ZAHRAT ASAHARA: Zahrat asahara (la novel·la)\nZahrat asahara (la novel·la)\nAquesta és la novel·la de la que parlo allà a dalt, no és una novel·la gaire bona, però es clar, la vaig haver de fer en una setmana... llavors, cosata una mica, i sobretot si és la primera vegada que en fas una... espero que us agradi, encara que no us espereu molt d0això. ja en fareu comentaris....\nCAPÍTOL 1 No vull dormir!!\nMentre acabàvem de sopar els grans de la casa, li vaig dir a la meva néta, la Sabah, que anés a dormir perquè sinó, l’endemà no es podria llevar, i havia d’anar d’excursió. Però ella no va voler anar a dormir fins que jo no li expliqués una de les meves aventures, algunes de ficció i d’altres, que havien passat de debò. I la d’aquell dia era de veritat. Vaig acabar de sopar i me’n vaig anar amb la meva néta. Ja s’havia posat el pijama i s’havia estirat al llit, només hi havia encesa la llumeta de la tauleta de nit. Pensava que estava dormint, però pel que es veia, m’estava fent una broma infantil, de les seves. Em vaig llençar sobre d’ella, però amb compte, per fer-li pessigolles. No parava de riure, i fèiem molt de xivarri. La meva filla, la Teslem, ens va fer la bronca, a mi i a la Sabah. Ella i jo ens vam mirar i quan la Teslem se’n va anar a la sala d’estar, les dues ens vam posar a riure. Al cap d’una estona, vaig tapar amb la manta la Sabah, li vaig arreglar el coixí, i em vaig preparar per explicar-li la meva història.\n- La meva història comença així-,\n- Amb vint-i-cinc anys, ja acabada la carrera de cantant, era reconeguda a gairebé tot Catalunya, els joves venien als meus concerts, cantaven les meves cançons i em recolzaven.\nUn dia uns productors em van plantejar de fer una gira per tota Espanya, perquè em coneguessin els ciutadans de la Península, deixant a un costat Portugal. Vaig estar dos mesos i dues setmanes fora de la meva ciutat. Quan vaig tornar a casa, Barcelona, vaig gravar el meu tercer disc, hi havia cançons en català, en francès i en anglès.\nAls vint-i-sis, ja tothom em coneixia, i fins i tot alguns d’altres continents, com ara la Shakira, que tothom la coneix. Totes les meves companyes de classe, de l’escola. Em trucaven i em deien que encara no m’havien oblidat i que era la seva millor amiga. Jo sabia que m’ho deien per propi interès, per sortir a la tele, o a les revistes, amb mi. Totes elles des de la infància, que em deixaven de costat. Perquè deien que jo mai arribaria a ser cantant, el meu somni des de ven petita. I que llavors, els hi encomanaria la mala sort. Per això mai me les vaig creure i mai vaig anar amb cap de les cinc. Perquè sinó, s’aprofitarien de mi.\nDeixant això a un costat...\nAnava a cantar, a locals de gent jove, a residències d’avis, a escoles de disminuïts físics i psíquics...\nJo m’ho passava molt bé fent tot això, i sobretot cantar, el meu somni.\nCAPÍTOL 2 Gratuït, gratuït!!\nUna vegada, el president d’una associació de nens amb càncer, em va demanar que anés a cantar gratuïtament per a tots aquells nens i nenes que ja feia temps que ho havien demanat, fins i tot, a la carta del Reis Mags, al Pare Noel i al Tió.\nEls diners no era una de les coses que més em preocupava, perquè sabia que els joves en aquells temps, no tenien gaire bon salari, i per això ho feia de franc.\nQuan vaig arribar al lloc on havia de fer “el concert”, per dir-ho d’alguna manera, per aquells nens amb càncer, vaig tenir una sensació molt forta. Tots els nens em miraven sorpresos, alguns fins i tot em van venir a abraçar, i ho feien molt fort, encara que d’altres eren més reservats i només em somreien, però jo sabia que els feia molta il·lusió.\nEm vaig seure al seu costat i tots junts vam començar a cantar. Se’ls veia molt feliços , i jo que mai m’havia imaginat que uns nens amb molts problemes de salut, em poguessin fer sentir tant bé com em sentia aquell dia.\nQuan ja vam acabar de cantar, els vaig abraçar molt fort i me’n vaig anar. Ja atravessada la porta d’aquell local, tots els nens em van cridar (Shalia!!!), jo em vaig girar i, a que no saps que tenien en les seves mans...\n- no, explica, explica...\nDoncs bé, tenien un dibuix enorme, fet per ells, i em van dir tots alhora:\n(-perquè ho pengis a la teva habitació, et donarà sort!!)\nJo molt emocionada, ho vaig agafar, i em vaig posar a plorar com una bleda, però això sí, d’alegria. Des d’aquell dia me’n recordo d’ells, i de molts altres nens que vaig anar a visitar. Jo, d’aquestes coses en vaig fer moltes. I la que més em va agradar és quan vaig anar als Campaments de Refugiats Sahrauís. Que és la història que aquesta nit t’explicaré.\n- però àvia, on tens aquell dibuix que et van regalar aquells nens ?\n- ho tinc a l’altell, un dia d’aquests, que el teu pare ens el baixi, d’acord?\n- D’acord, però ara continua la història.\nCAPÍTOL 3 Riiing.... Qui és?\nEren les deu del matí, del dia 3 de febrer de l’any 1976. estava a la dutxa, i el telèfon va sonar. Jo no podia atendre, però al veure que insistien molt,\nvaig apagar l’aigua, em vaig posar el barnús i quan vaig arribar al telèfon, ja havien penjat. Vaig tornar a posar-me a la dutxa. Vaig encendre l’aigua...\n- no m’ho diguis, et van trucar...\n- exactament-, el telèfon va tornar a sonar, aquesta vegada, no m’ho vaig pensar ni un moment, vaig sortir de la dutxa i vaig atendre al telèfon.\n- Era el president de la RASD (del Sàhara), que volia...\n- Que volia?\n- Espera, deixa’m acabar de parlar.\nVolia que anés a cantar per a totes les Wilaies (ciutats del Sàhara), que anés per els hospitals, per les escoles, per els ajuntaments...\nAixí sortiria per la televisió, que la famosa Shalia, o sigui jo, estava ajudant al Poble Sahrauí. Llavors,el govern, s’anadonaria de que necessita ajuda de veritat.\n- ho vas acceptar?\nJo li vaig dir que m’ho havia de rumiar, i que quan sapigués la resposta ja el trucaria. Ell em va donar el seu número de telèfon, ens vam despedir i vaig penjar. ja no me’n recordava de que m’estava dutxant, i quan em vaig mirar al mirall, per casualitat, em vaig adonar de que duia el barnús , llavors va ser quan vaig tornar a la dutxa. M’ho vaig rumiar durant nou dies, i al final vaig decidir que...\n- què vas àvia, que si o que no?\n- Esclar que si.\nVaig agafar el telèfon i el vaig trucar:\n- hola sóc la Shalia i el truco per dir-li la resposta de la seva proposta.\n- Hola Shalia, estava esperant la teva trucada impacientment. Què has decidit?\n- He decidit que si, que hi aniré amb molt de gust.\n- Moltes gràcies, ja m’imaginava que em diria que si, perquè ets una persona meravellosa.\n- A tu, i ja quedarem per a veure quant te’n vas i quants dies.\n- D’acord, adéu.\nVaig penjar el telèfon i enseguida vaig fer-li una trucada a la meva mare.\n- Hola mare, al final si que me’n vaig al Sàhara\n- Molt bé filla, me’n alegro per a tu, serà un gran repte per a la teva carrera de cantant.\n- Gràcies mare, però creus que estic fent bé?\n- Esclar que sí, així veuran que ets una bona persona.\nPerò també estava molt trista, perquè no em veuria durant molt de temps sense veure’m.\nCAPÍTOL 4 si.. o no..? Sí!!\nEl dia 5 del mateix mes, el president de la RASD, em va telefonar i em va dir que el dia 20 de febrer i que hi estaria tres mesos.\nJo al principi pensava que era molt de temps, però al final em vaig convèncer a mi mateixa.\nEl dia abans de marxar, ja tenia totes les coses preparades per anar-me’n i el dia 20, la meva mare em va acompanyar a l’aeroport. El vol sortia a les 10:30 del vespre, i hi havíem d’estar a les 9:30.\nPer l¡altaveu cridaven el meu vol. Vaig agafar la bossa, i vaig fer un petó la meva mare i me’n vaig anar cap a l’avió.\n- Filla! Quan arribis, em truques, i ja em diràs el número de telèfon per localitzar-te, d’acord?\n- D’acord, ja ens parlarem...\nLi vaig dir adéu amb la mà i ella em va tirar un petó. Un cop passada a porta ja no veia a la meva mare, i tampoc la veuria durant molt de temps. Jo no sé si la meva mare es va posar a plorar, perquè és molt sensible, com jo. Que em vaig posar molt tristona.\nVaig entrar a l’avió i vaig buscar el meu sallent. Hi havia molta gent que no coneixia de res,però el que si sabia és que anaven als Campaments de Refugiats Sahrauís per ajudar a aquella gent tant pobre. Tant al Sàhara com d’altres països del tercer món.\nEm vaig seure al sallent nº 12, que estava gairebé tocant a la cabina del pilot. Ales 11:30, el air Argelí, la companyia d’avions en la que viatjava, ens van donar el sopar, hi havia una safateta amb tonyina i pollastre, una altre amb una amanida, un altre am un pastís de xocolata, i al costat d’aquestes safatetes, hi havia dos panets amb mantega, amb melmelada o amb formatgets. Jo, com que no tenia gana, i apart no feia gaire bona pinta, ho vaig agafar i m’ho vaig posar dins de la motxilla, per si després tenia gana o per qualsevol cosa. No vaig ser la única que ho vaig fer, perquè per el que vaig veure, molta gent de la zona del davant, també ho van fer.\nDesprés del fastigós sopar, ens van fer omplir uns paperets, que havies de posar el DNI, de que treballaves, quants anys tenies...\nQuan vaig acabar d’omplir el paperet, em vaig quedar dormida fins que vam parar a Orà, una de les ciutats més grans que hi ha a Argèlia , a carregar l’avió de benzina. Vam estar una hora sencera parats a Orà, sense fer res. Bé, ens van deixar anar al lavabo. No ens van deixar baixar de l’avió, ni per fumar una cigarreta.\nHe de reconèixer que mai m’havia estat tant avorrida ni tant agobiada om aquell dia.\nEl mòbil no em funcionava, bé, si que funcionava, el que volia dir és que no tenia cobertura.\nVaig fer petar la xerrada amb una noia, més o menys de la meva edat, que estava asseguda al meu costat. Anava al Sàhara per complir un projecte que tenia amb les tarbies (guarderies, en àrab). Portava molt material, com pissarres, jocs, taules, cadires,... perquè així els nens petits tinguessin més qualitat d’ensenyança. També vam estar parlant amb un noi jovenet també de la nostre edat, que hi anava com a metge, feia visites als hospitals, per ajudar-los en les operacions, cures o qualsevol recepta mèdica. En aquell moment em vaig adonar de que aquell poble necessitava i necessita molta ajuda, i que hi ha gent solidària que fa que no ho passin tant malament, encara que no és gaire fàcil. Els tres, en Quim, la Montse i jo ens vam conèixer una mica més. Em van explicar que en els campaments, es classifiquen en Wilaies (comarques), i dins de les Wilaies , en daires (ciutats), i dins de les daires en barris (1,2,3,4). En Quim, començava la seva ruta a la Wilaia de l’Aaiún, després a Smara, a 27 de Febrer, a Ausserd, i per últim a Dackla.\nLa Montse començava a Ausserd, després a l’Aaiún, a Smara, a 27 de Febrer i per últim a Dackla. I jo no sabia, ho únic que sabia és on començava, a Smara. Tots tres vam començar a parlar, perquè la Montse em va preguntar si jo era la Shalia, la famosa cantant. Jo i vaig dir que si, i tots dos em van dir que ells havien estat al meu concert de Barcelona. I que els hi havia agradat moltíssim. Allà mateix els hi vaig dedicar una cançó. I tots es van emocionar.\nCAPÍTOL 5 Quina sensació!!\nCom el viatge era molt llarg, em van proposar de que escrivís una cançó relacionada amb el Sàhara. I que l’afegís en el meu últim disc, encara no acabat.\nEls hi vaig fer cas i vaig començar a compondre una cançó. Parlava de l’ajuda que necessitaven aquesta gent i que encara quedaven persones solidàries. Em referia a totes les persones que estàvem en aquell avió, i els que no.\nJa estava gairebé acabada quan ens van avisar de que ens havíem de cordar els cinturons perquè faltava poc per aterrar.\nVaig agafar el paper on estava escrivint la nova cançó dedicada al Poble Sahrauí, i me’l vaig guardar a la motxilla. Em va agafar una mica de pànic, quan l’avió estava baixant. Dona una sensació...\n- Àvia, mai m’has cantat aquesta cançó... perquè?\n- Espera que acabi d’explicar-te aquesta història i te la cantaré, d’acord?\nNo sé, en realitat, em va agafar molta, el que es pot dir molta no, però he de reconèixer que si que vaig tenir bastant por. En tenia tanta que no m’havia adonat de que ja estàvem a terra. La Montse i en Quim, també tenien por, se’ls hi veia a la cara. Les hostesses de vol, ens van avisar de que ja podíem baixar de l’avió. Llavors em vaig descordar el cinturó, vaig agafar la meva bossa i vaig baixar de l‘avió. Quan estava a baix, em vaig trobar a la Montse i a en Quim esperant-me al costat de les escales de l’avió.\nTots tres vam començar a caminar cap on ens indicaven els soldats. Al ca d’una estona em vaig adonar de que aquell aeroport era militar. Perquè les pistes estaven envoltades per militars armats amb escopetes i metralladores. Com si fóssim (gent dolenta), la veritat és que en aquell moment, quan vaig veure que hi havien tants militars, vaig passar una miqueta de por, perquè em preguntava a mi mateixa que com era possible que m’hagués ficat en aquest embolic. Al cap i a la fi, on vaig, necessiten molta ajuda i no importa el que haguem de passar. El que importa és poder ajudar a la gent que ho necessita de debò, i no són gent de viure de la caritat dels altres. Almenys és el que m’han explicat. Dintre de poc sabrem tota la veritat. I jo ho veuré amb els meus propis ulls, llavors si que podré opinar.\nCAPÍTOL 6 Pistoles, escopetes i militars..\nSeguint el camí que ens indicaven els militars, vam arribar a una porta que conduïa a una gran habitació on hi havien les nostres maletes. Entravem de dos en dos o de tres en tres. Jo vaig entrar amb els meus dos “amics”, la Montse i en Quim. Hi havia unes casetes on havies de donar aquell paperet que ens havien fet emplenar dins de l’avió. Els argelins se’ls miraven , i et feien unes quantes preguntes i llavors et deixaven entrar a l’habitació on hi havia les maletes.\n- Per el que veig és cantant, no?\n- Si, de Catalunya\n- D’acord, pot passar\nAquesta va ser la conversa que vaig tenir amb el militar. Quan vaig passar, em vaig esperar a la Montse i a en Quim. Quant van acabar d’interrogar-los, tots tres plegats, vam entrar a buscar la nostra maleta. Enseguida les vam\ntrobar, ho únic que no em va agradar va ser que les bosses les llençaven al terra, com si fossin draps bruts. Llavors, quan ja teníem les maletes, hi havia un altre militar que te la obri i t’ho registrava tot. A mi no em van treure res, però a la Montse li van treure la càmera de fer fotos. Jo la portava amagada, perquè a mi ja m’havien avisat.\nEns van dur cap a fora, on hi havia quatre camions, un per a cada Wilaia. Jo m’havia de pujar en un camió que anava a Smara, però al veure que la Montse i en Quim pujaven en un altre, m’hi vaig pujar amb ells. Només érem nosaltres tres, en aquell camió. Bé en realitat, després, al final van venir et persones més.\nEn teoria havíem de sortir de l’aeroport Argelí, a les 6:30 del matí. Però com els argelins són molt tranquils, vam sortir a les 7:15. ens van obrir les portes, van passar llista, per veure que ningú es quedés allà. I el camió va començar a caminar, això si, molt a poc a poc. Darrere nostre hi havia tots els altres camions, que també anaven molt lentament. El camió estava molt destrossat, no tenia sallents, havíem de seure sobre de les maletes, per no fer-nos mal al cul, encara que era impossible. Estava destapat, i feia molt soroll. Vam seguir una recte que arribava fins a una rotonda, el nostre camió es desviava cap a la dreta, i tots els altres cap a l’esquerra. “no sé perquè el nostre, cap a un cantó els altres cap a un altre. Potser es va equivocar, o és que l’Aaiún era cap a l’altra banda...\nTots els que estàvem en el camió ens vam mirar estranyats.\n- S’havia equivocat?\nJa començava la zona de desert. Només dúiem 10 minuts i ja em feia mal les galtes del cul, de tants sots que hi havien .... imagina’t quan portéssim dos hores i mitja.\n- Deuria fer molt mal\n- Sí, bastant.\nCAPÍTOL 7 tot per una roda ...\nQuan ja portàvem gairebé una hora, la roda del camió es va punxar, i a més a més no li quedava gairebé benzina. Tota la gent que hi anàvem dins del camió, ens vam mirar, i no amb un somriure , ni molt menys. El conductor, va baixar del camió i també ens va fer baixar a nosaltres, per veure si podia arreglar la roda. Però era massa difícil, perquè no tenia un gat, i el camió pesava molt. Com que la Montse ja havia anat altres vegades per allà, ens va proposar a mi i a en Quim d’anar a buscar ajuda. Tots dos li vam dir que si. Li vam consultar al conductor, ell ens va dir que no amb el cap, però nosaltres li vam insistir molt. No el vam convèncer gens ni mica, però tampoc ens ho va prohibir. Els tres vam començar a caminar cap a l’oest, i de tant en tant anàvem parant, per dir cap a on seguir, si cap aquí o cap allà. Després d’una hora caminant, que per cert, no trobàvem res de res. Ens vam adonar que ens havíem perdut en el mig del desert. Amb la calor que teníem, i amb el pes de les motxilles tota l’estona. Tots tres teníem gana, i com portàvem el menjar de l’avió, ens el vam menjar, però no tot per si de cas.\nEns vam quedar parats, sense fer res, esperant que vingués algú. La Montse va trobar una serp verinosa, al veure-la va saltar i va cridar molt fort. En Quim la va matar amb una pedra. Quan ja estàvem cansats d’esperar, ens vam aixecar i vam caminar una mica més. Ens vam trobar amb uns arbres, sense fulles i mig morts. A uns quilòmetres vam veure un cotxe, vam començar a córrer, però el cotxe cada cop estava més lluny. Els tres alhora vam cridar, però no ens escoltava. Continuàvem corrent durant una bona estona darrere d’ell. En Quim se li va ocórrer de llençar pedres contra el cotxe, perquè ens veiés. Al final, el conductor del cotxe ens va sentir i va frenar. Vam pujar al cotxe i... el noi molt estranyat, ens va preguntar d’on veníem. Durant el camí li vam estar explicant. Quant vam arribar a la Wilaia, a casa seva, ens van fer entrar dins de la haima. Ens van convidar a prendre un té i alguna cosa per menjar. El que més ens va sorprendre va ser el ritual dels tres tés. La dona que preparava el té, que per cert, parlava correctament la nostra llengua, ens va explicar perquè es prenien els tres tés. Cada un tenia un gust diferent com la vida mateixa:\nØ El primer té, és amarg com la vida\nØ El segon té, és dolç com l’amor\nØ I el tercer, i últim té és suau com la mort.\nMentrestant ens preníem el té, vaig reflexiona sobre la manera de pensar d’aquesta cultura sobre la vida i la mort, molt diferent a la nostra.\nQuan vam acabar, ens vam acomiadar amb les seves paraules ( mahbés, en àrab). Cadascú de nosaltres ens vam anar a realitzar el nostre projecte, per això havíem vingut.\nJo vaig començar amb un altre planning, aquell noi jove,el del cotxe, va ser com el meu guia. Ell i jo vam fer un pacte, jo cantava per tot arreu on ell volgués, i a canvi em regalaria l’única flor del desert que hi existia en aquells moments. Tots dos ho vam acceptar, i vam començar a complir-ho.\nTothom em rebia amb moltes ganes, no sé com expressar-ho, tot els hi semblava poc, als llocs on anava em regalaven penjolls, polseres, melhfas ( la seva vestimenta), anells... i si no tenien res per obsequiar-me, ho feien amb un somriure. Vaig cantar per tot arreu on ell em va dir: als hospitals, a escoles, on es reunien els avis... un cop acabada la meva gira, ell va anar a complir la seva part del pacte.\nCAPÍTOL 8 com a recompensa...\nAl dia següent va escollir a tres dels seus familiars o amics,i es van preparar per la marxa cap al desert. Quan ho van tenir tot preparat, com era tradició, es van prendre els tres tés, no pensis que és una cosa ràpida, sinó que van estar com gairebé dues hores, això és molt normal, no medeixen el temps com nosaltres.\nEn acabar l’últim té, es van acomiadar dels familiars, van agafar els seus estris sense perdre de vista la tetera, el fogonet i sobretot, el té. I se’n van anar cap al seu destí. Jo em vaig quedar una mica enguixada, perquè no sabia on anaven i si tornarien sans i estalvis. Però la mare del noi, em va dir la frase més popular que es deia als Campaments: “no pasa nada”, jo no em vaig quedar amb aquella frase gaire convençuda, però si resignada.\nJa era hora de dinar, i la mare em va convidar a entrar a la cuina amb ella, si es pot dir cuina. Em vaig sentir com una més de la família ja que deixar entrar a la cuina, és una cosa molt íntima, només hi poden entrar els membres de la família. Mentrestant fèiem el dinar, la Fatimatou, la mare em va començar a explicar el risc que corrien. Primer havien d’arribar amb cotxe a un lloc indefinit del desert on només hi havia un arbre, això sí, sense fulles i mig mort, en aquell lloc indeterminat havien de deixar el cotxe i començar la seva ruta caminant, i esquivant les mines antipersones que hi havia per el camí. Per no trepitjar cap, anaven tirant pedres. Passat tot el camp de mines, que si anava bé, es trigava tot un dia. Arribaven a l’entrada a una cova subterrània, on hi havia, a part de diferents proves, hi havia diferents animalons verinosos, com serps, taràntules... totes aquestes proves no me les va voler explicar, va comentar de que no les sabia, però jo vaig suposar de que eren de vida o mort. Si superaven totes aquelles proves, cosa molt complicada, havien d’agafar unes bicicletes mig trencades que es trobaven a la sortida de la cova. Era molt difícil, perquè les rodes estaven punxades, els frens no funcionaven, les marxes: si posaves la sis, et posava la 1, no tenia sellent, bé el que tenia era molt petit, i feia molt mal, perquè es clavava el ferro.\nQuan arrivaben al lloc on els hi indicava, un mapa escrit al terra, més ben dit a la sorra, trobàven una capsa, allà estava la flor del desert, que era l’obsequi que em portàven a mi. Havien d’apretar un botó, i començava la conte enrere, en aquells trenta segons, havien de desxifrar una contrasenya, que hi havia per poder obrir la caixa forta. Tots quatre van passar uns vint segons molt intensos, perquè si no podien desxifrar la contrasenya, s’haurien de quedar allà per sempre. Al final, amb les pistes que hi havia en un full sobre la caixa, els quatre la van desxifrar. Quan quedaven deu segons la tapa de la caixa on estava la flor, es va obrir, i tots quatre, es van posar plens d’alegria, i no només perquè s’havien salvat la vida, sinó, perquè podien complir el pacte amb mi.\nDe tant contents que estaven, van estar uns cinc minuts cantant la victòria, però el que ells no sabien, és que si la caixa estava més de cinc minuts oberta, però amb la flor dins, la caixa es tancava, però això sí, trigava vint segons en tancar-se.\nAixí que la tapa de la caixa, es va començar a tancar quan els quatre van tenir un pressentiment, però dolent. Es van mirar, van mirar a la flor i .... tots es van posar nerviosos, la van intentar obrir amb les mans, però pesava tant que no podien ni els quatre junts. Llavors, un d’ells va agafar una pedra i la va posar just per on encaixava la tapa amb la caixa, es van relaxar una mica, i entre els quatre, van tornar a intentar de nou això de pujar la tapa. Però no van poder, i amb els nervis li van donar un cop a la pedra que aguantava la tapa, i va caure cap a fora. Ara sí que es van adonar més ràpid, i van agafar uns pals que hi havia per allà, i entre tots van bloquejar la tapa. Ara si que van poder obrir-la. La van agafar enseguida i van començar el viatge de tornada.\nAl tornar no havien de fer cap prova, perquè tenien un forat en forma de la flor que havien agafat. La ficaven dins i tot s’anul·lava. Van passar tots els obstacles anul·lats, corrents per si es tornava a posar en marxa. Van arribar al cotxe i van tornar cap a casa. Quan van arribar, me la van entregar, i tot el poble Sahrauí, estava sorprès del que havien fet. I jo també. Amb la flor ja entregada, em vaig quedar uns dies més i me’n vaig anar cap a Barcelona.\n- I no tenien cap ferida?\n- Sí, però cap d’important.\nMe’n vaig anar amb la consciència ben tranquil·la, perquè sabia que havia fet un bon treball.\nDes d’aquell dia me’n recordo del noi, que per cert no t’havia dit com es diu, Mahfoud, aquest és el seu nom.\nDesde llavors, cada any baixo als Campaments de refugiats Sahrauís, per visitar a la meva família, el Mahfoud, la Fatimettou, i tots els altres.\nPer això ara ja sé parlar Hasssania, el seu idioma.\n- A veure, diguem en Hassania, com estàs Sabah?\n- Squifick Sabah?\n- I, em dic Shalia?\n- Ana asmi Shalia.\nBé, ara ja saps tota la meva història del Sàhara, és hora d’anar a dormir, no creus?\nSi, però ara entenc perquè la mama i jo tenim noms àrabs.\nMolt bé, ara si que a dormir.\nI aquesta va ser la història que més em va agradar explicar-li a la meva néta. Perquè des del dia que vaig tornar del Sàhara, he estat lluitant per la seva llibertat, i fer conèixer en el món on viu molta gent del tercer món, gent que està a la pobresa total, i que gairebé ningú es preocupa d’ells, només de gastar i gastar per satisfer el nostres desitjos.\nAixí que ara suposo que la meva néta aprengui d’aquesta història, i no només ella, sinó que també, quan sigui gran com jo, li expliqui als seus néts.\nI com em va dir un noi Català que havia anat moltes vegades al Sàhara, “ o t’enamores del desert completament, o l’odies a mort” i a mi em va enamorar completament del tot. Per això hi vaig anar tantes vegades. I ara si fós jove, ja estaria allà.\npublicat per la Alba Garcia i Galocha en 19:25\nEtiquetes: la meva novel·la\nm'ha encantat, és una història molt bonica. Penso que si jo hagués estat la teva professora t'hauria posat un excel·lent per la imaginació per la bona construcció de la història, i sobre tot per la temàtica.\nT'has plantejat tornar-la a escriure amb molt més de temps pel simple plaer de contar la història? Vull dir que no per obligació sinó per devoció?\nPenso que amb una mica d'ajut sortiria un relat curt preciós.\nUna abraçada i un consell: no paris d'escriure.\n26 d’abr. 2007, 12:52:00\nmoltíssimes gràcies Antònia, tens raó, però m'agradaria que amb una mica de temps, si vols, m'ajudessis a redactar-la millor, o almenys a donar-me idees per poder ampliar-la. perquè tinc entès que tu ets molt bona redactora (escriptora...)\n26 d’abr. 2007, 19:43:00\nPer fi he tingut una estona per poder llegir la teva novela. És que ultimament arribo molt cansada de la feina i no tinc ganes de res.\nAvui que he tingut un moment he pogut gaudir-ne.\nEt felicito de debò, m'ha agradat molt, he pogut passejar pels campaments des de casa meva, mentalment he pogut veure els paisatges, he recorregut les escoles, hospitals on la Shalia va actuar.\nEstic totalment d'acord amb tu que el desert enamora.\nCom diu l'Antònia: no paris d'escriure.\n4 de maig 2007, 20:30:00\nmoltes gràcies per haver-lo llegit, encara que no és una novel·la gaire maca ni tampoc gaire emoionant, però almenys, he pogut fe´-ne una al cole parlant del meu segon poble. El Sàhara.\nGràcies de nou i fins un altre.\nAh! et dono le gracies a tu i a l'Antònia per judar-me a fer un blog millor\n5 de maig 2007, 11:59:00\nviatge als campaments de refugiats saharauis


