juntament amb el conmovedor i tristísim homenatge que fa a la seva dona i mare dels seus set fills, Ángeles, disset anys després de la seva mort, als 48 anys, Señora de rojo sobre fondo gris.\nCom ja hem dit, El camino és la tercera novel·la d’aquest escriptor, i està ambientada en l’Espanya rural de la postguerra. Malgrat que no hi hagi referències geogràfiques explícites és fàcil identificar el lloc com Cantàbria, que durant segles havia estat part de Castella. Concretament el poble seria Molledo, a la vall d’Iquña, on Miguel Delibes passava les seves vacances d’estiu, durant la infantesa.\nEs tracta d’una novel·la cabdal a la seva trajectòria, on l'autor troba l’estil narratiu definitiu. El camino, que va ser rebuda amb un aplaudiment unànime per públic i crítica, inaugurava l’etapa que es caracteritza per la recerca incessant d’autenticitat, expressada de manera extraordinàriament gràfica en aquell “ser fidel a un mateix, escriure com s’és”.\nDaniel el Mochuelo ja sap als onze anys que el seu camí està a l’aldea on ha nascut i viscut i on són els seus amics, la seva gent i el seu paisatge i fauna. Tanmateix, el seu pare vol “que progressi” i l’envia a la ciutat a estudiar Batxillerat. Durant la nit prèvia al viatge, el nen , que no aconsegueix aclucar els ulls, amb un nus a la gola, evoca les aventures amb els seus dos amics de l’ànima Roque el Moñigo i Germán el Tiñoso, els camps i els boscos amb la seva riquesa d’ocells, i les facècies, misèries i glòries de tota la gent del llogarret.\nLa simpatia, puresa i humanitat d’aquesta mirada infantil, ja en contacte amb la tragèdia, ens introdueix en una petita comunitat , on tota una galeria de personatges, els amics, el pare, les Guindillas, Quino el Manco, la Mariuca-uca, Gerardo el Indiano, la Mica, don José el Santo... ens són presentats, de vegades amb trets caricaturescos, però amb tanta netedat i vivor, que són difícils d’oblidar.\nAntonio Vilanova, des de la seva columna habitual de crítica literària “La letra y el espíritu”, a la revista Destino, evidenciava, ja en el moment de la seva publicació, que el realisme poètic de El camino es relacionava amb el Poney Colorado de Steinbeck i hi afegia “ Es preciso advertir que no es solo la poetización de lo vulgar ni la captación de los incidentes mínimos de la vida provinciana lo que otorga valor a este libro magistral. Su portentoso acierto estriba en haber logrado el don supremo de la objetividad que caracteriza al novelista nato, en haber reducido su intervención activa al mero papel de transcriptor i en haber pintado la vida de la aldea no solo desde el punto de vista infantil de Daniel, el Mochuelo, sinó de acuerdo con la pròpia conciencia de todo el pueblo”.\nEnguany, que s’ha complert el centenari del naixement de Miguel Delibes, encara la lectura d’aquest llibre resulta reconfortant i inoblidable.\nEls contes del puto virus (VI)\nJo hauria de ser on ets tu\nLes dues conserven un retall de la notícia, de fa trenta-tres anys, que va trasbalsar les seves vides.\nLa Sara de la Garrotxa, en una vella carpeta de cartró, amb les gomes molt donades, on ha anat desant fotos en blanc i negre dels pares, alguna invitació de casament dels amics – i la seva –, els recordatoris de les comunions dels cosins – i el seu – i uns fulletons del viatge de noces a Roma.\nLa Sara de Sants el té enganxat amb dues xinxetes ja rovellades en una paret del magatzem, rere la pila de caixes de manteletes que ja mai ningú no demana.\nDes que falten els pares, els de la Garrotxa i els de Sants, ja ningú no en parla, de l’afer, però elles dues el tenen molt present i, de tant en tant, repassen la notícia una mica grogosa però que encara es pot llegir prou bé. Sobretot aquestes últimes setmanes, des que la pandèmia les té segrestades i els ha quedat tant de temps per rumiar.\nL’escàndol, l’ensurt, aquell inesperat descobriment que durant uns mesos va semblar que podia trastocar les seves vides, havia esclatat l’hivern del 1987, arrel de la leucèmia aguda diagnosticada a la Sara de Sants, quan tot just començava a festejar amb el Joan. Proves, pànic, diversos ingressos i tractaments que no acabaven de reeixir van sepultar tantes expectatives esperançades. Fins que es va arribar a l’única alternativa que semblava tenir alguna possibilitat d’èxit: el trasplantament de medul·la.\nI aquí va venir la primera sorpresa: ni el pare, ni la mare, ni els dos germans grans eren compatibles per a la donació! La sang de la Sara de Sants no tenia res a veure amb la de la resta de família, i altres característiques de la seva medul·la desaconsellaven el trasplantament, que d'altra banda no podia esperar. Ja a la desesperada, es va provar un auto trasplantament que, per sort, va funcionar... i el malson de la malaltia es va anar allunyant de la família angoixada.\nAmb tot, de la consciència del pare de la Sara de Sants no s’esborrava el mal rotllo de les incompatibilitats sanguínies i de tantes dissonàncies entre la filla i la resta de família, com la malaltia havia revelat. Fins que, per esvair dubtes i alleugerir l’opressió que no el permetia mirar-se-la com abans, va decidir recórrer a unes proves d’ADN. Els resultats van ser aclaparadors i, lluny d’espantar la mosca de darrera l’orella, van confirmar els pitjors temors: la Sara de Sants no era filla dels senyors Martorell, propietaris de la merceria del carrer Joan Güell del barri barceloní.\nEn un primer moment, la Sara de Sants no va ser advertida del descobriment, però les gestions que se’n van derivar van fer impossible seguir amagant el secret: el senyor Martorell va tirar pel dret i es va enfrontar amb l’administració de la Clínica on havia nascut la “seva” filla, fins que l'empresa es va veure obligada a admetre la revisió d’un expedient de més de vint anys enrere.\nVa ser aleshores que va aparèixer en escena l’altra Sara, que vivia en una casa de pagès a la Garrotxa, però que havia anat a néixer a Barcelona, el mateix dia i a la mateixa Clínica que la seva tocaya.\nI de seguida es va veure com podien haver anat les coses: Cap d’Any del 1965, dos parts no programats, sobretot el de la Sara de la Garrotxa, els pares de la qual havien baixat del mas per celebrar l’entrada d’any amb la família dels avis materns, reunida a casa de la tieta del carrer Creucoberta; dues nenes, totes dues Sara, amb un pes molt justet i que en poques hores havien desenvolupat una icterícia important, traslladades a la Unitat de Cures Intensives Neonatals; una mare que s’estava a l’habitació 158 i l’altra a la 153; un 8 mig obert o un 3 massa tancat, escrit amb presses a la tarja que indicava l’habitació, als respectius bressols-incubadores. La confusió estava servida!\nEls pares de les Sares, que a penes havien vist els seus nadons a la sala de parts, no van ser capaços de notar el cambiazo i, després de cinc o sis dies d’incubadores van acollir la filla que no era, amb la il·lusió de, finalment, poder-la tenir als braços.\nVint-i-dos anys després, un cop descobert el desastre, les dues famílies van arribar a un acord gens fàcil: a banda d’unir-se per posar una demanda conjunta a la clínica, que no va prosperar i va ser ofegada en una mar de burocràcia i excuses de l'ordre de “després de tants anys, ja no hi ha a qui exigir responsabilitats”, tothom, i especialment les dues Sares, van decidir que millor no remenar-ho, que més valia deixar-ho com havia estat fins abans del descobriment. Si havien viscut més de vint anys amb la Sara canviada o la família equivocada, ara aquella ja era la Sara i la família pròpia. El millor era no canviar res i seguir com si res no hagués passat.\nPerò les dues Sares s’espien. Una cosa és haver pres la decisió de tirar endavant amb la vida ja iniciada i l’altra és poder oblidar que hi ha una altra dona que està vivint la que, en principi, et corresponia a tu.\nPer això, en els darrers anys, la Sara de Sants ha fet diverses excursions d’amagat a la Garrotxa i ha observat des de lluny l’activitat de la casa rural en què la seva homònima ha convertit l’antiga masia, i la Sara de pagès ha aprofitat les no gaire freqüents baixades a Barcelona per plantar-se una bona estona davant la merceria que ara ja porta la Sara de Sants. A més, amb l’arribada del wifi, que precisa per gestionar les reserves i fer les promocions del negoci, la Sara de la Garrotxa ha pogut ampliar l’espionatge, perquè ha descobert que la Sara de Sants és una addicta a les xarxes socials.\nI el seguiment virtual s'ha accentuat i fet més estret des de l’arribada del puto virus en forma d’una pandèmia i d'un confinament que té aires de catàstrofe nuclear. L’aturada de la vida que fins a aquell moment havien considerat normal, ha empès les dues Sares a treure’s la careta, a visibilitzar la seva relació i a fer-se amigues del facebook! Ara ja no es pot parlar d’espionatge, sinó de tenir oberta una finestra que connecta la casa i el dia a dia de l’una amb els de l’altra.