Dancing with the Clown: de novembre 2019\n40 anys de "The Wall"\nQuatre dècades es commemoren avui de la publicació del que alguns consideren com l'últim gran disc de Pink Floyd i d'altres directament assenyalen com el debut en solitari d'un Roger Waters que es va fer amb el control total de la banda durant la gravació del disc. Sigui com sigui, "The Wall" (1979) va suposar un punt i a part en les trajectòries de l'un i dels altres des del moment en què les coses mai tornarien a ser les mateixes a l'òrbita del quartet, tant a nivell humà –el distanciament entre Waters i la resta del grup- com artístic –qualsevol referència publicada des d'aleshores per la marca Pink Floyd es considera com una obra menor al costat del plàstic que ens ocupa, malgrat haver-n'hi que mereixerien com a mínim una revisió-.\n"The Wall" és un dels àlbums dobles per excel·lència de la història de la música pop, el primer títol que a molts sol venir-los (venir-nos) al cap quan es parla de discos conceptuals, i sobretot una dels capítols que millor il·lustren la voluntat del rock de transcendir la dimensió exclusivament musical per a esdevenir un llenguatge multidisciplinari en ell mateix. Gairebé una trentena de pistes repartides en dues cares, emmrcades en una caràtula minimalista dissenyada per Gerald Scarfe –autor també de les il·lustracions de l'interior-, i un arc argumental que explorava conceptes com la soledat, l'aïllament, la bogeria o el totalitarisme a partir d'una història que Alan Parker portaria al cinema al cap de tres anys.\nEtiquetes de comentaris: Alan Parker, Gerald Scarfe, Pink Floyd, Roger Waters, The Wall\nGuitarra, baix i bateria - Programa 230\nThe Prinzelles, en una escena de "Monster, de prop ningú és normal".\nJa poden escoltar l'última edició de Guitarra, baix i bateria a Ràdio Silenci amb Ricky Gil, Laura Peña i un servidor. Novetats discogràfiques de L'Épée i The Highwomen. Poison Idea i l'escena hardcore de la Roca del Vallès. Prèvia del festival Granollers amb Open Arms. Música a la pantalla amb Bob Dylan i Janis Joplin. I aquest mes, també música i teatre amb The Prinzelles i "Monster, de prop ningú és normal". Disponible en podcast.\nEtiquetes de comentaris: Bob Dylan, Guitarra baix i bateria, Hardcore, Janis Joplin, L'Épée, Laura Peña, Monster, Poison Idea, Proactiva Open Arms, punk, Ràdio Silenci, Ricky Gil, The Highwomen, The Prinzelles\nMarvin Gaye - "What's Going On Live" (2019)\nLa gent de Motown –o el que sigui que queda de la llegendària disquera- ha tingut el gust de recuperar i publicar el concert que un dels màxims exponents dels seus anys de glòria, l'irrepetible Marvin Gaye, va oferir l'1 de maig de 1972 al Kennedy Center Auditorium de Washington DC. Una actuació especial i emblemàtica per dos motius. El primer, que l'astre del soul trencava quatre anys d'absència dels escenaris i ho feia a la seva ciutat natal. El segon, que va ser aquella l'única ocasió en què va interpretar sencera la seva obra magna, un "What's Going On" que portava aleshores un any al mercat i que abordava de ple les convulsions i les contradiccions de la societat nord-americana en plena Guerra del Vietnam –en aquest sentit, es manifestava tan fresc aleshores com a dia d'avui-. El concert es va complementar amb un breu repàs al fons de catàleg, i es pot escoltar sencer amb excepció de "Mercy Mercy Me (The Ecology)", que no es va enregistrar al seu dia a causa d'una errada tècnica.\nEtiquetes de comentaris: Marvin Gaye, Motown\nGene Clark - Foto Michael Ochs / Getty Images.\nEn certa manera i sense necessitat de salvar grans distàncies, Gene Clark va ser a l'òrbita dels Byrds el mateix que Syd Barrett a Pink Floyd, Brian Wilson als Beach Boys o Peter Green a Fleetwood Mac. Una peça fonamental del primer engranatge de la formació, però també aquell geni incomprès que va abandonar el vaixell prematurament a causa d'unes dinàmiques amb les quals no acabava d'encaixar –bé, i de la seva fòbia als avions, segons el relat oficial-.