Un jove de la Garrotxa donarà la volta al món carregat de farro - El Gerió Digital\nUn jove de la Garrotxa donarà la volta al món carregat de farro\nDurant dos anys cuinarà aquest ingredient arreu dels països que visiti\nDimecres, 11 de desembre de 2013 11:29h\nAdrià Homs en un dels seus viatges © Facebook\nOlot Televisió / Garrotxa / La Vall de Bianya\nEl jove, Adrià Homs, de la Vall de Bianya (Garrotxa) es prepara per donar la volta al món. El projecte, que ha anomenat ‘La Volta a la Terra’, tindrà un caràcter educatiu i cultural. Homs marxarà amb unes bosses de farro que cuinarà arreu dels països que visiti, i del qual, se’n faran receptes combinant el producte de la Vall de Bianya amb la gastronomia de cada nació.\nLa sortida està programada per iniciar-se el proper 2 de febrer juntament amb un company. Per emprendre el viatge, Homs compta amb la col·laboració del grup de joves de la Vall de Bianya i de l’Ajuntament. El jove bianyenc calcula que trigarà un mínim de dos anys a completar el viatge.\nEl dia de la marxa d’Adrià Homs coincidirà amb la setena edició de la Fira del Farro de la Vall de Bianya. El poble li prepararà un especial comiat. Més enllà de l’aventura, el viatge de l’Adrià tindrà un caràcter cultural, i és que marxarà amb bosses de farro que cuinarà arreu dels països que visiti.\nAdrià Homs amb Pep Nogué cuinant farro © lavoltaalaterra.cat