\nI avui, la Sara de Sants contempla les fotos que la Sara de la Garrotxa acaba de penjar: els camps en plena efervescència; l’eixida, que havia estat la quadra i ara s'ha convertit en recepció, deserta, rústica i acollidora; els racons de sol dins de les habitacions tan ben parades; els arbres del darrere amb el borrissol de les fulles noves; el cel, lluminós i clar, amb manyocs de núvols cotonosos; el galliner amb quatre quiques i el gal presumptuós davant de la gàbia dels conills; l’hort curull de diferents verds i altres colors que ja anuncien unes bones collites... i sent la coïssor de l’enveja. Ella voldria, per a ella i els tres fills, aquells espais oberts, l’aire, el sol, l’aïllament sense parets, les verdures i les fruites fresques de l’hort i els ous de les gallines del corral o la carn d'algun pollastre o conill amb olor a camp... en lloc de les tres habitacions encofurnades on tots cinc couen el seu mal humor i les respectives frustracions, els dos balcons escarransits on no hi ha cap ni una cadira i des d’on s'estrenyen per aplaudir els sanitaris cada vespre a les vuit, i la nevera plena de congelats i productes embassats que és tot el que troba al súper del davant.\nMentre, des de la casa rural deserta, la Sara de la Garrotxa busca al Google Maps la ubicació del pis de la Sara de Sants i sent una semblant coïssor d’enveja, quan descobreix que és a quatre passes d’un gran hospital, a quatre portals d'una farmàcia de 24 hores i que té un súper d’una cadena potent just només de creuar el carrer. Això sí que és tenir sort! Ella que passa tanta por i se sent tan desemparada, sabent-se a un fotimer de quilòmetres de l’Hospital Comarcal, amb el CAP del poble veí amb un horari tan restringit i amb la monotonia de la seva taula, feta de verdura i truita de verdura i conserves de verdura de l’estiu passat, o l’avorrida planxa de cada dia, ara que el Centre Comercial de la carretera està tancat i barrat.\n“Jo hauria de ser on ets tu”, pensen les dues Sares amb recança, mentre apaguen l’ordinador per enfrontar-se a la seva vida real i als avantatges/glòries/triomfs i mancances que la sort, o la dissort, ha repartit entre el joc de cadascuna.\nPublicado por Mercè Foradada en 11:15 No hay comentarios:\nCLUBS VIRTUALS: el de la Cardona, de setembre\nDe la nit dels temps, concretament del blog de les Biblioteques de Vilanova, Llibres i més... https://blogbiblioteques.vilanova.cat , he rescatat la ressenya de la trobada del mes de setembre. La hi adjunto, perquè consti en acta:\nEl passat dissabte 26 de setembre vam inaugurar el curs 2020-2021 del Club de Lectura d’Adults de la Biblioteca A. Cardona Torrandell.\nA causa de l’actual estat de la pandèmia del COVI19 havíem valorat que encara aquest Club el faríem en format visual a través de la plataforma Jitsi Meet\nS’hi van connectar catorze membres i la trobada va tenir una durada de una hora i mitja, aproximadament.\nL’obra: Los Miserables\nEs tractava de valorar una lectura grandiosa, en tots els sentits de la paraula: Los Miserables, de Víctor Hugo, novel·la que ens ha tingut molt enfeinats aquests últims mesos.\nLes opinions, com no podia ser d’una altra manera tractant-se d’una novel·la del s. XIX d’una magnitud i ambició semblant, van ser contrastades: des dels lectors/es que van trobar la lectura massa feixuga, no hi van entrar i la van acabar abandonant, fins a d’altres, una mica més del 50%, que es van mostrar entusiasmats i que encara la van ampliar amb altres lectures històriques a les quals els abocaven alguns temes dels tractats per Víctor Hugo, i amb visionats de pel·lícules, sèries i musicals basats en Els Miserables.\nLa novel·la va ser qualificada de novel·la total, paradigmàtica del Romanticisme, amena, ben escrita, interessant en tots els diversos enfocaments: històric, social, filosòfic, sentimental, de costums, polític, didàctic, espiritual… pels lectors partidaris, que a més van remarcar l’oportunitat d’introduir alguna lectura de clàssics entre les triades per a cada curs.\nTambé alguns dels tertulians van comentar breument altres lectures realitzades a l’estiu, tant de la llista de les recomanades com lliures.\nPropera trobada: Contigo en la distancia\nFinalment ens vam emplaçar per al Club d’octubre el 24, a les 17’30h, deixant per determinar si seria presencial i virtual en funció de la situació sanitària del país.\nHi comentarem, Contigo en la distancia, de la Carla Guelfenbein, llibre que ja poden passar a recollir per la Biblioteca Cardona, amb la fitxa corresponent.\nFins al 24/10, i, com sempre, bones lectures!\nPublicado por Mercè Foradada en 0:35 No hay comentarios:\nTigres de cristal, Tony Hill\nUna novel·la intriga que té molt més que intriga\nQui és Toni Hill?\nAquest autor de thrillers psicològics neix el 1966, a Barcelona. A partir dels 12 anys estudia a l’institut de la ciutat satèl·lit de Cornellà, on posteriorment treballarà. De l’experiència d’aquells anys n’extreu gran part de la informació i dels coneixements de la realitat d’aquell barri, en els dos moments històrics en què transcorre la novel·la que analitzem.\nPosteriorment, encara que estudia i es llicencia en Psicologia, es dedica a la traducció - entre els autors traduïts, citarem Charlotte Brönte, David Sedaris, Jonathan Safran Foer, Glenway Wescott, Rosie Alison, Peter May, Rabih Alameddines i A.L. Kennedy -, a la creació d’obres de ficció i a la col·laboració editorial, i es converteix en un escriptor conegut i reconegut, amb cinc novel·les publicades i aclamades, només en nou anys.\nInicia la seva trajectòria d’escriptor amb la primera de les novel·les de la trilogia negra que protagonitza l’inspector Hèctor Salgado, un mosso d’esquadra que ha estat apartat del servei però a qui de sota mà se li encarrega un cas “especial”. Es tracta de El verano de los juguetes muertos (1911), que es va convertir ràpidament en un èxit de vendes i que va ser traduïda a una vintena d’idiomes. La seguiran Los Buenos suicidas (2012) i Los amantes de Hiroshima (2014), que tanquen el cicle.\nSobre Tigres de cristal\nA Tigres de cristal Toni Hill revisita el seu barri d’infantesa i joventut i ho fa en dos moments històrics i sociològics ben contrastats: els anys 1978 i 1979, quan feia poc que s’havia format la Ciutat Satèl·lit de Cornellà i els blocs tan uniformes de color vers allotjaven alguns catalans i molts emigrants que havien arribat d’Andalusia, Extremadura i Múrcia buscant una vida millor per als seus fills, i l’any 2016 en què el barri ja ha passat a dir-se Sant Ildefons, amb un canvi en general a millor, però en què s’ha guanyat i s’ha perdut: “ Als setanta els de la Satèl·lit es van unir una mica per necessitat. Els blocs eren com si hi visqués un poble sencer. I tenien molt per què lluitar. Les vagues eren constants. Jo crec que va ser una unió gairebé històrica”, en paraules de l’autor.\nTambé segons les seves paraules, la novel·la podria ser una barreja de Patricia Highmith, Dennis Lehane i Ken Loach. Jo, humilment, també hi afegiria Juan Marsé.\nNarra com dos adolescents, Víctor i Juanpe, “el Moco”, ferits pel bullying sistemàtic i cruel que els infligeix Joaquín “El Cromañón”, un company de classe, estúpid i prepotent que gaudeix humiliant i fent patir sobretot “el Moco”, acaben elaborant un pla per escarmentar-lo, se’ls en va la mà i acaben assassinat-lo.\nEl llibre està estructurat en cinc parts, amb un pròleg i un epíleg – amb sorpresa – i s’alterna la primera veu narrativa amb la tercera. S’hi observen tres línies argumentals: la primera que ens situa en el present dels protagonistes, la segona, que ens transporta als fets succeïts a la seva adolescència i als desencadenants i l'execució del crim, i una tercera, la d’un testimoni dels fets dels anys setanta, que ve a ser l’alter ego de l’escriptor i exerceix de cronista.\nTota la narració està amarada d’una mena de nostàlgia per la infantesa perduda i travessada per pinzellades de la cultura popular de l’època i dels personatges que eren mites en les acaballes dels anys 70, com Mazinger Z o Sandokan, aleshores herois televisius. Precisament d’aquest últim, Sandokan, el Tigre de la Malàisia, ve el títol de la novel·la: “Ens creiem forts com tigres però ens trenquem amb facilitat”, diu Toni Hill.\nPublicado por Mercè Foradada en 10:51 No hay comentarios:\nNovament , el Club de les Jardineres, avui festiva...\nEl camino, Señora de rojo sobre fondo gris i molts...\nEls contes del puto virus (V)\nLa vida ante sí, Romain Gary\nArticle a La Fura: de l'abundància del cor, en par...\nEls contes del Puto Virus (IV)