\nMúsic d'arrel tradicional i vocació visionària, Clark pràcticament es va avançar al country rock al mateix temps que ho feien els seus excompanys de files. I si els seus primers discos amb els Gosdin Brothers i Doug Dillard no va obtenir més repercussió al seu moment va ser precisament perquè a la disquera de torn li convenia més apostar pel valor més segur –uns Byrds que ja es trobaven en ple vol-.\nTampoc va obtenir la repercussió merescuda la que es considera com la seva obra mestra, "No Other" (1974). Un àlbum que explorava i eixamplava múltiples capes de la tradició sonora nord-americana, que passava la mà per la cara de contemporanis com Crosby, Stills, Nash & Young i al qual el temps ha acabat fent justícia. No deixa de resultar revelador que hagi estat ni més ni menys que 4AD el segell encarregat de reeditar-lo recentment amb abundant material extra.\nEtiquetes de comentaris: 4AD, Gene Clark, The Byrds\nJuliana Hatfield canta The Police\nLes cançons de The Police són com les de Queen. Enormes a tots els efectes i sense cap però que hi valgui més enllà del fet d'haver estat banalitzades de forma constant durant dècades per imitadors de tercera, orquestres de versions per a tots els públics i fins i tot els seus propis autors en una gira de reunió que no va ser el que havia d'haver estat. Per això és digne d'aplaudir que algú encara sigui capaç de treure suc d'un repertori que literalment i més enllà dels tòpics forma part de l'adn vital de diverses generacions. Que és exactament el que ha aconseguit tota una Juliana Hatfield transportant al seu terreny títols com "Can't Stand Losing You", "Every Breath You Take" o un "Roxanne" en fase terminal però carregat d'electricitat. El resultat és un àlbum titulat simplement "Juliana Hatfield Sings the Police" (2019) i reforçat per tot un seguit de temes obscurs que probablement apreciaran els incondicionals d'Sting i companyia, i que a la resta els descobriran els Police que s'amaguen més enllà dels estàndards.\nEtiquetes de comentaris: Juliana Hatfield, The Police\n"Rolling Thunder Revue: A Bob Dylan Story" (2019)\nJoan Baez i Bob Dylan, en una actuació de la Rolling Thunder Revue.\nVaig visionar dies enrere Rolling Thunder Revue: A Bob Dylan Story (2019), el tan publicitat documental de Martin Scorsese sobre una de les gires més definitives i definitòries de la carrera de Bob Dylan, recentment estrenat en exclusiva a Netflix. Impossible no deixar-se seduir per gairebé dues hores i mitja de metratge que inclou material inèdit, vistes privilegiades als escenaris de la pròpia gira i més enllà, i fins i tot (fragments d')una entrevista amb el sempre esquiu protagonista. El problema de la pel·lícula, en tot cas, és que més enllà d'una realització magistral –no es podia esperar menys de qui ens ocupa- i d'una banda sonora simplement espectacular, no aporta pràcticament res que no hagués dit abans la bibliografia escrita al respecte per Sam Shepard o Larry Ratso Sloman.\nAquests últims, a més, s'expressaven des d'una perspectiva crítica de la qual està mancat el documental d'Scorsese. Sí, parla el mateix Dylan, però només respon allò que vol respondre –en això ha estat sempre un autèntic mestre, no ens n'oblidem- perquè en el fons es tracta de mostrar les coses tal i com ell les vol mostrar i no necessàriament de la manera com van passar. Símptoma d'un moment en què l'excés d'informació és inversament proporcional a la mitjana de temps invertit en analitzar aquesta mateixa informació, Rolling Thunder Revue: A Bob Dylan Story és una mostra de com la quantitat pot pesar més que la qualitat a la imparable roda capitalista d'una indústria cultural amb massa fronts oberts i cada dia més plataformes per alimentar.