Crònica de les VI Jornades d’història del Monestir de les Avellanes | Grup d'Arxivers de Lleida\nRT @AAC_GD: Curs [6/2020] Seminari: Arxius Històrics Seminari gratuït centrat en els arxius històrics! Modera: @Diplomaticat ⏰: 3h 💰: Gr…GALL\t18 minutes ago\n16 Juliol 2015 16 Juliol 2015 by gruparxiverslleida\nCrònica de les VI Jornades d’història del Monestir de les Avellanes\nEdat mitjana, Ortodoxia i Heretgia, VI Jornades d'Història del Monestir de les Avellanes\nLes Jornades d’història del Monestir de les Avellanes sobre la història de l’Església i la religiositat, han arribat ja a la seva VI edició i aquest any s’han centrat en les “Creences a l’època medieval. Ortodòxia i heretgia” i en tot aquest temps no només han mantingut la qualitat en els continguts i les intervencions, sinó que han aconseguit incorporar al calendari d’activitats de la Comarca de la Noguera, el Sopar Medieval i el Concert de música al claustre, com activitats de divulgació històrica obert a tots els públics.\nNo és fàcil mantenir aquest format, sobretot tenint en compte el calendari que els estudiosos de l’Edat Mitjana tenen a terres de Lleida. Aquest any començava amb el 5th International Medieval Meeting Lleida, 25 -26 juny 2015 a Lleida; continuava amb les VI Jornades del Monestir de les Avellanes, 29 i 30 juny; finalitzant a Balaguer amb la Càtedra d’estudis medievals del Comtat d’Urgell – XX Curs d’estiu ‘L’assistència a l’Edat Mitjana’, 1, 2 i 3 de juliol. Tot i així un cop més l’organització ha estat impecable i els ponents han mantingut i elevat el nivell de qualitat que ja és costum.\nEs van iniciar amb una esplèndida ponència del Dr. José María Ruíz Simón que ens va parlar dels orígens de la paraula tolerància i de com una virtut que durant l’època romana es considerava individual i que s’afegia a la paciència per a definir la capacitat d’aguantar el dolor o la desgràcia, amb el temps passarà a ser un concepte polític. Ja durant el segle XII en el Dret Canònic es defineix com la capacitat d’exercir el domini polític sobre els altres i va ser a partir d’Innocenci IV que entra en joc la dialèctica si s’ha de tolerar o no les pertorbacions de la llei natural per part dels no cristians. D’aquesta forma la tolerància passa a ser una mena de permís comparatiu: Es tolera un mal menor per evitar un mal més gran, clar que això amb el temps pot canviar i el que era tolerable pot deixar de ser-ho.\nÉs d’aquesta forma que el cristianisme passa de ser una religió perseguida a ser una religió perseguidora i la seva jerarquia utilitzarà la tolerància com una mena d’instrument de control social i una forma d’exercir el poder a través d’arguments aristotèlics de Tomàs d’Aquino. Així mentre la tolerància només es justifica per allò que aporta, l’heretgia fa mereixedor de l’expulsió de l’església a través de l’excomunió i del món per la mort. Caldrà exercir la misericòrdia, però només per donar el temps necessari per a la rectificació, quan ja no sigui possible caldrà extirpar-la.\nAixò justifica que la tolerància no sigui una qüestió de Justícia sinó de prudència, virtut exclusiva del Príncep i s’utilitza quan s’escau apartar-se del que és honest per allò que és útil. Potser per aquesta raó podem trobar en la iconografia del XIII al XV un seguit d’imatges i transposicions que d’un altre forma es podrien considerar herètiques. Aquest va ser el desenvolupament de la ponència de la Dra. Rosa Alcoy que ens va presentar (i crec que demostrar) la teoria que en el transcurs del període esmentat les representacions iconogràfiques amb donants van evolucionant cada cop de forma més evident cap a escenes amb fons epifànic, formant part o fins i tot substituint als protagonistes tradicionals, sense que en cap cas no es produeixi una reacció evident de la jerarquia eclesiàstica contra aquesta forma de “transgressió” o al menys de laxitud en la interpretació de les Escriptures incorporant als donants als personatges sagrats com si fossin un més d’ells.\nNo es va exercir aquesta tolerància amb les dones i homes acusats del crim de bruixeria a Catalunya com ens va explicar el Dr. Pau Castell, conclusió a la que ha arribat després d’estudiar els judicis per bruixeria dels segles XII i XIII. També en aquest cas una condició que és individual, la capacitat de conèixer remeis, verins i tradicions sanadores o no, es converteix en col·lectiva i també de forma artificiosa per poder utilitzar unes eines que ja es tenen, les de les altres heretgies, contra unes quantes persones que d’alguna forma no s’acollien a tot allò que manava la Sta. Mare Església. Calia convertir els casos aïllats en comunitat herètica organitzats per destruir tot allò que estava d’acord a la llei natural. Aquest fenomen cal relacionar-lo amb les persecucions de jueus i leprosos del segle XIII i que reapareix amb l’epidèmia de 1340 i també en els temps del Cisma . Tot i així sembla que no s’entendrien les persecucions sense relacionar-les amb el fenomen dels predicadors com Vicent Ferrer o Bernardino de Sienna que van inflamar a les masses fins que per evitar un mal major es van dictar ordinacions municipals en contra de les pràctiques de bruixeria, les primeres van ser les d’Àneu, però seguiran altres que les prendran com a model en tots els països de la Corona d’Aragó i la seva influència.\nNo podíem acabar una jornada dedicada a l’ortodòxia i a l’heretgia sense referir-nos als càtars i al moviment beguí del Languedoc. El desenvolupament del primer tema va córrer a càrrec de Carles Gascón, que va distribuir en un mapa algunes de les rutes d’expansió/circulació del catarisme que són segures i documentades i altres que són més incertes documentalment, però que atenent a les dinàmiques familiars que aprofitava el catarisme per la seva difusió es poden aventurar. La difusió i el seu caràcter de moviment perseguit fa que les xarxes que s’implanten en el territori siguin curtes en número i tancades, basades socialment en una petita noblesa molt implantada en el territori que aprofita les seves xarxes familiars per donar recolzament a la comunitat. Tanmateix que en alguns casos la implantació es deu més a estratègies polítiques i econòmiques que a convenciments reals i per tant tenen una implantació efímera i un escàs recorregut en el territori. La reivindicació principal d’aquesta comunitat tenia molt a veure al fet que tal i com ja havien aconseguit en el govern de les ciutats volien participar en el govern de les institucions religioses.\nDelfi Nieto va ser l’encarregada d’aclarir-nos que l’heretgia beguina o valdesa, no tenia res a veure amb les bones dones beguines del centre d’Europa. També ens va assenyalar que l’heretge sempre és l’altre. Aquesta heretgia té el seu origen en la pugna de les diferents branques que els franciscans van tenir al llarg de finals del segle XIII fins a principi del XIV quan en 1317 Joan XXII dicta una butlla papal en la que s’ordena a totes les faccions obeir als superiors, però uns quants monjos dels dits espirituals no estaven disposats a abandonar el que creien era el camí de la seva Ordre i van ser jutjats i cremats per heretgia, d’aquí el nom de “l’heretgia dels beguins cremats”. El problema és que les seves idees es van considerar herètiques, entre elles la defensa de la pobresa de l’Església i l’assumpció de les idees d’Olivi, entre les que sobresortia la inutilitat en aquell moment de l’Església com a intermediària entre l’home i la divinitat. Així es difon a través d’una xarxa d’estudis preexistent no tant per donar refugi a les persones som per preservar el missatge. Una xarxa sustentada, aquesta és la teoria de la Sra. Nieto, per dones, ja que eren les que es quedaven als pobles i ciutats, les que acudien a les presons i als hospitals, mentre que els homes fugen i difonen el missatge. És un moviment con una base social basada en població rural d’extracció mitja-baixa, al contrari que els càtars, tenen els seus propis “herois”, Trencavel, i alguna “heorïna” Na Prous Boneta, que rep el missatge directament de Déu i l’ha de fer públic per mandat diví, per tant la prudència no és una de les seves característiques i mor a la foguera.\nVam finalitzar les ponències amb Julia Pavón que va desenvolupar els dos conceptes, ortodòxia i heretgia, en el marc de les ordres militars i com partint ja d’un inici contestat per teòlegs i intel·lectuals en relació al caràcter religiós de les dites ordres, se passa a prescindir-ne quan per les circumstàncies polítiques i religioses l’oposició es fa més gran, en proporció directa al poder i riqueses que obtenien, deixen, doncs, de ser útils i passen a ser perseguits i dissolts.\nEl cas dels templers és el més paradigmàtic.\nEncara ens quedava gaudir una estona de conversa amb el Dr. Pladevall sobre el papat i les seves circumstàncies durant els segles X al XIII en especial dels tres mals que per extensió eren també de l’Església, la simonia, el nicolaisme i el no saber llegir ni escriure i en aquest context hi va haver 26 papes fins que el Concili Lateranense IV els papes passen a ser triats pels cardenals i poc a poc la reforma que entra per França des de l’abadia de Cluny s’estén per occident.\nEn la taula rodona final en la que, com ja és costum, es van recollir les idees principals que s’havien anat posant de manifest durant els dos dies. A mode de conclusió i com a reflexió final, el professor Hugo Basualdo va concloure que les heterodòxies i heretgies aconsegueixen la mobilització de la societat, introduint qüestions socials i espirituals que permeten avenços importants. Finalitzava la seva dissertació posant en valor la importància de pensar diferent, potser caldria afegir que és igual d’important que d’una forma o altre aquest pensar diferent el trobem documentat d’una manera o altra i que aquesta informació és preservi en arxius accessibles.\n← Previous Post Vacances: els documents també necessitem descansar\nNext Post → Arxipèlag, parlem d’arxius i els seus voltants