Distància: 25,60 km\nDistància total: 25,60 km\nTipus de terreny: Asfalt: 25,6 km\nDesnivell positiu acumulat: 363,00 m\nSe surt de la plaça del Conqueridor, al centre d’Artà, en direcció cap a Can Picafort. Al llarg dels primers quilòmetres, fins al coll de Morell (km 4,9), el traçat es caracteritza per un ascens suau. A continuació, i ja gairebé tot el camí fins a la Colònia de Sant Pere, és baixada, només alterada per una pujada de poc més d’un quilòmetre al km 9,5.\nEn arribar a la Colònia de Sant Pere, el punt final de la ruta, queda tornar a Artà desfent el camí. De tornada s’ha de tenir en compte que el tram que va del km 16 fins al coll de Morell, al km 20,6, fa pujada.\nRoba de ciclisme, ulleres de sol, mòbil, càmera.\nEl resultat de 12 + 29 és


Subtitulació en directe de l’entrega del premi Pepe Carvalho 2014 - Subtil - Comunicació i Accessibilitat\nEl dijous 6 de febrer, l’escriptor sicilià Andrea Camilleri ha rebut de mans de l’alcalde de Barcelona, Xavier Trias, el premi Pepe Carvalho 2014 com a reconeixement a la seva trajectòria i la seva aportació a la novel·la negra.Als seus 88 anys el sicilià Andrea Camilleri s’ha desplaçat a Barcelona per rebre aquest premi que es concedeix dins el Festival BCNegra.\nUn Saló de Cent, ple de gom a gom, ha donat una benvinguda molt càlida al creador d’un personatge molt estimat pels lectors de novel·la negra, Salvo Montalbano, el comissari protagonista d’una de les sagues negrecriminals més llegides, tant en català com en castellà.\nSegons afirma el jurat “Camilleri és un dels representants genuïns de la novel·la negra mediterrània. Salvo Montalbano com Pepe Carvalho són personatges plens de vitalitat, temptacions i contradiccions i que prefereixen el carrer als despatxos”.\nL’alcalde de Barcelona, Xavier Trias ha agraït a l’escriptor italià que estigués aquests dies a Barcelona per rebre el premi. A l’acte també hi ha assistit el tinent d’alcalde de Cultura, Coneixement, Creativitat i Innovació, Jaume Ciurana.


Filippos Chalkidiki Grècia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n20 Eleytherias Avenue, Moudania, Chalkidiki, Grècia, 63200 - Veure al mapa\nDissenyat tant per oci com per negoci, Filippos està situat idealment a Nea Moudania; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEl Filippos, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Mentres estan allotjats en aquestes meravelloses instal.lacions, els clients poden gaudir de Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, recepció 24 hores, magatzem d'equipatge, servei d'habitacions, transport hotel/aeroport.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. Buceig de l'hotel, són llocs ideals per a relaxar-se després d'un llarg dia. Sigui quin sigui el motiu del seu viatge, Filippos és una selecció idònia per a la vostra estada a Chalkidiki.\nTots els tipus de viatgers (45) Parelles (21) Viatgers en solitari (15) Famílies amb infants petits (5) Famílies amb infants grans (1) Grups (5)


Dificultats dels espanyols per aprendre anglès | Idiomes\n/Dificultats dels espanyols per aprendre anglès\nEl fet de tenir paraules que s’escriuen igual en tots dos idiomes però que signifiquen coses diferents fa que caiguem en errors de traducció (els anomenats false friends ), alhora que tractem de “tornar angleses” paraules en castellà a causa del desconeixement de la paraula en qüestió en anglès. Traduir literalment frases fetes o expressions tampoc dóna resultat, ja que aquestes són solament usades en una llengua i societat.\nSaps com aprendre anglès fàcil i ràpid? Aprendre idiomes: bilingüisme Quines són les millors destinacions per a aprendre anglès?\nSaps quins idiomes són els més fàcils d’aprendre? →\t← Saps com aprendre anglès fàcil i ràpid?


Tenuta Lochiri Oschiri Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nS.S.199 di Monti, Oschiri, Oschiri, Itàlia, 07027 - Veure al mapa\nMés informació sobre Tenuta Lochiri\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Oschiri, no busqui més enllà de Tenuta Lochiri. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEl Tenuta Lochiri, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix instal.lacions de barbacoa, restaurant, visites turístiques, bar, àrea de fumadors.\nL'ambient de Tenuta Lochiri es reflexa en cada habitació. aire condicionat, calefacció, aparell de televisió, assecador de cabell són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. Les instal.lacions d'oci de l'hotel, que inclouen jardí estan dissenyades per escapar i relaxar-se. Tenuta Lochiri és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Oschiri.


LA MÀ ESQUERRA: Compartim\nAhir va fer just 10 dies que vàrem començar a publicar els primers continguts a elCugatenc.cat. Ens desborda la il·lusió, la feina, les idees, els ànims que ens arriben de la gent que ens estima, l'escalfor que rebem per les xarxes socials.\nHem parlat de molts temes durant aquests dies perquè a Sant Cugat, com ja preveiem, hi ha gent per tot i es pot informar de temes molt diversos. Com manifestem en la presentació d'elCugatenc, l'objectiu d'aquest mitjà no és competir per l'audiència sinó incidir en la transformació social. I, és clar, malgrat no treure'ns la son si avui han entrat més o menys persones a llegir una notícia, el que sí ens motiva molt és si qui entra en surt amb la satisfacció de tornar-hi, d'haver-ho entès, d'haver llegit un article contrastat, ben explicat o no. En definitiva, de descobrir una altra forma de fer periodisme, que és el nostre objectiu.\nPerfil de Twitter de @elCugatenc\nI aquí és on entra en joc el títol d'aquest article. Com deia fa uns dies la ja alcaldessa de Barcelona, "si no ho fem bé, ens feu fora". Doncs això. Si no ho fem bé digueu-nos-ho! Necessitem que ens doneu canya, que ens feu arribar comentaris, que ens feu arribar temes que us interessi que tractem, seguim o, fins i tot, investiguem; que ens feu arribar cartes d'opinió, que participeu a l'enquesta setmanal, que si us agrada un contingut a les xarxes socials feu un pas més i el compartiu. Sou la nostra força. Aquest mitjà és de la gent, és per compartir, és cooperatiu. Els nostres continguts són els vostres continguts. I de la mateixa forma que us diem que ens doneu canya si no us agraden, us diem que ens "premieu" compartint-los si us semblen d'interès.\nPerquè si triem aquests continguts i no uns altres és perquè creiem que aquests ajuden a l'empoderament ciutadà i amb el vostre ajut aquest serà més gran. Nosaltres fem una feina que necessita del vostre altaveu, l'altaveu de la gent que vol transformar la societat ressaltant amb informació veraç, subratllada amb color lluent, aquelles notícies que fan una societat més culta, més justa, més neta, més transparent, més sana. Compartim si us plau, compartim.\nPublicat per Xavier Boix a les 18:58\nEtiquetes: audiència, compartir, elCugatenc, empoderar, transformació social, xarxa