\nEtiquetes de comentaris: Bob Dylan, Joan Baez, Larry Ratso Sloman, Larry Sloman, Martin Scorsese, Sam Shepard\nÉs poc probable a aquestes alçades que els noms de Jeff Lynne i la seva Electric Light Orchestra siguin reivindicats per les generacions més joves de la mateixa manera que sí ho han estat, per exemple, contemporanis com Fleetwood Mac. Cosa que deu importar-li més aviat poc al britànic, que després de batre tota mena de rècords durant les dècades dels 70 i els 80 va acabar produint el més semblant a un retorn dels Beatles que mai s'hagi arribat a produir –les sessions del projecte Anthology-. I que ara es dedica a facturar els seus propis discos i a publicar-los sota la denominació de Jeff Lynne's ELO sense cap altra missió que fer exactament allò que li ve de gust.\n"From Out of Nowhere" (2019) segueix la línia d'aquell "Alone in the Universe" (2015) que probablement caldria reivindicar més sovint. Una col·lecció de cançons que evoquen les essències dels propis Beatles de la manera com només ho pot arribar a fer el mateix Lynne. La peça titular sona més a McCartney que determinats exercicis recents del propi Macca. "Help Yourself" invoca l'esperit de Harrison i podria passar per un outtake dels Traveling Wilburys. "Time of Our Life" sembla feta a mida de Ringo Starr. "Losing You" és pur Lennon. I "One More Time" sona a tots quatre a la vegada. Són tot un seguit d'arguments que ara per ara no alteraran el curs de grans esdeveniments però refermen el bon estat creatiu d'un Lynne conscient del luxe de no haver de demostrar ja res a ningú.\nEtiquetes de comentaris: Electric Light Orchestra, Jeff Lynne, Jeff Lynne's ELO\nDoug Lubahn (1947-2019)\nNo acaba de ser certa aquella creença popular segons la qual The Doors era un grup sense baixista. Si bé en directe era l'orgue de Ray Manzarek l'encarregat de suplir l'instrument de les quatre cordes, a l'estudi solien els californians requerir els serveis de baixistes com Doug Lubahn, que va participar a les sessions d'"Strange Days" (1967), "Waiting for the Sun" (1968) i "The Soft Parade" (1969), ni més ni menys. Posteriorment va treballar també amb gent com Billy Squier o Ted Nugent.\nEtiquetes de comentaris: Doug Lubahn, The Doors\nMike Scott, comandant uns renovats Waterboys la nit passada a Razzmatazz.\nD'entrada, dos apunts. Dels sis músics que acompanyen Mike Scott a l'actual encarnació dels Waterboys, només l'etern Steve Wickham porta més d'una dècada a la formació –tres dels cinc components restants tan sols hi porten dos anys-. Però, sobre el terreny, el conjunt es manifesta tan robust i serè com si portés quatre dècades funcionant. D'altra banda, de la vintena de títols que van sonar la nit passada a la sala Razzmatazz, gairebé la meitat provenien dels últims tres discos d'una formació que segueix mirant endavant malgrat els vents de tempesta.\nVan començar, això sí, fent la vista enrere, concretament cap al totèmic "Fisherman's Blues" (1988). Inici a contrallum amb un "When Ye Go Away" en constant creixement, i l'interludi de "Dunford's Fancy" deixant pas a una magnànima peça titular que va determinar el primer repunt climàtic de la nit quan amb prou feina havien transcorregut deu minuts d'actuació. Ja en clau de present, "Where the Action Is" –peça que titula el flamant darrer plàstic de la banda- i "If the Answer Is Yeah" van injectar musculatura rockera al repertori abans que Scott canviés la guitarra pel piano i despatxés sense embuts un "The Whole of the Moon" tan celebrat a la pista com al mateix escenari.\nLes tonalitats sèpia d'"Old England" van contrastar amb el blues rocallós d'"Still a Freak". Els ressons pantanosos d'un "Nashville, Tennessee" que podria haver signat la mateixa Muscle Shoals Rhythm Section, van propulsar l'embranzida punk de "Medicine Bow". I el costumisme pop de "Ladbroke Grove Symphony" va delimitar l'equador del concert abans de donar peu a una cristal·lina "This Is the Sea" i al rock monolític de "Rosalind (You Married the Wrong Guy)", pas previ a un protocolari solo de bateria –dedicat a la memòria de Ginger Baker- que va desembocar en una hipnòtica "We will Not Be Lovers".