Caminem per aquell indret: Ruta del Ferro\nAvui anem a Andorra! I, a més hi anem a fer una ruta preciosa i assequible. La Ruta del Ferro d'Andorra és un itinerari cultural que forma part d'un projecte transpirinenc que té com a leitmotiv el ferro i la seva transformació.\nUs recomano que comenceu des de la Mina de Llorts i fins arribar a la Farga Rossell, d'aquesta manera sempre fa baixada! i evidentment podeu fer-la d'anada i tornada si voleu moure'us més!\nÉs una ruta curteta de menys de 10 km que, evidentment es poden convertir en 20! A més, és una ruta distreta perquè al llarg del camí perfectament senyalitzat hi trobem escultures fetes amb ferro d'artistes d'arreu del món!\nLa que m'agrada més a mi, és la que us poso en foto!\nAndorra és el paradís per als qui ens agrada la natura!!!!\nPublicat per Tudis a 15:02\nEtiquetes de comentaris: caminar, camins, cultura, excursió, muntanya, natura, recorregut, rutes


Noel Eduardo / @NoelEduardo\ndimecres, 17 gener 2018\nLlicenciat en Sociologia, doctor en Història, escriptor, membre de la CUP i mestre de secundària, el lleidatà (nascut accidentalment a Barcelona el 1977) Ramon Usall va publicar al 2017 dos llibres que, diu, “sintetitzen el que algú ha definit com una personalitat polièdrica, perquè toco quatre de les meves grans passions vitals, com són la novel·la […]\nCarles Viñas / @CarlesVinyas\ndimarts, 28 novembre 2017\nAquest mes d’octubre passat es compliren 24 anys de la fundació del Partit per la Unitat Sèrbia (SSJ), la formació ultranacionalista promoguda per Željko Ražnatović, líder paramilitar acusat de nombrosos crims contra la humanitat durant la Guerra dels Balcans. Conegut pel sobrenom d’Arkan, un dels noms falsos que proclamava la seva fictícia nacionalitat turca i […]\nAS Saint-Étienne: quan perdre et fa etern\ndilluns, 18 setembre 2017\nÒscar Garcia Junyent s’ha estrenat aquesta temporada a la banqueta de l’AS Saint-Étienne, històrica entitat esportiva francesa lligada des de la seva fundació a la classe obrera de la ciutat. ‘Les Verts’ són, de moment, els únics que tenen dret a lluir a la seva samarreta l’estrella que acredita haver guanyat 10 campionats nacionals francesos. L’entrenador […]\nPolítica, mitjans de comunicació i futbol\ndilluns, 17 juliol 2017\nEl divendres 30 de juny, el Parlament de Catalunya es va fer ressò de la polèmica encetada per l’espot de TV3 dedicat a la final de la Copa d’Europa disputada entre el Reial Madrid i la Juventus de Torí. En la comissió de control de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA), Vicent Sanchis, director […]\ndivendres, 7 juliol 2017\nEl món de l’esport, com el món en general, és masclista. Els esports són masculins. Es diu futbol quan juguen els homes. Futbol femení, quan juguen les dones. Qui diu futbol diu hoquei sobre patins. Això passa també amb la literatura. No hi ha literatura masculina, però n’hi ha de femenina. Hi ha bona i […]\nSer de l’Espanyol a Catalunya, un esport de risc\ndimecres, 26 abril 2017\nNo sé què pensaria si jo fos ‘perico’ i escoltés el polític que acabaria sent l’alcalde de la meva ciutat dient: “És una desgràcia tenir un gendre de l’Espanyol”. I si els mitjans de comunicació del meu país, públics i privats, fessin gestos molt evidents de la seva fília pel meu rival i alhora d’ignorància […]\nCarles Viñas i Natxo Parra: “El Sankt Pauli demostra que un altre futbol és possible”\ndijous, 20 abril 2017\nEns trobem amb l’historiador Carles Viñas (Barcelona, 1972) i l’advocat laboralista Natxo Parra (Barcelona, 1981) per xerrar sobre futbol i compromís social. Se’ls veu atrafegats però contents amb les presentacions que fan aquests dies del llibre que acaben de publicar, ‘Sankt Pauli. Un altre futbol és possible‘ (en dues edicions: en català, per Tigre de Paper, i en castellà, […]\nL’eclosió del futbol a Rússia: de l’Imperi tsarista a la Revolució de Febrer\nAquest 2017 es commemora el centenari de la Revolució Russa. Un esdeveniment de gran rellevància històrica que suposà la fi d’un dels imperis més extensos del món després de gairebé dos segles d’existència i la caiguda de la dinastia Romanov a recer de l’oblidada Revolució de Febrer. Tot plegat, a més, es produí en un […]\nFutbol autogestionat, el nou equip de l’exjugador blaugrana Oleguer Presas\nBoedo: futbol, barri, art i reivindicació\nFutbol ‘traspassat’ als Estats Units: l’enèsim perjudici per a l’aficionat\nEspanya als Mundials de futbol: entre Montalbán i la ‘fúria espanyola’\nEl Júpiter, el club de barri, obrerista i catalanista que ens explica la Catalunya del segle XX


La ''Decadència'' i Bellpuig - El Temps de les Arts\nDetall del cos central del mausoleu de Ramon de Cardona. Font: Ajuntament de Bellpuig.\n10 de Desembre de 2019 11 de Desembre de 2019 Damià Amorós Albareda\nQuan parlem sobre la cultura dels segles XVI, XVII i XVIII a Catalunya, especialment des de la renaixença, s’ha identificat com un període de menor esplendor que els anteriors. Denominant aquest període dins les arts, tot i que més especialment en la literatura, com al “Decadència”. Provocada, per diferents fets socials, polítics, econòmics i bèl·lics: el traspàs de la corona cap a Castella, la pèrdua del poder econòmic al Mediterrani, epidèmies, diferents guerres al llarg del segle XVII i XVIII…\nCertament en la literatura, trobem pocs exemples d’excel·lència com en els segles anteriors: Fontanella, el rector de Vallfogona, Timoneda… son algunes de les plomes destacades. Potser el cas de les arts és diferent. A Catalunya la producció durant el Renaixement i el barroc és realment destacada. Una gran quantitat de pintors, escultors, mestres de cases, gravadors… trobem actius a casa nostra. Però el fet de trobar una gran quantitat de tallers actius, la documentació d’un gran nombre de treballs i d’encàrrecs fa no que tinguem una producció d’alta qualitat sinó que tinguem molta producció.\nEscala de caragol del convent de Sant Bartomeu. Font: Ajuntament de Bellpuig.\nDins del sac on introduïm les obres del Renaixement i el barroc al nostre país, hi ha poblacions força destacades, potser més de les que ho foren en el seu temps: Tortosa, Girona, Mataró, Vic, Manresa, Valls, Tàrrega, Riner, Solsona… i també Barcelona, com és obvi.\nD’artistes en podem destacar una llarga llista, alguns d’ells forans, des d’Ordóñez, Bru, Forment, Díez de Liatzasolo, Nunyes, Mates, Borgonya, Fos, Serafí, Cuquet, Juncosa, Serra, Espinalt, Grau, Bonifàs, Tramulles, Costa, Viladomat, Pla… per citar-ne alguns.\nQui busca troba: de Renaixement i barroc n’hi ha. Deixem enrere aquella idea que a Catalunya no en trobem. Deixem enrere la idea de la “Decadència” Però l’hem de buscar bé i en llocs amb solera, molts d’ells vinculats a personatges destacats del seu temps. A més, també, molts fora de la zona metropolitana. Potser necessitarem allunyar-nos de Barcelona i arribar a comarques.\nLa cerca pot aturar-se prop de l’autovia A-2, a la sortida 496 direcció Bellpuig / Barbens. Seguint per aquesta via, arribem a Bellpuig (l’Urgell) i d’allà seguim, no més, de 500 metres. Just al costat de la carretera s’aixeca una de les construccions més destacades del Renaixement a Catalunya: el convent de Sant Bartomeu.\nVista del convent de Sant Bartomeu. Font: Ajuntament de Bellpuig.\nEl complex arquitectònic del convent de Sant Bartomeu de Bellpuig, aixecat sobre una antiga ermita dedicada al sant, resta lligat a una de les personalitats més destacades del segle XVII a la Corona d’Aragó, incloent-hi els seus territoris fora de la península, Ramon Folc de Cardona-Anglesola (Bellpuig, 1467 – Nàpols, 1522) qui fou a més de senyor de Bellpuig, virrei de Sicília i Nàpols.\nEls primers treballs de construcció, ja vinculats als franciscans que poblarien el convent, s’iniciaren el 1507, moment en què el virrei obtingué del Sant Pare, en aquell moment Juli II (Albisola Superiore, 1443 – Roma, 1513), la butlla que l’autoritzava a aixecar el convent sobre l’antiga ermita.\nAl llarg dels segles XVI i XVII s’aixecaren els diferents espais del convent. L’edifici, de planta rectangular, s’organitza al voltant de dos claustres. El primer només amb dues galeries obertes, el presideix una font siscentista.\nClaustre del convent de Sant Bartomeu. Font: Ajuntament de Bellpuig.\nEntre els dos claustres, trobem l’accés a la planta superior. Una interessant escala del segle XVII, on destaquen els arcs de mig punt que transformen la imposta en falsos capitells, les voltes de l’arrencada i especialment la seva barana sense desmerèixer la volta estrellada del conjunt.\nEn el segon claustre, en les seves galeries altes, apareix un dels elements més destacats del convent. Les dues galeries superiors, afegides al conjunt original, presenten en el seu primer nivell una destacada solució. Les columnes trenquen els seus angles per pujar fins a l’arquitrau i entaular amb el següent fust de columna, d’aquesta forma creen una seqüència geomètrica que segueix en tot aquest primer pis. Solució que també trobem a la galeria superior de l’Hospital de Santa Magdalena de Montblanc, atribuïda al mateix autor de Bellpuig: Joan Llopis.\nA partir d’aquest segon claustre, trobem l’antic refetor -amb el seu lavabo, per rentar les mans-, la sala capitular, l’accés a la sagristia i les altres dependències annexes. Dins d’aquestes sales també trobarem part de la col·lecció de plants de ceràmica procedents d’unes obres realitzades a l’església parroquial de Sant Nicolau, durant 1969, exposats una part al Museu de Lleida i l’altra al convent.\nDels altres elements del convent de Bellpuig, mereixen una menció el mirador del Duc. Una galeria que s’obre en un dels murs exteriors del conjunt, amb un interessant treball d’arquitectura sobre pedra. També cal remarcar l’escala d’accés al campanar, una escala de caragol construïda en pedra, que ocupa el buit de la torre del campanar.\nTambé s’aixecà, com la resta de convent, durant els segles XVI i XVII l’església del convent. Greument afectada per l’ocupació dels soldats durant la Guerra del Francès. Amb el retorn de la comunitat, el 1815 s’inicià la restauració. Degut de l’exclaustració del 1835, tornà a desfer-se l’obra realitzada, fins que el 1899 l’ocuparen els pares paüls, els que aixecaren una església nova, aprofitant elements de l’anterior, a principis de segle XX. Actualment el conjunt resta gestionat per l’Agencia Catalana del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.\nEl conjunt de Sant Bartomeu és inseparable de la figura del seu fundador. Però el seu fundador, o com a mínim la seva tomba, sí que fou separable del seu convent.\nMausoleu de Ramon de Cardona. Font: Wikicommons, autor: Amador Alvarez.\nEntre els anys 1531 i 1842, l’església del convent guardà el mausoleu de Ramon Folc de Cardona-Anglesola. Encarregat per la seva esposa, Isabel de Requesens (?, 1496 – Nàpols, 1532) a Giovanni da Nola (Nola, 1488 – Nàpols, 1558) entre 1522 i 1525. Autèntica obra mestra del Renaixement napolità conservada a Catalunya i assimilada com l’exponent més destacat d’aquest corrent artístic a casa nostra.\nUn cop acabat, el conjunt fou desmuntat peça a peça i traslladat de Nàpols fins a Salou a través del Mediterrani. Arribat a la capital de la Costa Daurada un conjunt de carros passaren per Reus, Valls, Cabra del Camp, Senan, Sant Martí de Maldà i fins Bellpuig, on es muntà de nou.\nEl Mausoleu, realitzat sobre marbre, segueix la tipologia d’arc triomfal, que vol simbolitzar la victòria del virrei sobre els seus enemics i remarca la voluntat de passar a la posteritat, per aquest motiu també era important la seva localització a Sant Bartomeu. El primer nivell representa la batalla de Massalquivir, on el Cardona participà i que comportà la conquesta de la plaça.\nEn el segon nivell, obert sota l’estructura de l’arc, la presideix la figura del difunt, jacent, on trobem elements de la seva armadura i representacions de personatges de la mitologia clàssica. Sobre la figura de Ramon de Cardona apareix un relleu de la Pietat, adaptat a la forma de l’arc. La clau de l’arc és presidida per l’escut d’armes.\nL’entaulament de l’arc és sostingut per un fris al·lusiu a la batalla guanyada pel difunt, qui fou capità general de la Santa Lliga, als venecians vora el riu Brenta. A l’àtic hi trobem una màndorla amb la Mare de Déu, sostinguda per dos àngels. Els cossos laterals del mausoleu són enriquits amb escultures al·legòriques, situades dins fornícules, i trofeus.\nLa importància del conjunt, ja apreciada des de la seva arribada a Catalunya, en motivà el trasllat a l’església de Sant Nicolau. Més tard la seva restauració al llarg del segle XX –especialment després de la Guerra Civil Espanyola- i el seu reconeixement com a Bé Cultural d’Interès Nacional, el 1925.\nBellpuig pot erigir-se com a capital del Renaixement a la Terra Ferma. Una taca del Renaixement i barroc que s’estén per tota la nostra geografia i que ens ha de fer present la llum que actualment historiadores i historiadors de l’art posen sobre el que, des de finals del segle XIX, hem mal anomenat “Decadència”.\nLa Cultura a Casa - 20 de Març de 2020\nEl paper del Museu de Valls - 13 de Març de 2020\nL’Art Primer o el Primer Art - 25 de Febrer de 2020\nEtiquetes Bellpuig, Damià Amorós Navegació per les entrades