El Fòrum Judicial, allà on érem fa disset anys | FET a TARRAGONA\nEl Fòrum Judicial, allà on érem fa disset anys\nUpdated: 7 de febrer, 2022\nLa consellera de Justicia Lourdes Ciuró i l’alcalde Pau Ricomà: Foto: Govern,\nLa Ciutat de la Justícia estarà al costat de la ciutat sanitària. El Fòrum Judicial serà veí de l’hospital Joan XXIII. La primera opció era la bona i després d’anys de dubtes, passivitat, informes, estudis, canvis de guió i falta de voluntat política, el complex judicial de Tarragona s’ubicarà als terrenys del Govern previstos per a aquesta finalitat des de fa anys.\nel complex judicial s’aixecarà al costat del parc francolí\nI és que tornem al 2005!!! L’alcalde era Joan Miquel Nadal, el conseller de Justícia era Josep Maria Vallès i el titular d’Economia era Antoni Castells. Llavors van signar el conveni amb El Corte Inglés que contemplava la permuta de terrenys que permetrien instal·lar el centre comercial a la seva ubicació actual i construir la Ciutat Judicial al carrer Pont i Gol.\nDisset anys després, tornem a la casella de sortida. La Generalitat farà la inversió en una zona envoltada d’altres equipaments: el futur centre penitenciari obert, les actuals casernes de la Guàrdia Urbana i la Guàrdia Civil, l’escola Tarragona i l’hospital Joan XXIII.\nSolar on anirà el Fòrum Judicial. Font: Govern.\nLa consellera Lourdes Ciuró aposta per aquesta ubicació perquè els terrenys ja són propietat del Govern i l’altra alternativa, la de Tabacalera, suposava demorar el projecte “un mínim de tres anys” en tràmits administratius i tècnics. “Una quimera”, en paraules textuals de Ciuró.\nel 2005 ja es va signar el conveni per ubicar l’equipament als mateixos terrenys\nTornem doncs al realisme expressat en aquell conveni del 2005 i deixem de banda el canvi de guió -desconcertant- expressat el passat estiu per la consellera quan va obrir el meló de l’antiga fàbrica de tabacs. Un camí que l’alcalde Pau Ricomà, el govern municipal i la majoria de l’oposició estaven disposats a transitar, amb l’únic objectiu d’acabar d’una vegada per totes amb el serial.\n“l’opció escollida és la millor de les possibles”\nAra sí, sembla que això va de debò. També és cert que ho vam pensar tots fa disset anys i res no s’havia avançat. L’opció al costat del parc Francolí em sembla la millor de les viables: edifici de nova construcció i instal·lacions modernes que no depenen d’elements patrimonials i de l’adaptació d’una edificació de fa cent anys.\nL’opció de Tabacalera, al meu entendre, hauria estat un error històric. L’antiga fàbrica -que va tancar fa quinze anys- ha de ser una ciutat cultural, plena d’activitat a totes hores, i no oficines administratives i jutjats amb horari de 8 a 3.


Tornen les cues al control de passaports de l’aeroport | betevé Web\nRedacció btvnotícies dilluns 15 de maig, 2017 , 13.19\nTornen les cues al control de passaports de l’aeroport\nPolicia Nacional apunta de nou al dèficit en les infraestructures\nLes aglomeracions als controls de documentació de l'aeroport de Barcelona el Prat s'han repetit la matinada d'aquest dilluns. Els passatgers han criticat el caos i la falta de personal per revisar els passaports, després del canvi de la normativa europea que obliga a ensenyar el DNI o passaport a tots els ciutadans de la UE que viatgen a dins de l'espai Schengen. [Imatge: Sílvia Costa]\nSegons Aena, aquest dilluns les cues han estat puntuals i s'han format només durant mitja hora, entre les 6.30 i les 7 h. Pel que fa a les aglomeracions registrades diumenge al vespre, que en alguns casos van superar les tres hores, fonts de la Policia Nacional han explicat que van coincidir 17 vols alhora i han argumentat que els problemes van sorgir a causa d'una infraestructura "insuficient" que va impedir absorbir tot el volum de passatgers.\nLes cues es van registrar per primera vegada durant aquesta Setmana Santa, poc després de la modificació legislativa de la UE per reforçar els controls antiterroristes. S'aplica des del 7 d'abril i obliga tots els ciutadans europeus a mostrar la documentació, tant si viatgen a dins com fora de l'espai Schengen.


Joana Torres: I quan funciona, s'ha de dir....\nEstà molt bé destacar quan les coses funcionen, és clar que sí! Ja torna la Joana de sempre!!! Petons.\ndoncs va a recuperar-se rapidament que fa falta gent que pagui imposts i vagi cada a dia a treballar... ;)\nFes bondat i recuperat aviat. Poc a poc i bona lletra\nBenvolguda Joana, no sabia res. M' alegre un montó\nde que tot haja anat bé. Tu ets ben forta i valenta.\nTambé m'alegre de tot el de dius de la sanitat pública\nPerquè se escolten coses que...deu ni do.\nEt desitge una ràpida i total recuparació. Vinga que\nencara ens queden moltes coses que escriure..\nAMUNT ELS ANIMS MACA¡¡¡¡¡ A MI HAN VAN OPERAR PEL MAIG,I ENCARA ESTIC UN XIC XOFA.....ET RECOMANO NO CONTAR ELS DIES.\nLes retallades són injustes, tant pels usuaris com pels treballadors que les patim. Costa seguir fent la feina amb ganes però s'ha d'intentar cada dia. Recupera't ben aviat! Salut\nRecupera't tranquil.lament i quan estiguis m'agradaria donarte una abraçada.\nEspero i desitjo que tot hagi anat i vagi molt bé, Joana. Aquests dies et costaran de passar -sobretot els primers- però també et donaran una perspectiva diferent de tot plegat. (així em sembla recordar el meu post-operatori)\namunt Joana!!...bonic que parlem també de les coses quant funcionen bé, aqui es demostra la qualitat humana, tan la teva per dir-ho,com la dels que t'ajuden a trobar-te millor, et desitjo una bona recuperació...una abraçada sincera\n¡Hola Joana! Veig que tot vaig anar molt bé i amb satisfacció per l'atenció rebuda. Molt ànims.