\nI aleshores va caure el segon moment climàtic de la nit. Scott i Wickham, sols a l'escenari, reduint "The Pan Within" a la seva expressió més mínima en un intens duel de guitarra i violí que pràcticament va justificar per si sol el preu de l'entrada. Arribat aquest punt, "Morning Came too Soon" va recuperar el nervi rocker amb lluïment inclòs del sempre oportú Paul Brown al keytar. I les dinàmiques soul d'"In My Time on Earth" van precedir una tanda de bisos segellada amb una incontestable "A Girl Called Johnny" i la vitamínica cirereta que va suposar un "How Long will I Love You?" en clau gairebé power pop.\nEtiquetes de comentaris: Mike Scott, Razzmatazz, Steve Wickham, The Waterboys\nLa prèvia de Granollers amb Open Arms, a El 9 Nou\nUna trentena de músics i poetes actuaran aquest dissabte, 30 de novembre, a la sala Tarafa de Granollers en benefici de Proactiva Open Arms. Perfils ocasionalment distants però sempre complementaris, i un programa amb la solidaritat com a fil conductor. La prèvia d'un servidor, avui a El 9 Nou (edició Vallès Oriental).\nEtiquetes de comentaris: El 9 Nou, Granollers, Proactiva Open Arms\n"Monster", a El 9 Nou\nAquest cap de setmana hem assistit a una de les representacions de "Monster, de prop ningú és normal" al Llevant Teatre de Granollers. Una obra de teatre, un concert de punk rock i una invitació a replantejar-se convencions i absoluts. Avui ho expliquem a El 9 Nou (edició Vallès Oriental).\nEtiquetes de comentaris: Arsènic Espai de Creació, Berta Pipó, Blanca Garcia-Lladó, Clara Manyós, David Greig, El 9 Nou, Llevant Teatre, Monster, Roberto Romei, Tantarantana\nMúsica, robòtica i ceràmica a El 9 Nou\nMúsica, robòtica i ceràmica. O com dos robots poden gravar una peça del ceramista Toni Cumella al ritme de la música de l'Orquestra de Cambra de Granollers. Va succeir la nit passada al Teatre Auditori de la capital vallesana, i avui ho expliquem a El 9 Nou (edició Vallès Oriental).\nEtiquetes de comentaris: El 9 Nou, Granollers, Orquestra de Cambra de Granollers, Teatre Auditori de Granollers, Toni Cumella\nLa fotografia de la ballarina Catalina Duarte fent un pas de ballet davant dels vehicles de la policia xilena, obra de María Paz Morales, serà amb tota probabilitat una de les més icòniques i reconegudes d'aquest 2019. Però alhora, la seva força visual i la seva càrrega simbòlica invoquen un valor tan atemporal com universal. El de l'art com a últim refugi i esperança davant la repressió i la violència. Que mai se'ns oblidi.\nEtiquetes de comentaris: Catalina Duarte, María Paz Morales\n'Monster, de prop ningú és normal'\nHi ha ocasions en què un simplement necessita que el facin riure. Aquesta nit he assistit a la representació de "Monster, de prop ningú és normal", una coproducció de Teatre Tantarantana i Arsènic Espai de Creació al Llevant Teatre de Granollers. L'adaptació d'un text original de David Greig, dirigida per Roberto Romei, amb música de The Mamzelles i protagonitzada per Blanca Garcia-Lladó, Clara Manyós i Berta Pipó. Una obra de teatre que és alhora un concert de punk rock, que m'ha fet riure una bona estona i de propina m'ha convidat a pensar i reflexionar. Sobre les convencions socials, sobre els rols de gènere, sobre aquest concepte tan absurd que anomenem normalitat. Bé, demà ho explicaré a El 9 Nou (edició Vallès Oriental) -i a vostès els convido a no perdre's la sessió d'aquesta tarda-.