desembre 2014 - CIP - Molí d'en Rata\nTALLER DE MATISSE REALITZAT PELS ALUMNES DE 1ER DE L’ESCOLA FRANCESC ESCURSELL\nEl 2 de desembre ens va visitar un grup de 1er de l’escola Escursell i dijous passat i avui han estat els altres dos grups els que han realitzat el taller de Matisse. Després de visualitzar un powerpoint a la sala d’audiovisuals han passat a la sala de tallers i han fet la seva particular obra d’art inspirada en el color tal com feia el propi pintor.Uns em deixem unes fotos.\nAquesta entrada s'ha publicat en Escoles 2014-15, Tallers d'art i patrimoni el 18 de desembre de 2014 per Cecilia Aradilla.\nEl CIP Molí d’en Rata estrena bloc!\nSigues benvingut al bloc oficial del CIP Molí d’en Rata. Des d’aquí compartirem les activitats que s’hi fan, qui el visita o quins recursos s’hi ofereixen. Et parlarem del patrimoni de Ripollet i t’anirem presentant Els tresors del Molí. Però també serà el lloc en el que et demanarem la teva col·laboració per dur a terme accions ben variades. Alhora serà un espai on publiquem tot allò que tingui a veure amb patrimoni i ens sembli que pugui ser del teu interès.\nL’objectiu principal de tot plegat? que entre tots i totes vetllem per protegir i difondre el nostre patrimoni, un bé que ens és comú.\nTot just comencem a caminar en aquest nou projecte, per això, durant un breu temps, es podrà seguir encara el bloc http://molidenrata.blogspot.com.es/.\nIniciem una nova aventura. T’hi vols afegir?\nAquesta entrada s'ha publicat en General el 11 de desembre de 2014 per CIP Molí d'en Rata.\nTALLER DE PIET MONDRIAN REALITZAT PELS ALUMNES DE P-5 DE L’ESCOLA GASSÓ I VIDAL\nAquest matí, tot i la pluja, els alumnes de P-5 del Gassó han baixat fins al CIP Molí d’en Rata per realitzar un taller sobre el pintor Piet Mondrian màxim exponent de l’art abstracte. Un cop han conegut algunes nocions bàsiques de la filosofia d’aquest artista com per exemple que mai utilitzava el color verd, s’han posat mans a l’obra…\nTALLER DE MATISSE REALITZAT PER UN GRUP DE 1ER DE L’ESCOLA F. ESCURSELL\nAquest matí ha passat pel CIP Molí d’en Rata el primer grup de 1er de l’escola Francesc Escursell per tal de portar a terme el taller d’art modern i contemporani ¨Matisse: pintant rentallant.¨ Us hem deixem unes fotos!!\nVeient el power point…\nAquesta entrada s'ha publicat en Escoles 2014-15, Tallers d'art i patrimoni el 2 de desembre de 2014 per Cecilia Aradilla.


La música country va sorgir cap al 1900, fruit de la barreja de cultures dels emigrants arribats a Amèrica. Aquesta barreja va donar com a fruit també una nova forma de ballar, molt característica de la cultura americana.\nEl Country pot ballar-se sol, en parella o en grup, formant rengleres; així que no tens excusa per no provar-ho!\nNivell Avançat – Dilluns de 20.30h a 21.30h\nNivell Intermig – Dimecres de 20.30h a 21.30h


Central Inn Motel Los Angeles (CA) Estats Units - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n4074 South Central Ave, East Los Angeles, Los Angeles (CA), Estats Units, 90011 - Veure al mapa\nTé alguna pregunta per a Central Inn Motel?\nBarri East Los Angeles East Los Angeles East Los Angeles Centre de Los Angeles East Los Angeles LAX – Aeroport Internacional de Los Angeles\nMés informació sobre Central Inn Motel\nConvenientment situat a Los Angeles (CA), Central Inn Motel és una base ideal des d'on explorar aquesta ciutat fantàstica. Tota l'emoció del centre de la ciutat és només a 5.4 km. Amb les atraccions principals de la ciutat com Dunbar Hotel, Estudis NBC, Museu de Bombers Afro-Americans a prop, els visitants de l'hotel estaran encantats amb la seva localització.\nCentral Inn Motel també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Los Angeles (CA). A l'hotel s'hi pot gaudir d'unes comoditats de primera classe com recepció 24 hores, Zones públiques amb Wi-Fi, aparcament de cotxes, màquina venedora, zona de fumadors.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara catifes, aire condicionat, aparell de televisió, TV satèl•lit/cable, plat de dutxa per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Central Inn Motel.\nGetty Center - 21,46 km\nObservatori Griffith - 12,77 km\nCentre Staples - 3,88 km\nSala de Concerts de Walt Disney - 5,16 km\nMuseu d'Art del Comtat de Los Angeles - 11,07 km\nMuseu de Bombers Afro-Americans - 2,23 km\nPlanta Embotelladora Coca-Cola - 2,37 km\nSports Arena Memorial de Los Angeles - 2,61 km\nMuse Afro-Americà de California - 2,62 km\nAssociació Automobilítica de California del Sud - 2,82 km\nNens de 1 a 20 any [inclosos] Gratuït si s'usen els llits existents.\nComentaris d'Agoda (9)Comentaris de Booking.com (139)\nTots els tipus de viatgers (9)Viatger de Negocis (2)Parelles (3)Viatgers en solitari (1)Famílies amb infants petits (2)Famílies amb infants grans (1)\nSanford, Estats Units\ncristuan, Estats Units\nKinshuk, Estats Units


La piscina coberta de Les Pereres acull els primers esdeveniments de la temporada - Xtradio\nLa piscina coberta de Les Pereres acull els primers esdeveniments de la temporada\nEl CN Xàtiva exerceix d’amfitrió en aquest inici de curs\nDissabte passat, la piscina coberta del Poliesportiu Les Pereres de Xàtiva va ser seu de la primera jornada de la Lliga Infantil de la temporada 2020-2021. Aquesta jornada es disputava en tres seus al mateix temps i Xàtiva van competir el CN Ontinyent, el CN Picassent, el CN Silla i el CN Xàtiva. Finalment, van participar un total de 48 nadadors en les proves de 200 m lliures i 200 m braça.\nDel club xativí cal destacar els resultats de Nadia García, primera en 200 i segona en 200 m braça, Andrea Soriano, tercera als 200 m braça, i Guillem Casesnoves, segon en els 200 m braça.\nD’altra banda, els avancem que dissabte 14 de novembre el poliesportiu Les Pereres de Xàtiva acollirà una nova competició, en aquest cas la Primera Jornada de la Lliga de Promeses – Jocs Esportius en les categories de Benjamí i Aleví que, igual que la competició del passat cap de setmana, serà sense públic.