Un poble esvalotat\nELS VEÏNS D'ANDRÉS INIESTA, IL·LUSIONATS\nFuentealbilla es prepara per a l'allau d'un premi que donen per fet\n8 min. 10/01/2011 00:00\n260x366 FIFA, XDSI / JORDI PIZARRO FIFA, XDSI / JORDI PIZARRO\n"L'Andrés té el 99% d'opcions que li donin la Pilota d'Or", afirma un veí de Fuentealbilla. I ho diu ben convençut. Ell no en té dubtes. "Serà per a ell i s'ho mereix". Com si tingués fil directe amb la FIFA i France Football . Totes les converses al poble els dies previs orbiten sobre el mateix tema: que si sí, que si no, que si Xavi també ho ha fet molt bé, que si el gol que dóna el Mundial a Espanya pesa molt, que si la Gazzetta no acostuma a fallar....\n"Està a l'ambient, es palpa, i si a més poses la ràdio, a l'hora que la posis sents com diuen que una pila de ràdios i televisions vindran a fer programes en directe des d'aquí, doncs esclar, només es parla d'això" comenta un dels tres tiets de l'Andrés, el Juan, o Juanito com el coneix tothom. Per ell qui s'ho mereix més és el seu nebot, faltaria més: "Digui el que digui Mourinho, és que si no ho dic, rebento!". Juanito és el culer de la família, els altres no ho són tant. Juanito assegura que està força tranquil malgrat la trascendència del que pot passar aquesta tarda a Zuric: "Ho porto bastant bé perquè penso que l'hi donaran, i ho porto bé perquè ja són moltes coses que han anat passant aquests anys que han dut a l'Andrés fins aquí". Juan Iniesta té molt clar com celebrarà si aquesta tarda l'Andrés rep la Pilota d'Or, igual que les altres vagades, amb una traca de petards: "Ja l'he comprada, 100 metres de traca, i sempre que l'he comprada l'he hagut de tirar, per tant...".\nJose García Luján, soci de l'empresa constructora del pare i membre de la Penya Andrés Iniesta del poble, explica que ja tenen pensat què faran si li donen la Pilota d'Or: "Per començar farem una gran festa amb els callos que farà l'àvia de l'Andrés, que no els ha tornat a fer des del Mundial". La Penya també té previst omplir dos autocars per anar diumenge al Camp Nou per al partit contra el Màlaga i poder veure com Iniesta ofereix la Pilota al seu estadi. A Fuentealbilla ningú dubta que serà per a ell, encara que respecten molt Xavi i Messi. L'únic que dubta és Jose Antonio Iniesta, el pare, que creu que l'hi donaran a Xavi perquè ja té 30 anys, explica el seu soci José Luis García. La resta del poble no dubta. Hi ha massa senyals que apunten en la mateixa direcció, com la filtració de fa unes setmanes de La Gazzetta dello Sport , que assegurava que la Pilota seria per al manxec -mai abans s'havia llegit la Gazzetta amb tant interès a Fuentealbilla-, o bé l'expectació mediàtica que hi ha. Si a l'estiu els turistes van envair aquest petit poble de la Manchuela -comarca de Castella la Manxa on està el poble-, avui dilluns seran els mitjans de comunicació d'arreu d'Espanya els que faran seu Fuentealbilla. "No pot ser que vingueu tots aquí si no l'hi han de donar, la premsa ja ho sap, tu ja ho saps, reconeix-ho", es comentava al Bar Amador ahir entre tapa d'orella i tapa d'orella amb all i julivert. Especialitat de la casa.\nEspanya, capital Fuentealbilla\nTV3 hi ha enviat una unitat mòbil per connectar-hi en directe, Catalunya Ràdio ha demanat una línia XDSI al mateix auditori de Fuentealbilla, on l'Ajuntament ha posat una pantalla gegant. Però Televisió Espanyola, Cuatro i Castilla la Mancha Televisión també es desplaçaran fins a Fuentealbilla aquesta tarda. Igual que Onda Cero, que farà el seu programa d'esports d'abast estatal en directe des de l'auditori, i la SER d'Albacete, que ha enviat un periodista a Zuric per cobrir la gala. "A Luis Castelo no l'envien allà perquè sí, és per ell, segur", insistien a l'Amador. Un desplegament mediàtic que al poble no ha passat desapercebut, i que només fa que reforçar-los el convenciment que la Pilota d'Or serà per l'Andrés Iniesta, el seu Andrés, el fill més il·lustre del poble -l'única persona nascuda a Fuentealbilla, viva o morta, que té un carrer al seu nom- serà coronat com el millor jugador del món del 2010.\n"Millor jugador del món, és que sona bé, i és que si et pares a pensar què vol dir la frase... és molt fort!". Aquest és Francisco Javier Màrmol, Catali , actual segon entrenador de l'Albacete Balompié, que la temporada 95/96 era l'entrenador de l'aleví de l'Alba en què Andrés Iniesta era el líder, i el Barça s'hi va fixar després d'aquell famós torneig de Brunete. "Ronaldo, Stìitxkov, Romário, i ara Iniesta? Encara em costa imaginar-ho", diu Bruno Moral un dels seus millors amics i company de vestidor en aquell aleví magnífic. Catali coneix perfectament el caràcter del que va ser el seu alumne més avançat, i sap que està vivint les hores prèvies amb molta tranquil·litat: "Nosaltres estem nerviosos i expectants per si l'hi donen a ell, i estic segur que a ell no li importa en excés, segur que està pensant més en el Betis, el proper rival, que en això". I Bruno Moral se'n recorda d'unes paraules profètiques d'Iniesta durant la gala de la FIFA del 2010, quan va ser escollit com el cinquè millor del món: "Aquell dia li van preguntar si estava orgullós i ell va dir que sí, que estava molt content, però que allò no deixava de ser un pas més. Ell és així, si se li fica entre cella i cella que ha de ser el millor, callat i sense alçar la veu anirà fent fins que ho aconsegueixi". Catali, Bruno i altres excompanys d'Iniesta estaran avui als estudis de la SER a Albacete per viure en directe la gala i l'entrega del trofeu. Ningú a Albacete capital tampoc s'imagina que no l'hi puguin donar a ell.\nFuentealbilla està acostumat a viure amb algunes aparents contradiccions. Una d'elles és la política. L'alcalde, Ángel Salmerón, és del PP i ha guanyat totes les eleccions, les últimes per majoria absoluta. Però en les eleccions autonòmiques i les estatals és el PSOE el partit que sempre arrasa. I tot és perquè Salmerón és qui és, no per les sigles que porta associades. Amb el futbol passa el mateix. Fuentealbilla és majoritàriament del Reial Madrid, però per sobre de tot senten passió pel seu paisà, Andrés Iniesta, encara que vesteixi de blaugrana des dels 12 anys.\nQuan Jose Antonio Camacho, com a director esportiu de la candidatura a la presidència del Madrid de Juan Palacios -el dels rellotges Viceroy-, en les eleccions de 2006 va assegurar que si guanyaven a les urnes Andrés Iniesta fitxaria pel club blanc, a Fuentealbilla ja es fregaven les mans. Era en aquella època en què Iniesta era el 12è jugador per Frank Rijkaard, sempre el primer canvi, però mai titular. Si Iniesta hagués fitxat pel Madrid la majoria del poble no viuria ara amb aquest doble sentiment.\nEl primer que viu amb dificultats la passió per Iniesta i l'alegria pels seus èxits és el seu tiet Andrés, el germà gran del seu pare -que es diu exactament igual que el seu nebot, Andrés Iniesta Luján- que és madridista fins al moll de l'os. Ho era abans i no pot deixar de ser-ho ara. Les contradiccions del tiet Andrés no acaben aquí. A Fuentealbilla tothom el coneix com el Camarada perquè va ser el fundador del Partit Comunista del poble, i va ser regidor de l'ajuntament pel PC. Ara, però, ja fa algunes eleccions que vota el PP i Mariano Rajoy. El pare, Jose Antonio, era de l'Athletic Club de Bilbao de sempre, i al poble fins i tot li diuen Dani, pel mític davanter biscaí dels anys 80. I l'Andrés, el futbolista, malgrat les llegendes, de petit era només de l'Albacete, l'equip en què va començar a jugar a futbol. Això sí, expliquen que quan l'Andrés tenia 8 anys i l'Alba va rebre un 7-1 al Camp Nou, va dir que ja no li agradava el Barça.\nA Fuentealbilla, però, costa molt veure algun signe del Barça relacionat amb Iniesta. N'hi ha, però molt pocs. Els seus èxits amb la selecció espanyola, i sobretot el gol de la final del Mundial, han permès als veïns del poble que els costa fer onejar una bandera del Barça o portar la samarreta blaugrana amb el 8 a l'esquena poder expressar els seus sentiments cap a l'Andrés sense remordiments de consciència. Passejant pel poble es poden veure pancartes i banderes espanyoles que animen el jugador, i el mateix ajuntament ha posat una estàtua que reprodueix la Copa del Món -la més fotografiada aquest estiu- just davant del bar de la família, el Café Luján, on Iniesta s'havia fet uns farts de jugar a pilota metre la seva mare i els avis servien cafès.