\nÉs una de les constants d'allò que cada vegada més eufemísticament anomenem escena emergent. Un bon dia, un artista es desperta, es mira al mirall i s'adona que acumula una trajectòria gens menyspreable i que ha aconseguit dur a terme els seus progressos en el terreny artístic però, a nivell de repercussió, amb prou feina ha pogut deixar enrere el punt de partida. Mesos enrere era Carol Badillo (Illa Carolina) qui feia aquesta reflexió en veu alta des d'un escenari, i ahir va ser el torn de Núria Clotet, vocalista d'aquest projecte de llarg recorregut i en constant mutació que respon ara al nom de La Rateta Ja No Escombra L'Escaleta.\n"Portem deu anys tocant però seguim mantenint-nos en l'anonimat. Ara bé, ens hi sentim molt còmodes", va deixar anar amb aquell punt d'ironia marca de la casa durant una actuació a Roca Umbert Fàbrica de les Arts. Presentaven els del Moianès "Problemes europeus" (2018), l'últim capítol d'una discografia elaborada a foc lent i amb pas segur, on el pop a baixa fidelitat conviu amb les formes més atrevides i desacomplexades del folk, de la música de cabaret i fins i tot de l'antifolk. Un còctel de naturalesa singular i una lírica que desafia convencions i estereotips. El moment definitiu del concert? Quan Clotet va tenir el valor de quedar-se sola a l'escenari i marcar-se un blues naïf sobre la menstruació.\nEtiquetes de comentaris: Granollers, La Rateta Ja No Escombra l'Escaleta, Núria Clotet, Roca Umbert Fàbrica de les Arts\nS'havia d'haver publicat aquesta mateixa setmana però finalment s'ha posposat fins a principis del mes vinent la sortida de "Who", l'àlbum amb què The Who preveuen trencar gairebé una dècada i mitja de silenci discogràfic -el seu darrer plàstic d'estudi, "Endless Wire", data de 2016-. Els propis Pete Townshend i Roger Daltrey parlen de la seva gestació en una entrevista publicada per Mojo aquest mes de novembre, i deixen clar que les dinàmiques internes del grup segueixen essent les de sempre. En altres paraules, la relació entre el guitarrista i el vocalista és tan pragmàtica com inexistent en determinats moments.\nCrida l'atenció, per exemple, el fet que no arribessin a coincidir a l'estudi durant el procés de gravació del disc -més encara tenint en compte que els avançaments que han anat oferint en comptagotes han generat expectatives en positiu-. En un moment donat, Townshend explica al periodista Keith Cameron que va decidir que calia fer un nou disc de The Who perquè necessitava demostrar-se a ell mateix que, més enllà d'enfilar-se a l'escenari a interpretar tota una bateria d'himnes nit rere nit, encara era capaç de compondre cançons. "Era una qüestió de dignitat", conclou. I la clava, perquè quan un ja ho ha fet tot i més en aquesta vida, la dignitat pot ser un dels escassos motors que encara el mantinguin en marxa.\nEtiquetes de comentaris: Keith Cameron, Mojo, Pete Townshend, Roger Daltrey, The Who\nCarlile, Morris, Shires i Hemby. The Highwomen.\nTot va començar quan Amanda Shires va tenir la idea de formar un supergrup femení de música country amb un doble objectiu. D'una banda, retre un homenatge a les generacions de músics que l'havien precedit. De l'altra, reivindicar la presència i el paper de la dona en l'àmbit musical. Ben aviat es van haver sumat a la causa Brandi Carlile, Natalie Hemby i Maren Morris, conformant-se així un quartet que resumeix d'alguna manera tot un seguit de capítols destacables de la música d'arrel nord-americana dels darrers anys.\nThe Highwomen s'han batejat en honor de The Highwaymen, aquell projecte impulsat al seu dia per Johnny Cash, Waylon Jennings, Willie Nelson i Kris Kristofferson. I com aquests, obren el seu debut homònim amb una lectura de "Highwayman", l'original de Jimmy Webb oportunament rebatejat com a "Highwomen" i posat al dia amb una lírica en clau femenina. Una reivindicació de gènere que va més enllà de la peça titular i s'estén també a talls com "Redesigning Women" o "My Name Can't Be Mama", exercicis de country de perfil atemporal que adrecen sense complexos l'ara i l'aquí. Produeix el tot terreny Dave Cobb i hi col·laboren pesos pesants com Jason Isbell, Sheryl Crow o Yola.