Recercant en obert: 2021\nEines de descoberta d’accés obert\nPresentem aquí Open Science Lens i Unpaywall, dues extensions que localitzen les versions en obert de les publicacions científiques.\nActualment hi ha milers de revistes que publiquen els continguts en accés obert, però encara predomina el model de publicació de subscripció que en limita l’accés gratuït. Des de fa gairebé 20 anys, un dels objectius de l’accés obert ha estat oferir una alternativa legal per poder accedir als resultats de la recerca que es troben darrera una barrera econòmica. L’alternativa més utilitzada ha estat la de dipositar còpies dels articles científics en els repositoris, però no sempre ha estat fàcil localitzar aquestes còpies.\nAmb aquestes dues extensions es simplifica la cerca d’alternatives gratuïtes a les publicacions científiques.\nOpen Science Lens (OSL). El plug-in Open Science Lens és una extensió gratuïta desenvolupada per OpenAIRE que funciona amb Google Chrome.\nPermet localitzar la ubicació de publicacions, dades i altres objectes resultants de la investigació que estiguin identificats amb un DOI.\nOSL utilitza la informació disponible a OpenAIRE Explore i ofereix resultats a enllaços a documents en accés obert.\nPel articles embargats, informa d’aquesta restricció d’accés amb la data de finalització. Però si aquesta restricció no ha estat modificada al repositori original, no detecta si la data ja ha expirat i l’article es troba disponible.\nL’extensió treballa directament detectant el DOI en una pàgina web i mostrant una icona blava al seu costat. També ofereix una pestanya lateral desplegable amb la informació sobre les versions trobades: en obert, embargat (amb la data de finalització d’embargament) i restringit; a més d’un enllaç a les diferents fonts que contenen el contingut original.\nLes opcions de configuració encara són limitades (detecció manual o automàtica del DOI)\nUnpaywall. El plug-in Unpaywall és una extensió gratuïta desenvolupada per Our Research que funciona amb Mozilla Firefox i Google Chrome.\nUtilitza la informació disponible a la base de dades pròpia, permetent localitzar la ubicació de publicacions en PDF a text complet que estiguin identificades amb un DOI.\nEl codi font de l'extensió d’Unpaywall s’allotja a github.com.\nL’extensió treballa directament detectant el DOI en una pàgina web. Si el localitza mostra una icona d’un cadenat:\nObert, i en color verd/daurat/bronze : versió legal i sense embargar de l’article gratuït a text complet.\nTancat, i en color gris: no ha pogut trobar cap versió legal d’accés obert d’aquest article.\nLes opcions de configuració permeten distingir les diferents versions d’accés obert: verda, daurada i bronze.\nScopus i Web of Science l’han integrat a les seves bases de dades.\na 7:23 a. m. Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: accés obert, open access, revistes científiques\nEstudi sobre el model diamant de revistes d'accés obert\nUs presentem el primer estudi de SPARC Europe sobre revistes diamant d'accés obert, és a dir revistes que no cobren als autors per publicar ni als lectors per llegir i que normalment són finançades per institucions acadèmiques, governamentals o societats científiques. Aquest estudi, encarregat per cOAlition S i finançat per Science Europe, es va realitzar des del juny de 2020 fins al febrer de 2021 i van participar, juntament amb SPARC Europe, altres 9 institucions com OPERAS, Utrecht University, DOAJ, UiT The Arctic University of Norway, LIBER, OASPA, ENRESSH, Redalyc-AmeliCA i CSI.\nPodeu consultar l'informe i les recomanacions aquí\nTambé us podeu descarregar un resum de dues pàgines i veure l'entrada del blog de SPARC Europe.\nA l'estudi s'examina la sostenibilitat d'aquest tipus de revistes i es dóna una sèrie de recomanacions per fer-les econòmicament sostenibles. El model diamant d'accés obert promou la inclusió i la bibliodiversitat, ja que serveix per a una àmplia gamma de disciplines, idiomes, països i comunitats i fa que la publicació en accés obert sigui veritablement accessible a tothom eliminant els obstacles econòmics. Per totes aquestes característiques esmentades, el manteniment del model diamant d'accés obert es considera de crucial importància i es vol ajudar a aquestes revistes a complir amb el Pla S.\nExisteix un vast arxipèlag (estimat en 29.000) de revistes relativament petites que serveix a una àmplia gamma de comunitats. A l'informe trobareu revistes UB.\nHi ha reptes operatius en diversitat d'àrees des d'estructures legals i capacitats tècniques fins a processos editorials i models de finançament.\nAugmentar la capacitat i l'eficàcia.\na 5:12 a. m. Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: accés obert, Informes, open access, Pla S\nOpen Research Europe: Nova plataforma de publicació en obert\nEl març de 2020, la Comissió Europea atorgava un contracte a F1000 Research per posar en marxa una plataforma per publicar articles científics resultants de projectes finançats en els programes Horitzó 2020 i Horitzó Europa. F1000 Research és el proveïdor d'altres plataformes similars impulsades per finançadors privats com Wellcome Trust o la Fundació Bill & Melinda Gates, i finançadors públics com el Health Research Board irlandès, entre altres.\nEn relació amb aquesta notícia, el passat 20 d'octubre, dins de la Setmana de l'Accés Obert 2020, va tenir lloc el webminar Més enllà de la publicació en accés obert: les plataformes de publicació organitzat pel CRAI de la UB, on es va parlar de les plataformes de publicació en obert i de la F1000 Research.\nTal com es preveia a l'acord de la Comissió Europea i F1000 Research, la plataforma s'ha posat en funcionament a principis de l'any 2021 i porta el nom d'Open Research Europe. Té per objectiu facilitar a tots els beneficiaris d'Horitzó 2020 i Horitzó Europa una plataforma de qualitat per a la publicació dels seus resultats de recerca en accés obert, sense cost associat, i en total conformitat amb les polítiques d'accés obert de la Comissió. Actualment la plataforma està en fase de prellançament i oberta a publicacions de les següents àrees de coneixements: Natural Sciences, Engineering and Technology, Medical and Health Sciences, Agricultural Sciences, Social Sciences i Humanities and the Arts. Les publicacions presentades i acceptades durant aquesta fase de prellançament d'Open Research Europe seran publicades en el llançament oficial de la plataforma el març de 2021. Aquest nou servei de publicacions seguirà disponible per als beneficiaris de H2020 i Horitzó Europa una vegada finalitzin els seus projectes.\nMés informació a la següent infografia\na 2:36 a. m. Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: accés obert, Comissió Europea, Horitzó 2020, Horitzó Europa, open access\nCada cop més, les agències finançadores de recerca demanen la publicació dels resultats de la recerca en obert, però les principals revistes donen accés als articles majoritàriament per mitjà de subscripció. Les grans editorials científiques normalment permeten la publicació en obert a les seves revistes híbrides a canvi del pagament d'una tarifa anomenada APC (Article Processing Charge). Això ens porta a una doble facturació, les editorials cobren per llegir (la subscripció) i també, per publicar (l'APC) . Aquest problema ha portat a les institucions de diversos països a negociar amb les grans editorials nous models econòmics.\nLa CRUE (Conferencia de Rectores de las Universidades Españolas) ha obert un procés de negociació amb les editorials científiques American Chemical Society (ACS), Elsevier, Springer i Wiley per poder aconseguir unes noves condicions contractuals a partir del 2021 per a tot l'Estat Espanyol. L'objectiu és aconseguir un acord transformatiu perquè, d'una banda, els investigadors no hagin de pagar APC per publicar en les seves revistes i, d'altra banda, s'inclogui una rebaixa en el preu de les subscripcions.\na 2:37 a. m. Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: accés obert, Acords transformatius, Consorcis, CRAIUB, Editorials, open access, UB\nEstudi sobre el model diamant de revistes d'accés ...\nOpen Research Europe: Nova plataforma de publicaci...


Dues famílies en un barri residencial de l'Amèrica dels 50. Aquest és el context de la nova cinta de George Clooney, en què s'entreveu la influència dels Coen\nL’Amèrica dels 50, amb les seves urbanitzacions d’aparença perfecta, ha esdevingut en retrospectiva un univers on copsar la doble moral del somni ianqui, amb totes les repressions i intoleràncies que s’amagaven rere aquestes façanes de vida ideal. George Clooney, que com a director s’inclina a analitzar la història recent del seu país, incideix aquest cop, amb la complicitat al guió dels germans Coen, en el cantó fosc d’Amèrica.\n'Suburbicon' desplega dues històries paral·leles, com veïnes són les seves respectives famílies protagonistes. Matt Damon i Julianne Moore coincideixen en un relat criminal, una mena de revisió de Perdición on una parella d’adúlters comet un assassinat amb l’esperança de deslliurar-se del cònjuge molest i de retruc cobrar-ne l’assegurança de vida. Mentrestant, la família que acaba de mudar-se a la casa del costat pateix un progressiu assetjament per part dels veïns a causa del seu color de pell. Els habitants blancs de Suburbicon no toleren uns afroamericans al barri.\nClooney vol fer un retrat de la misèria moral dels EUA a dos nivells. L’individual, que s’expressa en una trama típica de cine negre, i el social, que denuncia una comunitat racista i excloent. La pel·lícula presenta a més tots els elements habituals en l’obra dels Coen, des de la capa d’humor negre passant per certa misantropia fins al fatalisme d’uns personatges que acumulen calamitats. Però 'Suburbicon' no s’escapa de semblar un refregit de les pel·lícules dels autors de 'Fargo' que no transmet la seva força habitual.


La guerra dels Castellons (o la sempiterna qüestió de noms) – Pren la paraula\n16 abril, 2018 Escrit per Josep Lacreu\nA finals dels anys huitanta, l’Ajuntament del municipi anomenat oficialment, encara hui, Villanueva de Castellón inicià un expedient per a canviar el nom del municipi pel de Castelló de la Ribera, tramitació que no prosperà per l’oposició d’una part dels veïns —o millor dit: dels regidors que els representaven—, que preferien Vilanova de Castelló o altres denominacions alternatives. No entre ara a fer valoracions ni de la genuïnitat ni de la idoneïtat de cap denominació. Simplement constate que el desacord entre les diverses forces polítiques ha fet que durant trenta anys es mantinga com a única forma oficial la denominació castellana. L’actual corporació municipal ha tornat a fer alguns temptejos recentment per a intentar superar la situació d’impàs produïda i, segons sembla, està valorant la possibilitat de proposar la denominació de Castelló a seques, sense cap afegitó ni per davant ni per darrere, que és com es diu popularment.\nEl problema d’esta pretensió és que així és com són coneguts també popularment molts altres pobles que tenen la paraula Castelló com a component del seu nom. Com era previsible, al consistori de la ciutat de Castelló de la Plana no li acaba d’agradar que cap altre municipi s’apropie d’un apel·latiu compartit que, en primera instància, consideren que els identifica a ells —per raons de capitalitat provincial— més que a cap altre municipi. I m’imagine que tampoc els deu fer massa gràcia als habitants de Castelló de Rugat (municipi de la Vall d’Albaida), ni tampoc als municipis catalans de Castelló d’Empúries o de Castelló de Farfanya. Però, en el cas concret de Castelló de la Plana, com a reacció a la iniciativa dels edils de Villanueva de Castellón (opte per fer servir asèpticament el nom oficial), algunes forces polítiques han plantejat la conveniència que siga la seua ciutat, en tot cas, la que s’erigisca en el Castelló per antonomàsia. Però, mentre perduren els debats sense arribar fins al moment a cap consens, una vegada somoguda la qüestió onomàstica, també s’han desfermat altres insatisfaccions latents, com ara el desig d’alguns grups de substituir l’actual denominació bilingüe de Castelló de la Plana / Castellón de la Plana per una denominació monolingüe.\nEls noms dels pobles sempre han suscitat passions. No són simples etiquetes identificatives d’un territori, sinó que són percebudes per molts ciutadans com a expressió simbòlica de la pròpia identitat col·lectiva. Sense entrar en el fons de cap disputa en concret, el cas és que, per unes raons o altres, la toponímia dels municipis valencians està sumida en un caos profund. Tots els municipis de la zona castellanoparlant, sense excepció, tenen com a denominació oficial exclusivament el nom castellà: Ademuz, Cheste, Cofrentes, Jarafuel, Orihuela, Segorbe, Torrevieja… Els municipis de la zona de predomini lingüístic valencià —fent servir la terminologia encunyada per la Llei d’Ús i Ensenyament del Valencià—, en canvi, estan distribuïts en tres grups: d’una banda hi ha els que tenen com a forma oficial la denominació tradicional valenciana, com Alzira, Carcaixent, Llíria, Ontinyent, Vila-real, Xàtiva…; uns altres tenen oficialitzada una denominació bilingüe, com Alacant/Alicante, Alcoi/Alcoy, Elx/Elche, Peníscola/Peñíscola, Sagunt/Sagunto, Xàbia/Jávea…, i finalment hi ha alguns altres municipis valencianoparlants que encara mantenen com a únic nom oficial la forma castellana, com Náquera, Muro de Alcoy, Ráfol de Salem, San Rafael del Río, Sierra Engarcerán…\nEste desgavell, a banda de la imatge negativa que projecta del nostre territori, suposa una dificultat afegida important per a l’ús dels topònims valencians, si més no en els àmbits oficials. Qualsevol usuari, d’ací o de fora, abans de citar cap municipi valencià, es veu forçat a consultar necessàriament el nomenclàtor oficial dels municipis per a no errar el nom. És impossible saber amb seguretat quin és el nom oficial de cada poble amb el goteig continuat de canvis que s’han produït al llarg dels últims quaranta anys. D’altra banda, els perjuís causats a les empreses que treballen amb mapes amb esta situació tan inestable no són pocs. I ara, com a guinda, tenim també els conflictes entre municipis agermanats pel nom.\nA pesar de les dificultats evidents de resoldre res en un tema tan enquistat, no em resistisc a fer algunes reflexions per a intentar, com a mínim, ordenar teòricament les peces del nostre puzle toponímic. Pot resultar útil, abans de res, fer un aclariment conceptual. Les paraules han de servir per a entendre’s, i convé que tots entenguem el mateix quan les usem. Els termes endònim i exònim, claus en esta problemàtica, foren encunyats —i val la pena ressenyar-ho— per la Conferència de les Nacions Unides per a la Normalització de Noms Geogràfics. Un endònim és la forma amb què els habitants d’un lloc es referixen a eixe mateix lloc en la seua llengua autòctona, i un exònim, l’adaptació tradicional amb què es referixen a eixe lloc en altres llengües. La creació d’exònims és un procés natural que es dóna en totes les llengües des de temps immemorials. Per posar un exemple que permeta aclarir esta dualitat conceptual sense despertar suspicàcies, tenim l’endònim London, que és la denominació que donen els mateixos anglesos a la capital del Regne Unit. A partir de l’adaptació d’esta forma en altres llengües, s’han anat generant diversos exònims: nosaltres, sense anar més lluny, li diem Londres, igual que en castellà, en francés, en portugués o en basc; però en italià, en romanés, en turc o en albanés li diuen Londra; i en escocés, Lunnon; en bretó, Londrez; en neerlandés, Londen; en polonés, Londyn; en finés, Lontoo…\nTraslladant esta distinció al nostre àmbit, resulta lògic considerar que en el territori de predomini lingüístic valencià els endònims són les denominacions valencianes dels nostres pobles, i en la zona castellanoparlant, les castellanes. Il·lustrant esta idea bàsica amb alguns exemples, tindríem per tant que Alacant, Carcaixent, Ontinyent o Xàtiva són els endònims d’eixes poblacions, i Alicante, Carcagente, Onteniente i Játiva els exònims castellans corresponents; de la mateixa manera que Ademuz, Buñol, Orihuela o Segorbe són els seus endònims, i Ademús, Bunyol, Oriola o Sogorb els exònims que s’han generat en valencià.\nSobre estes denominacions gestades de forma espontània en cada llengua per a anomenar els noms dels municipis, la forma oficial d’un topònim és una decisió política, i, segons les majories polítiques de cada corporació i el sentit comú dels seus edils —tot molt variable—, s’han anat prenent decisions aïllades al llarg del temps amb un resultat global que —com hem tingut ocasió de constatar— és un autèntic galimaties. L’origen d’este caos està en el procediment per a la tramitació del canvi de nom fixat inicialment en la Llei de Bases de Règim Local. Segurament, per a evitar ficar-se en un terreny pantanós, les diverses disposicions valencianes que han regulat posteriorment la tramitació del canvi de denominació dels municipis (decrets 58/1992 i 69/2017 del Consell) han preservat la potestat de cada corporació local en termes exclusius per a incoar qualsevol tramitació de canvi de nom del municipi.\nPerò no tenia per què ser necessàriament així. En altres comunitats autònomes amb llengua pròpia, de fet, s’han seguit altres vies de normalització de l’onomàstica dels seus municipis molt més eficaces. La Llei de Normalització Lingüística a Catalunya, per exemple, aprovada en 1983, establia que «Els topònims de Catalunya, excepte els de la Vall d’Aran, tenen com a única forma oficial la catalana» (art. 12.1). D’una tacada quedaren oficialitzats amb esta llei tots els topònims catalans. I exactament igual féu la Llei de Normalització Lingüística de les Illes Balears: «Els topònims de les Illes Balears tenen com a única forma oficial la catalana» (art. 14.1). I la del gallec: «Os topónimos de Galicia terán como única forma oficial a galega» (art. 10.1). Si tots ells ho han pogut fer, ¿per què no nosaltres? Hauria sigut l’actuació més raonable. Hauríem pogut evitar el caos actual i, possiblement també, més d’un conflicte en l’àmbit local. A pesar de les dificultats, potser encara estem a temps de fer-ho. S’hauria d’intentar des d’unes bases capaces de generar el màxim consens possible. Els endònims haurien de constituir lògicament la base de les denominacions oficials dels nostres pobles. És la solució més natural i transparent. I això no significa —cal deixar-ho ben clar— que no es puguen fer servir els exònims corresponents de cada municipi quan s’usen altres llengües. Cal conjurar recels infundats. El castellà i el valencià han conviscut al llarg de segles, i cal ser respectuosos amb les denominacions històriques que han anat gestant-se en cada llengua, perquè formen part de la pròpia tradició lingüística.\nPerò això no hauria de ser tampoc cap obstacle per a fixar la toponímia oficial amb la vista posada en el futur. Vivim en un món cada volta més interconnectat per carreteres d’asfalt i per autopistes virtuals per a on discorren milions de bits carregats d’informació. Els navegadors, Google Maps i centenars d’aplicacions informàtiques funcionen a escala planetària. En esta dimensió, la univocitat nominal és una exigència imprescindible. Els noms oficials bilingües, en àmbits com ara mapes, senyals de circulació, adreces de correu o disposicions legals, resulten si més no confusionaris. Inclús en el nivell més terrenal dels interessos econòmics associats a la imatge de cada municipi, els topònims funcionen com una marca comercial. Al marge de les picabaralles locals, el futur avança irremissiblement en eixa direcció.