Crear entorns innovadors per millorar l'aprenentatge | David Istance | Debats d'Educació\nInici > Tots els debats > Crear entorns innovadors per millorar l'aprenentatge > David Istance\n20/06/12 - 19.30 h\nMembre del Centre per la Recerca i la Innovació Educativa de l'OCDE i director dels projectes de recerca Schooling for Tomorrow i Innovative Learning Environments.\nMembre del Centre per la Recerca i la Innovació Educativa de l'OCDE i director dels projectes de recerca Schooling for Tomorrow i Innovative Learning Environments\nHi ha una certa tendència a pensar que l'OCDE només es preocupa per l'educació des del punt de vista dels resultats de les enquestes (són els autors de l'informe PISA). Però no és així. El 1968 van crear el CERI. Calia analitzar l'educació en profunditat i pensar en el seu futur a llarg termini. Comença una línea de recerca basada en l'anàlisi de casos internacionals per encoratjar a anar envers la innovació.\nPer què cal innovar? Els resultats de PISA ens diuen que hi ha un alt volum de joves que no assoleixen les competències bàsiques. Per exemple, el 20% no assoleix el nivell mínim de comprensió lectora. Cal un canvi. L'aprenentatge s'ha de basar en la innovació. Però hem d'estar disposats a innovar.\nEns trobem en un moment en què l'aprenentatge té un lloc central. Vivim a la societat del coneixement. La societat del segle XXI és complexa i l'educació ha de ser més exigent per a adaptar-se a les necessitats socials. L'educació ha d'anar més enllà de l'aprenentatge de continguts. Cal formar en competències com la resolució de problemes, la creativitat, la capacitat de treballar en equip, la curiositat, la innovació o la formació contínua.\nPer què cal apostar pels entorns d'aprenentatge?\n• L'aprenentatge és un fenomen de contextualització. Ens hem d'allunyar de la fragmentació de l'educació i apostar per l'educació des d'un punt de vista holístic.\n• Cal aprofitar les potencialitats de l'entorn tecnològic.\n• Quan parlem d'entorns d'aprenentatge no parlem només d'institucions escolars. Parlem també d'entorns no formals, informals o híbrids.\n• Hem d'anar més enllà del marc de referència vertical basat en sistema-escola-classe-professor-aprenent perquè és molt rígid, no afavoreix les alternatives innovadores. Hem d'apostar per la visió holística de l'aprenentatge.\nEl projecte internacional Innovation learning enviroment\nHa analitzat 125 casos innovadors de 25 països. Ja se n'han publicat els primers resultats: The nature of learning. Using research to inspire practice. Les conclusions principals sobre com cal que sigui l'educació són:\n• L'educació ha de ser central. Cal fomentar el compromís amb l'aprenentatge.\n• L'aprenent ha de ser conscient que està aprenent.\n• La majoria de vegades, l'aprenentatge social i col·laboratiu és el més eficaç.\n• Les emocions tenen un paper fonamental en l'educació: gaudi, motivació, ansietat, angoixa, sentir-se perdut. Per a un aprenentatge eficaç cal que la gent se senti motivada.\n• Normalment es treballa més el desenvolupament cognitiu que l'emocional.\n• Cal ser sensible a les diferències entre els aprenents. És necessari tenir en compte el rerefons personal de cada aprenent.\nHem d'exigir esforços als aprenents però sense una pressió excessiva que podria fer-los sentir perduts.\n• L'avaluació és necessària però ha de ser coherent amb els nostres objectius (en relació amb els anteriors punts). A més l'avaluació ha d'incidir en el retorn d'informació formatiu (avaluació crítica).\n• Són necessàries les connexions horitzontals dins i fora de l'entorn educatiu formal (connexions amb altres entorns formatius fora de l'escola).\nCom s'han d'aconseguir aquestes fites?\n• Ens hem de centrar en l'aprenent.\n• Requereix un alt nivell de professionalitat i lideratge. Els ambients d'aprenentatge han d'estar ben estructurats i dissenyats.\n• Els entorns han de ser inclusius.\n• L'aprenentatge ha de ser social.\nCal apostar per la innovació i per la recerca. I és al meso level o nivell intermedi (entre entorns) on es poden produir els canvis més importants. Per aquest motiu hem de treballar per crear connexions entre entorns educatius, treballar en xarxa. A més s'ha de treballar perquè l'entorn institucional no es contraposi als entorns d'aprenentatge.\nL'educació del talent: el paper de l'esc...\nLes TIC i la transformació de l'educació en l...


Imatge d'una infermera preparant una dosi de la vacuna Janssen a l'interior del bus del Banc de Sang a Alcanar JORDI MARSAL / ACN\nEls hospitals de la demarcació estan patint una alta càrrega assistencial, segons el Col·legi Oficial d'Infermeres de Tarragona (CODITA). "En altres contextos, a l'estiu, algunes unitats es podien tancar, cosa que permetia cobrir torns de vacances, però actualment hi ha unitats que s'han de mantenir obertes perquè estan plenes amb pacients molt complexes i fràgils, derivats dels retards i la desatenció durant la pandèmia", denuncia el col·lectiu. Assegura que moltes intervencions quirúrgiques s'estan mantenint per recuperar el retard de tot el que es va posposar per la covid-19. "Ara hem de sumar la cinquena onada de la covid-19; això suposa una pressió assistencial que ja és insostenible, perquè falten professionals", diuen.\nSegons el col·lectiu, "la situació a Urgències no és gens millor". L'atenció als pacients Covid a Urgències és dificultosa, perquè aquest pacients necessiten ser atesos en boxes separats -perquè poden ser positius i contagiar- i això afecta les altres urgències retardant la seva atenció".\nTot plegat, diuen des de CODITA que "deshumanitza la feina a Urgències perquè s'han d'atendre masses casos alhora, a vegades amb pics de fins a 400 visites diàries".\n"Som conscients del cansament col·lectiu, però no podem abaixar la guàrdia”, afegeixen des del col·lectiu. Així, demana que els contactes estrets d'un positiu, malgrat tenir la doble pauta de vacunació, siguin curosos i disminueixin la seva interacció social i vigilin els seus símptomes "perquè poden ser portadors i anar infectant".\nIgualment, CODITA demana a les autoritats sanitàries que les properes desescalades es facin més a poc a poc. "Tenim la impressió que costa tornar a posar en marxa les restriccions, en canvi, per desescalar, sempre correm", retreuen des del col·lectiu.\nFinalment, conclouen que "malgrat la situació, les infermeres seguirem al costat de la població, atenent, curant i cuidant als nostres pacients".