\nEtiquetes de comentaris: Amanda Shires, Brandi Carlile, Dave Cobb, Jason Isbell, Jimmy Webb, Johnny Cash, Kris Kristofferson, Maren Morris, Natalie Hemby, Sheryl Crow, The Highwomen, Waylon Jennings, Willie Nelson, Yola\nHe tingut el gust d'assistir durant els darrers mesos a dos cursos d'escriptura impulsats des de diferents institucions i impartits en tots dos casos per periodistes de llarg recorregut i contrastada trajectòria. El primer, adreçat a professionals de l'ofici d'escriure però també a persones amb inquietuds artístiques o literàries, era un curs d'escriptura creativa que tenia com a objectiu oferir als participants tot un seguit d'eines i recursos expressius. El segon, orientat exclusivament a l'àmbit professional, tractava sobre comunicació online i tenia com a missió ensenyar els assistents a escriure en plataformes digitals.\nTant l'un com l'altre es duen a terme amb periodicitat anual i canvien part dels seus continguts en cada edició. El primer, perquè les sessions acaben esdevenint el fruit de la interacció entre professor i alumnes. El segon, perquè la tecnologia avança cada dia i allò que avui és flamant novetat pot haver esdevingut obsolet en qüestió de dies. I si bé ambdós m'han semblat prou interessants i m'han permès créixer com a professional, val a dir que ha estat el primer el que més m'ha omplert en el millor dels sentits. Quan els sistemes educatius i els plans de formació no serveixen per formar persones sinó simples peces del gran engranatge capitalista, el simple fet d'aprendre perquè sí, de formar-se com a persona, esdevé la més gran de les revolucions.\nR.I.P. Duncan Sanderson\nEns ha deixat Duncan Sanderson, un dels tres components de The Deviants que un bon dia van decidir abandonar Mick Farren i seguir pel seu compte sota la denominació de The Pink Fairies. Parlem per tant d'un component de les dues formacions més essencials de l'òrbita contracultural i l'escena protopunk que van germinar durant la recta final de la dècada dels 60 a l'àrea londinenca de Ladbroke Grove. També se'l considera com un dels grans baixistes de la seva generació i un dels arquitectes de l'underground britànic del moment. En pau descansi.\nEtiquetes de comentaris: Duncan Sanderson, The Deviants, The Pink Fairies\nApocalíptics Brighton 64\nSegueixen escalfant motors Brighton 64 de cara a la cada vegada més imminent publicació de "Como debe ser", un nou àlbum que veurà la llum el mes vinent a través de BCore i on la banda barcelonina destapa la seva vessant més compromesa a nivell polític i social. Avui mateix n'han presentat el primer videoclip, corresponent a la peça "El Estado de la Nación". Tota una bateria d'imatges d'arxiu, algunes d'elles molt actuals, per a il·lustrar els temps convulsos que estem vivint. L'ha realitzat Kikol Grau i poden veure'l a Youtube.\nEtiquetes de comentaris: Brighton 64, Kikol Grau\nGranollers amb Open Arms\nUna trentena de músics i poetes tocaran, cantaran i recitaran el proper 30 de novembre a Granollers en suport de Proactiva Open Arms. L'objectiu, no deixar ni una vida més a la deriva. Personalment, estic molt content d'observar tants noms amics en un cartell com aquest. La il·lustració és obra de l'artista Jordi Pagès.\nEtiquetes de comentaris: Granollers, Jordi Pagès, Proactiva Open Arms\nNorth Mississippi Allstars - "Up and Rolling" (2019)\n"La història de l'estat de Mississippi és plena d'episodis foscos, però la música sempre ha acabat unint la gent". Ho afirma Luther Dickinson, vocalista i guitarrista de North Mississippi Allstars, és un bon coneixedor tant de la riquíssima tradició musical com del convuls clima social que han definit durant dècades el Sud dels Estats Units. Per això sabia de què parlava mentre feia aquestes declaracions en una entrevista recent amb motiu de la publicació del nou treball de la banda que lidera juntament amb el seu germà, el bateria Cody Dickinson.