Millora Professionalment: aquí tens 4 cursos de Xapista de Pintor de Vehicles\nT'apassionen els vehicles? Gaudeixes treballant amb ells i millorar-los? Et convido a que dediquis uns minuts del teu temps i llegeixis aquest article, on t’ensenyarem tot el que necessites saber, per a matricular-te a distància en aquest interessant i apassionant sector.\nEl Curs de Xapista de Pintor de Vehicles és la formació ideal per a tu. Ofereix molts aspectes emocionants tant en la formació com en l'exercici de la carrera. Després de titular-se, podrà ocupar bons llocs de treball i optar a ser cobejat per possibles ocupadors, gràcies als coneixements adquirits.\nTenir una noció o coneixements bàsics és vàlid, però és molt més important formar-se professionalment. Això no té preu, comparat amb el valor agregat que obtindrà el teu futur. Serà una decisió encertada, que tindrà una influència positiva inclusivament en la seva estabilitat econòmica.\nExisteix una àmplia varietat de pàgines formatives en la web, però avui et presentem les millors 4. S'ofereix formació tant a distància com presencial, perquè l'alumne pugui cursar i triar depenent de la seva disponibilitat.\nIgualment, aquests centres d’estudis posseeixen professionals qualificats en l'àrea, amb el que garanteixen que els alumnes aconsegueixin aconseguir la titulació a distància, tenint com a objectiu l'ingrés al mercat laboral.\nEls cursos de Xapista de Pintor de Vehicles, es basen principalment en la pintura. No obstant això, també abasten aspectes quant a la seguretat, preparació, aplicació i solució de problemes.\nTemari del Curs Xapista de Pintor de Vehicles\nCada centre de formació té un temari per a l'aprenentatge, amb les eines i tècniques necessàries del Curs de Xapista de Pintor de Vehicles. Algunes de les assignatures que tenen aquests cursos són:\nMesures preventives per a la pintura.\nPanels de poliment.\nIdentificació de colors y variants.\nPreparació de la superfície.\nSegellat de panells.\nSorties Professionals del Curs de Xapista de Pintor de Vehicles\nEn acabar tots els mòduls i haver aprovat les avaluacions obtindràs el títol Xapista Pintor de Vehicles, que et permetrà exercir com un professional. Aplicant les habilitats i els coneixements tècnics referent als sistemes de pintura de vehicles i per a fer treballs de reparació d'accidents. Aquestes són algunes de les Sortides laborals:\nTècnic de preparació d’acabat.\nReparació de carrosseria de vehicles de motor.\nConcessionaris de automòbils nous.\nBotigues especialitzades a mesura.\nConvertir-me en empresari i posseir el teu propi taller de carrosseria.\nOn Estudiar Xapista de Pintor de Vehicles?\nCom hem vist, existeixen moltes pàgines de centres d'ensenyament en la web, i no és fàcil triar la millor opció. Per això, et volem ajudar per a fer-te l'elecció més senzilla. Aquí tens els 4 enllaços dels millors Cursos de Xapista Pintor de Vehicles .\nmiformacionprofesional.net: http://www.miformacionprofesional.net/Formacion-Profesional-Metal-Mecanica-12/Formacion-profesional-Chapista---pintor-de-vehiculos-206 Formació de professionals que siguin capaces d'incorporar-se al món laboral de manera immediata. Excel•lent opció. Experiència en classes a distància.\neuroinnova.edu.es: https://www.euroinnova.edu.es/Curso-Chapa-Pintura-Automovil/amp Tots els seus processos d'ensenyament i aprenentatge segueixen els més rigoroso controls de qualitat extrems, estant certificats per AENOR per l'ISO 9001 i duent a terme auditories externes anuals que garanteixen la màxima qualitat AENOR.\n1cursos.com: https://1cursos.com/f-curso-de-chapista-pintor-de-vehiculos Oportunitats educatives amb l'objectiu de permetre't estudiar i obtenir una formació de qualitat. Tutors experts i experimentats disposats a orientar-te.\ncursosgratuitos.es:https://cursosgratuitos.es/curso-gratuito-tecnico-profesional-de-chapa-y pintura-del-automovil/ Et presenta cursos gratuïts en línia. Tot l'aprenentatge està basat en metodologies pràctiques.\nOn Titular-se Com a Accés a FP Grau Mitjà\nFP MANTENIMENT D'AVIÒNICA A DISTÀNCIA a CASTELLÓ\nPROVES LLIURES CARROSSERIA a ALACANT\nPROVES LLIURES GRAU MITJÀ PROVES LLIURES GRAU SUPERIOR FP SERVEIS AL CONSUMIDOR A DISTÀNCIA PROVES LLIURES DESENVOLUPAMENT I APLICACIÓ DE PROYECTES DE CONSTRUCCIÓ Aprendre el Curs Ajustador de Mecanic a Distancia Les 4 millors Webs per a estudiar Atencio i Animacio Infantil


S’obre el termini per presentar sol·licituds per a les parcel·les dels horts municipals de Can Mercader i de Sant Ildefons | Noticias Baix Llobregat\nInicio Actualidad S’obre el termini per presentar sol·licituds per a les parcel·les dels horts...\nS’obre el termini per presentar sol·licituds per a les parcel·les dels horts municipals de Can Mercader i de Sant Ildefons\nEntre l’11 de novembre i el 10 de desembre és obert el termini per presentar sol·licituds per accedir a la concessió d’una de les parcel·les de les promocions municipals d’horts de Can Mercader i de Sant Ildefons. Les persones interessades han de presentar una instància a l’Ajuntament, juntament amb tota la documentació requerida, preferiblement per via telemàtica. Presencialment, també es poden presentar a l’Oficina d’Atenció Ciutadana (OAC), de 8.30 a14.30 h i de 16.30 a 19 hores, els dies laborables; en aquest cas és recomanable demanar Cita Prèvia.\nEn tots dos casos, un cop recollides les sol·licituds i aprovada la llista definitiva de les admeses, es procedirà a un sorteig públic per a l’adjudicació de tots els horts disponibles. D’aquesta manera, es posen novament a disposició de la ciutadania un total de 82 parcel·les per al cultiu propi de verdures, fruites i hortalisses, encara que cadascuna de les dues promocions tenen condicions i finalitats diferents.\nEls horts municipals de Can Mercader disposen de 50 parcel·les destinades a pensionistes o persones jubilades de la ciutat, i la concessió és per a cinc anys. Es troben situats entre l’aparcament del Complex Esportiu Can Mercader i la carretera de l’Hospitalet, en un solar de 5.590 m2 a tocar del parc. Disposen d’equipaments i serveis comuns com un sistema de reg amb boca a cada parcel·la, taquilles i compostadors, entre d’altres. El canon anual serà l’establert a les ordenances municipals, i que l’any 2021 ha estat de 57,70 euros.\nPlec de condicions – Horts Can Mercader\nPel que fa als horts de Sant Ildefons, surten a concessió 32 parcel·les. Es troben entre el carrer Almogàvers i l’avinguda República Argentina, a l’espai ocupat antigament per l’INEM. Aquests horts tenen una finalitat social, ja que poden optar a la concessió a persones de la ciutat que estiguin en atur, d’entre 18 a 65 anys, i d’acord amb altres requeriments referits a la seva situació socioeconòmica que detalla el plec de condicions. En aquest cas, la vigència de la concessió és de tres anys, pagant només un canon simbòlic de 5,80 euros anual.\nPlec de condicions – Horts Sant Ildefons\nArtículo anteriorConcurs ‘Comparteix una acció solidària’\nArtículo siguienteLes fotografies de Manel Millán i la vida agrària del Prat a Jardins de la Pau\nInscripcions obertes per a la XL Cursa Popular del 10 d’octubre


Transporte de stands en Barcelona | Augusta BC Crea\nTransport de Stands a Barcelona\nCom empresa de stands a Barcelona, realitzem un servei integral que comprèn la fabricació, transport i muntatge.\nDesde BC Crea treballem per clients de tot tipus de sectors, en la construcció, muntatge i transport de stands a Barcelona i en qualsevol part d'Espanya o del món.\nDurant la nostra àmplia trajectòria en el sector, hem dissenyat per a importants marques i empreses multinacionals, en fires de reconegut prestigi, com Itma, Alimentaria o el Mobile World Congress, l'esdeveniment tecnològic de telèfon intel·ligent i telecomunicacions més important del món.\n¿Per què confiar en Augusta BC Crea per al disseny i transport de stands a Barcelona?\nPerquè estem establerts a la ciutat, coneixem els principals esdeveniments que l'acompanyen i tenim una xarxa de col·laboradors de diferents gremis per garantir el èxit del stand en l'esdeveniment concret.\nA més, el nostre servei de transport de stands a Barcelona és molt cuidat, perquè coneixem la mercaderia que hem dissenyat, fabricat i anem a muntar, pel que podem oferir una experiència de transport de stands a Barcelona ràpida i fiable.\nPlanificació en dies previs\nTreurem el màxim partit a l'espai disponible, optimitzant cada metro perquè l'estand es compleixi amb la capacitat d'impacte en l'objectiu públic. Un bon estand ha de ser funcional, innovador, sectorial i tots els requisits que tenim en compte, amb la selecció de materials, colors, formes i elements tecnològics annexos.\nTenemos en compte una fulla de ruta, per poder dur a terme amb suficient antelació el servei de muntatge d'estands o transport de stands a Barcelona. D'aquesta manera, podem realitzar ajustos de última hora, oferint una experiència molt més meticulosa i satisfactòria.\nSi la vostra empresa participa en una fira o esdeveniment a Barcelona, sol·licita un pressupost per al servei integral de disseny, muntatge o transport de stands a Barcelona, omplint el formulari que apareix en aquesta pàgina web. Respondrem a la vostra consulta, mitjançant una trucada telefònica o per correu electrònic, indicant un preu aproximat segons les característiques del servei.\nLlista de principals fires i esdeveniments a Barcelona, gener, febrer, març i abril\nConsultar el listado completo\n20 ene 2018 - 22 ene 2018\n30 ene 2018 - 01 feb 2018</p >\n30 ene 2018 - 01 feb 2018\neShow / eFintech / Droneshow\n12 abr 2018 - 15 abr 2018\n20 abr 2018 - 22 abr 2018\n23 abr 2018 - 27 abr 2018