Avantatges d’emprar audiòfons - El Blog Social d'Audio[Packs]\nL’objectiu principal dels audiòfons és millorar la seva audició. Escoltarà millor molts sons que o bé ja no sentia o ho feia de manera fluixa i distorsionada; el cant dels ocells, les onades del mar, l’aigua de l’aixeta, el brunzit d’electrodomèstics o les seves passes quan camina.\nTecnològicament, els audiòfons s’han desenvolupament molt en els últims anys. Això permet que els seus audiòfons s’adaptin pràcticament a totes les situacions d’escolta on vostè necessita sentir millor, com a casa, al carrer, al transport públic, en reunions i actes socials (família, feina, oci, etc).\nTambé l’ajudaran a entendre millor la televisió, la ràdio, el telèfon i tornarà a gaudir de la música, augmentant la satisfacció de portar-los.\nQualitat de vida i salut\nMolts usuaris de pròtesi auditives, quan se’ls pregunta, comenten que els ha aportat una millora en la seva qualitat de vida.\nMultitud d’estudis avalen aquestes afirmacions, trobant que les persones amb pèrdua auditiva que utilitzen audiòfons gaudeixen de millor salut física i mental que les que no n’utilitzen.\nAltres estudis científics, confirmen que l’ús de les pròtesis redueix el deteriorament cognitiu i el risc de patir demència.\nAltres, han demostrat que la pèrdua auditiva no tractada incrementa el risc d’angoixa, depressió, soledat, trastorn de somatització i dependència dels demés.\nVida social i laboral\nEls usuaris d’audiòfons comenten que el fet de portar-los els permet tenir una vida social molt més rica, i que, repercuteixen positivament en les seves relacions familiars i personals, ja que es troben més còmodes i segures al poder participar en festes i reunions socials.\nDins l’àmbit laboral, els audiòfons també els ajuden. Poden participar en més converses i reunions professionals, doncs els audiòfons els permeten seguir el fil de la conversa.\nLes perspectives laborals i els ingressos econòmics són millors quan es porten audiòfons que si no s’utilitzen, i les taxes d’atur són menors en les persones amb pèrdua auditiva usuàries d’audiòfons que en els no portadors.\nEls usuaris d’audiòfons es senten menys fatigats física i mentalment al final del dia que els no portadors d’audiòfons. Aquest menor esgotament es tradueix en un descans nocturn molt millor.\nEl fet de no sentir ni entendre comporta una falta de control sobre el que succeeix al voltant i provoca inseguretat i angoixa a la persona hipoacúsica.\nAquesta, intenta compensar la falta d’informació auditiva a través d’altres vies com pot ser la via visual. El fet que la via visual no ens permeti captar tota la informació, fa que la persona amb pèrdua auditiva no tractada gasti molta energia i atenció per intentar suplir la informació no rebuda.\nL’atenció auditiva li suposa una fatiga mental, alhora que física, doncs per a poder controlar visualment la situació, haurà de fer un esforç per planificar amb antelació com solucionarà les possibles situacions que esdevinguin, com ara, on s’asseurà per controlar millor a tots els assistents, amb qui pot recolzar-se per no perdre el fil de les converses, etc.\nEls audiòfons no faran que recuperi l’audició perduda, però sí que millori notablement.\nPost anterior\tL'era dels audiòfons intel·ligents


Mor als 63 anys l'economista Josep Maria Rusiñol - Teleponent\nInici Societat Mor als 63 anys l’economista Josep Maria Rusiñol\nMor als 63 anys l’economista Josep Maria Rusiñol\nRusiñol ha mort com a conseqüència d’una leucèmia per la qual estava ingressat l’hospital Arnau de Vilanova\nJosep Maria Rusiñol, reconegut economista de Lleida, ha mort aquest dilluns als 63 anys com a conseqüència d’una fulminant leucèmia. Des de feia uns dies, Rusiñol, casat i pare de tres fills, estava ingressat a l’hospital Arnau de Vilanova, en la Unitat de Cures Intensives. El funeral s’ha celebrat aquest matí a l’església de Sant Ignasi de Lleida.\nDes del passat mes de juny, era vicepresident de la Cambra de Comerç i Indústria de Lleida i estava vinculat a l’entitat des de l’any 1977. També va ser administrador concursal de diverses empreses de Lleida.\nJosep Maria Rusiñol també va ser un destacat membre de Convergencia Democràtica de Catalunya. Políticament va ser regidor de l’Ajuntament d’Alcarràs i del grup de CiU va dirigir com a diputat provincial l’àrea d’Hisenda a la Diputació de Lleida sota el mandat de Ramon Companys entre els anys 1987 i 1991. Posteriorment, amb Josep Grau com a president de la Diputació, (1991-1995), va ser vicepresident d’Economia.\nA més, Rusiñol era professor de la Universitat de Lleida. El seu traspàs ha causat una gran conmoció en el món polític, educatiu i econòmic de Lleida\nJosep Maria Rusiñol\nArticle anteriorFernández demana la dimissió de Torra i noves eleccions perquè “Catalunya torni a la normalitat”


La Schola i l’equip de govern acorden una moció per reclamar a la Generalitat que es comprometi amb la millora del centre — Ajuntament de Rubí\nSou a: Inici / Ajuntament / Sala de premsa / Notes de premsa / La Schola i l’equip de govern acorden una moció per reclamar a la Generalitat que es comprometi amb la millora del centre\nLa Schola i l’equip de govern acorden una moció per reclamar a la Generalitat que es comprometi amb la millora del centre\nResponsables polítics i tècnics de l’Ajuntament han presentat a la direcció i les famílies de l’escola l’avantprojecte de millora de les instal·lacions\nPublicat el: 21/02/2019\nLa reunió informativa s’ha celebrat aquest dimecres a l’Ajuntament (foto: Ajuntament de Rubí)\nLa regidora de l’Àrea de Serveis a les Persones, Marta García, el regidor d’Obra Pública, Juan López, i diversos responsables tècnics municipals s’han reunit aquest dimecres amb la direcció i les famílies de l’Escola Schola per presentar-los l’avantprojecte de modernització del centre. En el marc d’aquesta trobada, s’ha acordat portar al Ple de l’Ajuntament una moció que insti la Generalitat a comprometre’s amb la millora de l’edifici.\nUn cop lliurat l’avantprojecte de modernització al Departament d’Educació, el consistori ha volgut reunir la comunitat educativa de la Schola per explicar-li el detall de les actuacions proposades. El document ha estat redactat per un arquitecte extern a partir d’una diagnosi de les mancances i les necessitats de l’escola, i contempla una proposta de millora prioritzada en funció de les deficiències més urgents.\nDurant la trobada d’aquest dimecres, les famílies han pogut constatar el compromís de l’Ajuntament amb les seves demandes. “Hem treballat per poder impulsar un bon pla de millora que ens ajudi a acabar amb les evidents deficiències que pateix la Schola, però cal que aquest compromís es faci extensiu a la Generalitat. Per aquest motiu, li hem presentat de forma decidida les nostres propostes d’actuació i anirem plegats amb la comunitat de l’escola per exigir-li la màxima implicació”, ha declarat Marta García.\nEls representants de la Schola han conegut de primera mà les gestions realitzades per l’Ajuntament per corregir les mancances del centre. Entre aquestes, el seguiment diari que s’està fent des de fa unes setmanes per garantir el correcte funcionament de la calefacció de l’escola i que ha permès que, des del 12 de febrer, dia en què es va registrar l’última incidència, l’equip hagi funcionat amb total normalitat. Tal com ha manifestat el regidor d’Obra Pública, Juan López, “els problemes de manteniment existeixen però l’Ajuntament arreglarà les deficiències i l’escola notarà una clara millora”.\nLa reunió ha servit per resoldre els dubtes de les famílies i aclarir el procediment de comunicació i reparació d’incidències. A més, la direcció de l’escola s’ha pogut endur tota la informació per escrit per poder-la fer extensiva a altres membres de la comunitat de la Schola.\nLes trobades informatives entre l’Ajuntament i l’escola es repetiran per fer un seguiment dels acords presos.