Llagostera Ràdio - Dos ingressats més per covid-19 a les comarques gironines però la regió sanitària es manté per sota dels 50\nDos ingressats més per covid-19 a les comarques gironines però la regió sanitària es manté per sota dels 50\nArticle Anterior Caldes de Malavella decideix anul·lar la festa major 2020 que s’havia de celebrar a finals de juliol\nSegüent Article El 99% dels infants amb covid-19 són asimptomàtics o tenen una afectació lleu, segons resultats preliminars d'un estudi\nLa regió sanitària de Girona es manté per sota dels 50 ingressos per covid-19 per segon dia consecutiu.\nAquest dimarts, però, s'ha registrat un repunt lleu d'hospitalitzacions per primer cop en les darreres dues setmanes.\nSegons les dades del Departament de Salut, aquest dimarts hi ha 47 pacients hospitalitzats, 2 més que ahir quan n'eren 45.\nLa setmana passada, la xifra d'ingressats per la covid-19 es va reduir diàriament. El dilluns 25 de maig hi havia 108 pacients hospitalitzats, i la xifra es va anar reduint diàriament fins al divendres 29, quan hi havia 86 persones ingressades per la covid-19.\nAquesta darrera setmana, la tendència a la baixa es va mantenir. El dilluns 1 de juny hi havia 86 pacients ingressats i la setmana es va tancar divendres amb 52. Després del cap de setmana quan Salut ja no dona les dades, ahir hi va haver un nou descens en el nombre d'hospitalitzats afectats per la pandèmia.\nLa xifra ingressats d'aquest dimarts s'allunya molt dels 654 hospitalitzats que es van registrar el 5 d'abril, quan es va produir el pic d'ingressos a la regió sanitària gironina des de l'inici de la pandèmia.\nPel que fa a pacients en estat greu, la xifra s'havia mantingut estable des del divendres 29 de maig en vuit pacients. Dimecres passat, segons les mateixes dades, hi va haver un descens fins a cinc però l'endemà va repuntar a sis malalts de gravetat. La mateixa xifra que divendres i la que s'ha mantingut tant ahir com avui.\nEn relació als professionals contagiats són 25 els afectats, 3 menys que dilluns.


Vaig pensar que les meves cames eren préssecs - Indústria de l'aigua\nIndústria de l'aigua\nAquest article ha estat escrit originalment en castellà. L'hem traduït automàticament per a la vostra comoditat. Tot i que hem fet esforços raonables per a aconseguir una traducció precisa, cap traducció automática és perfecta ni tampoc pretén substituir-ne una d'humana. El text original de l'article en castellà podeu veure'l a Pensé que mis piernas eran melocotones\nVer más artículos sobre: Angle Contrari\nVaig pensar que les meves cames eren préssecs\nIbon Linacisoro. Director01/09/2009\nVaig pensar que les meves cames eren préssecs, tan rodonetes, tan Suavecito i vellutades. Però aviat vaig saber que no ho eren, que els meus sensacions s'havien l'efecte de la cambra hiperbàrica en la qual, per cert, vivia sempre sota els efectes de la fulla de coca per evitar el mal d'altura que em produïa la meva privilegiada posició professional i social. Van ser els meus millors anys. Vaig arribar fins i tot a ser president de la meva comunitat de veïns i una vegada la més guapa del carrer em va saludar.\nVaig deixar de pensar que les meves cames eren préssecs quan vaig deixar de necessitar la cambra hiperbàrica perquè havia deixat d'ocupar la meva posició privilegiada. La sortida abrupta de la cambra hiperbàrica va tenir conseqüències col·laterals: cames normals, absència d'un mateix, xiulets mentals... Era la caiguda del pedestal, del viure del ric. La certesa de la pobresa, la nauseabunda obligació del treball diari, l'esclavitud dels vicis adquirits. Em vaig començar a preguntar per coses impossibles. Quant pesa un forat? Per què he de treballar? El foc crema?\nEl pitjor va ser el llarg procés que vaig haver de patir fins a assumir que alguna cosa havia de fer per portar un plat de llenties a la taula. Treballar! La paraula maleïda, el mal més estès de la nova era. No valia ja amb quatre operacions reeixides, unes quantes àpats amb la companyia adequada en restaurants liderats per gastroempresarios, unes llamaditas a uns amics situats aquí i allà per parlar d'aquests terrenitos que figuraven al meu nom. Em veia abocat a la vulgaritat del treball diari. Sovint, durant les dures jornades laborals a les quals no estava acostumat, vaig voler pensar de nou que les meves cames eren préssecs. Però no ho eren, les meves cames eren cames.\nMentre, la meva ànima vaga sanglotava i crugia davant els esforços d'un cos poc acostumat a faixar-se en el dia a dia de les rutines laborals. Amb la crisi a mi em va arribar el treball, però ni tan sols aquesta ocupació estovar el cor del meu banc habitual, que em va negar els diners. I va ser llavors, amb l'ànima apagada per tant infortuni, quan vaig trobar una nova oportunitat. Sí, estava disposat a donar la meva ànima com a garantia d'un préstec. M'ho preguntava una entitat letona, Kontora Loan Company, i vaig dir que sí. Només vaig haver de signar un contracte encapçalat amb aquestes paraules "Estic d'acord en oferir com a aval del crèdit meva ànima immortal". Els diners fresc entre les mans em va retornar una part de la meva anterior vida i vaig començar a gastar com abans. Aviat vaig deixar de pagar al banc, que va exercir el seu dret sobre la meva ànima.\nMalvat i empleat, ja sóc un més, un del munt. Un que troba a faltar les seves cames de préssec.\nLos socios del proyecto europeo LIFE STO3RE muestran sus avances en la planta piloto instalada en la EDAR de Totana (Murcia)


Agenda Cultural de Menorca - ESPAIS VIUS - Estiu al Port\nDilluns i divendres de juliol, agost i setembre a les 20.30 h\nAl parc de Rochina (Maó), durant aquests mesos d'estiu, es duran a terme actuacions de diverses disciplines artístiques en l’espai públic.\nEs tracta d’una iniciativa del col·lectiu d’Artistes Arts Enlaire que engloba diversos àmbits artístics com ballarins, artistes de circ, poetes, actors o músics, entre d’altres. Amb Espais Vius, el col·lectiu, reivindica i vol impulsar l'activitat cultural de Menorca, les manifestacions artístiques en l’espai públic i així mateix, l’acostament d'aquest tipus d'espectacles a la població.\nAquesta activitat s’emmarca dins el programa d’activitats d’Estiu al Port 2020. Per més informació sobre l’esdeveniment aquí.\nParc de Rochina (Maó)\n#LIVE_Principal. Més viu i més en viu que mai!\nQuan: Agost i setembre


Villa Providence-Maison d'Hôtes Wimereux França - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 46 allotjaments a Wimereux.\n2 rue Dechesne, Wimereux, Wimereux, França, 62930 - Veure al mapa\n"Great room, location, and staff"\nMés informació sobre Villa Providence-Maison d'Hôtes\nDissenyat tant per oci com per negoci, Villa Providence-Maison d'Hôtes està situat idealment a Wimereux; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEl Villa Providence-Maison d'Hôtes, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. L'hotel compta amb una llista completa de comoditats, com jardí. Si buscau un allotjament còmode i adequat a Wimereux, faci de Villa Providence-Maison d'Hôtes la vostra llar.


IB3N | Augmenten les ocupacions il·legals a Eivissa per la manca d'habitatge a l'illa\nIB3 Notícies > societat > Augmenten les ocupacions il·legals a Eivissa per la manca d’habitatge a l’illa\nAmb tot, la majoria de consultes són de gent que tem que no li renovin el contracte de lloguer\nEl Sindicat de Llogaters d’Eivissa i Formentera s’ha vist sorprès els darrers mesos per un augment de les consultes de persones que es plantegen ocupar un habitatge o viure a una caravana i ho volen fer amb “garanties”, segons ha explicat a IB3Notícies el seu portaveu, Daniel Granda. “És una qüestió que encara no tenim estudiada, però que haurem de començar a abastar perquè la demanda de cada vegada és major. Hi ha edificis abandonats a l’illa i la gent que en té necessitat els troba com alternativa a la caravana o anar a la muntanya”, diu Granda.\nL’Associació Professional d’Immobiliàries de les Pitiüses afirma que l’ocupació d’habitatges és un fet puntual: “Hi ha hagut alguna ocupació a alguna casa que hagués estat desocupada molts de mesos, però no hi ha una gran preocupació a Eivissa perquè no és una situació continuada”, assenyala Mila González, presidenta de l’entitat.\nA Sant Josep, l’any passat es varen detectar 21 incidències relacionades amb l’ocupació de la propietat privada. El novembre va tancar-se el capítol de la urbanització inacabada de Punta Pedrera en aclarir-se finalment qui s’havia de fer responsable de precintar-la. Pràcticament al mateix temps, a Punta Arabí, Santa Eulària, esdevenia actualitat el desnonament d’altres persones que hi ocupaven un espai hoteler tancat.\nFINALITZACIÓ DE CONTRACTES\nAmb tot, no deixa de ser la punta de l’iceberg del problema de l’accés a l’habitatge a les Pitiüses que, sobretot i segons els llogaters sindicats, es manifesta amb les consultes majoritàries: les d’aquelles persones a qui els venç el contracte de lloguer i temen que no els renovin o que els pugin el preu. “Gairebé tothom que ens telefona és per temes de finalització de contracte, perquè es neguen a sortir dels seus habitatges. Per sort, ara mateix els contractes estan paralitzats, pots sol·licitar renovacions dels contractes de sis mesos, mentre va continuant la pandèmia. En aquest sentit, estam bastant estables”, diu Granda.\nTot i els temors dels qui lloguen un pis, en aquests temps d’incertesa, han augmentat els propietaris que prefereixen renovar contractes ja existents, explica Mila González: “En aquest moment, la majoria de propietaris que tenen un bon llogater, prefereixen mantenir-lo. I en aquests temps d’incertesa, mantenen bastant més els contractes, i les pujades de preus no són tan espectaculars ni intenen fer fora el llogater quan acaba el contracte”.\nCARAVANES PER VIURE\nPer dificultats en l’accés a l’habitatge, finalment hi ha qui també ha decidit viure en una caravana a Eivissa: “Ens han cridat per demanar per terrenys i per lleis relacionades amb habitatge i caravana; entenem que hi ha bastant de gent que està quedant sense habitatge i sense forma de trobar noves solucions”, exposa el Sindicat de Llogaters.\nSegons el portal immobiliari Idealista.com, el preu de mitjana del lloguer a Eivissa al desembre va ser de 16,30 euros el metre quadrat, segons els seus registres. Així, un pis de 90 metres quadrats té un preu de lloguer de 1.467 euros, només tenint en compte la superfície.


publicat el 22/7/2013\nEls llocs de rodatge inclouen l'Avinguda de la Ràpita, l'Avinguda Josep Tarradellas, el passeig Fluvial i el Pont Penjant entre molts altres llocs emblemàtics de la ciutat, a banda dels espais naturals del voltant, com el Delta de l’Ebre i les platges d’Amposta. El Mercat Municipal i les zones de concentració comercial seran també escenaris amb especial rellevància donat que es busca mostrar com la ciutat d’Amposta és un destí que conjuga activitat esportiva, cultural i comercial de forma plenament equilibrada. En aquest sentit, tampoc hi podien faltar els equipaments culturals de referència com el Museu de les Terres de l’Ebre i el Centre d’Art Lo Pati.\nConcretament, el carrer Sant Joan revivia el dimecres dia 17 una Festa del Mercat a la Plaça de petit format gràcies a una quarantena de voluntaris que desafiaven la calor i es posaven la indumentària de principis de segle per al rodatge.\nLa campanya de promoció del turisme d’Amposta és una iniciativa conjunta de les àrees d’Esports i Turisme, Cultura i Festes i Mitjans de Comunicació i Comerç. La productora audiovisual Filmsnomades d’Amposta és l’encarregada de dur a terme la realització de l’espot que es presentarà amb una campanya més global per promocionar les potencialitats de la ciutat d’Amposta de cara al turisme.\nEs preveu que l’espot i la campanya promocional es puguin presentar al públic aquesta tardor.