La ponència del PDeCAT eleva al plenari el caràcter "immediat" de l'esmena que incorpora "fer efectiva la república" ! ACN ! directe!cat\nDissabte, 21 de juliol de 2018 14:37 h\nLa ponència del PDeCAT eleva al plenari el caràcter "immediat" de l'esmena que incorpora "fer efectiva la república"\nEl reglament permet que, en un debat ajustat, es pugui optar per traslladar-ho a la votació de diumenge\nACN Barcelona.-La mesa de la ponència política de l'assemblea del PDeCAT ha decidit elevar a la votació del plenari demòcrata una de les esmenes que es va aprovar aquest divendres a la nit. En concret, es durà a votació de tots els inscrits, diumenge, el caràcter "immediat" de l'esmena que incorpora al full de ruta "fer efectiva la república catalana". Segons el coordinador de l'assemblea demòcrata, David Font, en roda de premsa aquest dissabte, l'esmena va tirar endavant divendres en ponència en un debat "ajustat al voltant del 50%". I està regulat, ha assegurat, que en un franja de vot d'entre el 40 i el 60% es pugui elevar a ple la decisió final perquè el tema té "suport ampli" per consultar l'opinió dels 1.900 inscrits . En aquest cas ha estat, doncs, la mesa qui ha decidit dur-ho ple només el caràcter "immediat" que inclou el text aprovat. L'esmena aprovada planteja que el partit té com a "objectiu fer efectiu aquest estat independent de forma immediata, fent efectiva la república catalana". La mesa de la ponència defensa, en canvi, "una petita variació" amb la fórmula: "de manera immediata tan aviat com sigui possible", ha explicat Font.\nNomés es durà a votació del ple doncs el debat sobre la immediatesa, ja que la resta del text -que inclou "fer efectiva la república"- sí que ha tirat endavant. En roda de premsa des del Palau de congressos de Catalunya, Font ha detallat que la ponència política té encara un centenar d'esmenes per ser debatudes. De fet, calcula que cinc de les ponències acabin el debat a mitja tarda però calculen que la ponència política no resolgui fins abans de sopar i més endavant, l'organitzativa. Precisament, la que modifica l'estructura del partit, ja ha aprovat també alguns elements. Segons ha explicat Font, s'ha consensuat que l'assemblea es convoqui cada quatre anys per a la renovació dels òrgans de direcció i que cada dos anys sigui ideològica. Ara bé, si en sotmetre a votació l'informe de gestió aquests primers dos anys la direcció no supera el 50% dels vots, "automàticament" es convocarà una assemblea nacional per a renovar la direcció. Si l'executiva rep l'aval de les bases en l'informe de gestió, es ratificarà per mantenir el mandat els dos anys restants. També s'ha acordat ampliar el consell nacional de 300 a 450 persones, i que d'aquests dos terços siguin persones del territori.


Búsqueda de Alberti, Editor - Llibreria Altaïr.\nMaterias Arte (2) Ciencias Sociales (20) Fotografía / Gran Formato (5) Guias (6) Literatura (15) Montaña / Deporte / Aventura (1) Zona Geográfica Mundo (1) África (1) Europa (26) Idiomas Catalán (31) Formatos Ilustr. tapa rustica (2) Ilustr. tapa dura (2) Precios De 15 a 40 euros (31) Disponibilidad Disponibilidad (4)\nALBERTI, EDITOR Eliminar filtro Quitar filtros\nPASCUAL SANPONS, ORIOL\nEn aquest llibre descobrim una part de la història de Barcelona per mitjà d'alguns edificis, personatges i esdeveniments relacionats amb la fascinació per l'orientalisme viscut entre el final del segle XIX i principi del XX.\tDeu edificis exòtics encara existents: Paranimf de la Universitat de Barcelona, Casa Pere Llibre, Edifici Alhambra, Casa Vicens, Casa Bruno Cuadros, Pavell...\nCATALANS DE GUINEA, ELS\nARMENGOL, ANTONI D'\nEl maig de 1969 es produí la fugida massiva de colons d'una petita possessió espanyola a l'Àfrica: Guinea Equatorial. Entre ells hi havia catalans que hi havien nascut.Seduït per les seves històries, Antoni d'Armengol en va fer un documental que s'emeté per TV3 i ara n'ha fet un llibre, en què dóna als protagonistes l'oportunitat d'explicar les seves experiències, com era la vi...\nAquest llibre, coeditat amb l'Ajuntament de Barcelona, l'Associacio d'Amics i Comerciants de la Placa Reial i la Fundacio SETBA, mostra la historia de la placa Reial des dels seus inicis fins a l'actualitat. Hi ha anecdotes, personatges, indrets, locals, negocis... i l'opinio dels veins i les veines que hi viuen. Una historia que mai no s'havia explicat! ...\nAques llibre és la continuació de "Mercats de Barcelona. Segle XX". És la història dels mercats barcelonins construïts durant el segle XX i XXI, una proposta inèdita:\tSarrià · Sant Gervasi · Sants · Galvany · Sant Andreu· Ninot Sagrada Família · Carme · Horta · Vallvidrera · Guinardó · Sagrera · Estrella Tres Torres · Bon Pastor · Montserrat · Mercè · les Corts · Guineueta San...\nCIUTAT MODERNA (BARCELONA 1921-1930), LA\nEntre 1921-1930 Barcelona desenvolupà el seu projecte de ciutat metropolitana, la Gran Barcelona somiada, símbol de modernitat, però ho hauria de fer amenaçada per un clima de violència social exasperada, primer, i sota un règim de repres- sió generalitzada, després. Es tracta de deu anys imprescindibles per comprendre la ciutat actual, que tot just s'anunciava, un període ple ...\nRevivim quinze episodis de meteorologia extrema esdevinguts a Catalunya en els últims 150 anys. Sabrem les causes i les conseqüències de les nevades, els aiguats, les sequeres i les tempestes més famoses del país. Entre d'altres, les tràgiques riuades del Vallès i la gran nevada del dia de Nadal de 1962, l'aiguat que va assolar Montserrat el 2000, les mànegues i tornados de 200...\nEn aquest llibre presentem Barcelona des d'un punt de vista no tractat fins ara: el de la ciència i el coneixement. Recollim els fets científics més rellevants esdevinguts a la ciutat relacionats amb la salut i la medicina, l'estudi de la natura, els esforços dels científics barcelonins per assimilar les lleis de la física i la química, i el paper de la ciència en el desenvolup...\nQuè tenen en comú una fotògrafa, una espiritista, una empresària, una concertista, una pintora, una industrial i una activista cultural? El fet de ser dones, viure a Catalunya, i estar condicionades per les restriccions pròpies d'una època passada, entre el final del segle XIX i el principi del XX. Totes elles comparteixen una força vital, la de no plegar-se als prejudicis soci...\nPrepareu-vos per a reviure fets horripilants, visitar escenaris de crims, conèixer víctimes i botxins, entrar en cel·les miserables, assistir a judicis tumultuosos i conèixer el desenllaç d'unes històries escrites amb la sang d'aquesta terra. Anem de l'Alt Urgell a la Ribera del Ebre, de l'Anoia a la Conca de Barberà, tot passant pel Vallès Occidental, el Segrià i el Solsonès, ...\nALBERTI, EDITOR Eliminar filtro


Kurita Hospital - hospitals - Hitachi-naka - Altres ciutats a ibaraki - Ibaraki - Japó - Hospitalsworldguide\nPàgina d'inici › Per país › Japó › Ibaraki › Altres ciutats a ibaraki › Hitachi-naka › Kurita hospital\nKurita hospital Hitachi-naka > Altres ciutats a ibaraki > Ibaraki > Japó\nHeu acabat la vostra carrera mèdica o d'altra cura mèdica? Esteu pensant fer una pràctica a Kurita Hospital? Si necessiteu saber l'adreça o el telèfon d'aquest hospital a Hitachi-naka, Japó, consulteu aquí tota aquesta informació.\nTots els serveis i serveis de salut que necessiteu, els trobarà a Kurita Hospital. Serveis de qualitat i amb la seguretat de ser atès per un equip de grans professionals, coneixedors del seu problema de salut i amb molts anys d'experiència.\nAquí podeu consultar totes les informacions i comentaris sobre Kurita Hospital. Coneixes aquest hospital i vols deixar el teu comentari també? Podeu fer-ho des de la pestanya "Publicar informació", ubicat a la part superior dreta d'aquesta pantalla.\n505 toyobami, naka, ibaraki prefecture 311-0117, japan\nLlistat de hospitals pròxims a Kurita Hospital\nKyouwa Chuo Hospital- (Situat a 41.62 km)\nMito Red Cross Hospital- (Situat a 6.92 km)\nIchihara Hospital- (Situat a 47.31 km)\nShimura Hospital- (Situat a 5.80 km)\nIshioka City Medical Association Hospital- (Situat a 30.01 km)\nTsuchiura Kyodo General Hospital- (Situat a 42.75 km)\nIbaraki Hospital- (Situat a 15.78 km)\nMito Saiseikai General Hospital- (Situat a 7.25 km)\nHitachinaka Womens Hospital- (Situat a 7.98 km)\nMito Central Hospital- (Situat a 10.07 km)