\n"Up and Rolling" (2019) s'inspira en la sèrie de retrats realitzats el 1996 al mateix nord de Mississippi pel fotògraf texà Wyatt McSpadden, centrats en el blues, el seu folklore, els seus escenaris i els seus músics. I es serveix de títols originals però també beu de catàlegs com el d'Otha Turner o R. L. Burnside, dos dels músics que McSpadden va fotografiar seguint el consell dels propis germans Dickinson. Per a tancar el cercle, hi participen descendents dels mateixos homenatjats i referents de pes com Jason Isbell o Mavis Staples, que torna a cantar aquell "What You Gonna Do?" que al seu moment va enregistrar al capdavant de la seva il·lustre família.\nEtiquetes de comentaris: blues, Cody Dickinson, Jason Isbell, Luther Dickinson, Mavis Staples, North Mississippi Allstars, Wyatt McSpadden\nNamina - "Ens endurem el vent" (2019)\nNamina, tal i com mai abans l'havíem escoltat - Foto Xevi Casas.\nAcabats minimalistes i textures hivernals que contrasten amb tot allò que Namina havia fet fins ara, alhora que refermen la singularitat del seu discurs. La barcelonina presentarà "Ens endurem el vent" aquest diumenge, 24 de novembre, a la sala Jamboree.\nLa música de Namina sempre ha viatjat a nivell discursiu per una mena de terra de ningú. Fins a data d'avui, el seu repertori s'ha emmirallat en gèneres com el rock, el folk, el jazz o fins i tot el blues, però mai s'ha acabat de casar amb cap etiqueta. Que la barcelonina hagi optat a més per fer de les seves arrels transatlàntiques –pare català i mare brasilenya- un dels pilars del seu discurs, s'ha acabat traduint sobre el terreny en una de les veus més singulars de la cançó catalana –que no pas necessàriament en català- de la passada dècada.\nLes quatre pistes que conformen el seu darrer ep, "Ens endurem el vent" (2019), refermen aquesta tendència però alhora trenquen amb els paràmetres estètics dels seus dos predecessors –"Orlando" (2014) i "Ígnia" (2016)-. Es manté aquell gust innat per la sofisticació, però ara es manifesta a través d'uns acabats minimalistes i d'unes atmosferes gairebé hivernals que contrasten amb la calidesa i les tonalitats més o menys assolellades que fins ara havien definit l'obra de Natàlia Miró.\nEl disc s'obre amb les textures amables de la peça titular, un exercici de jazz vocal amb aires soul que es pot contemplar com la pista més lluminosa del conjunt. La segueixen el pop sintètic i crepuscular de "Mala herba" i l'èpica a contrallum de "M'he fet una esquerda a la clofolla", una de les joies de la corona d'aquest ep i des d'ara mateix un dels punts forts del repertori de Namina. I la creixent tensió de "Quin doll" tanca el plàstic amb aromes dels 90 que al mateix temps deixen la porta oberta a nous cops de timó discursius a curt termini. Namina, tal i com mai abans l'havíem escoltat.\nNamina / Pàgina web\nJamboree / Pàgina web\nEtiquetes de comentaris: Jamboree, Namina\nNo resulta exagerat que una agència de representants es digui Iconic Images quan entre els seus clients s'hi compta tot un Terry O'Neill. El catàleg del fotògraf britànic no tan sols està farcit d'imatges efectivament icòniques, sinó que d'alguna manera explica part de la vida social i cultural del segle passat. Per davant del seu objectiu hi van desfilar figures del setè art, estrelles del rock, icones del món de la moda i fins i tot destacats líders polítics com Winston Churchill. Alguns els va fotografiar quan ja dominaven el món, cas de Frank Sinatra o Elton John. A d'altres, en canvi, els va retratar quan tot just començaven a encarrilar les seves carreres, cas d'uns joves Beatles i Rolling Stones. La seva última aparició pública va tenir lloc el mes passat, quan va ser reconegut amb la medalla de l'Orde de l'Imperi Britànic.\nEtiquetes de comentaris: Terry O'Neill\nBrighton 64 - "La cara infame del poder"\nAvancen Brighton 64 una tercera peça del nou disc que publicaran el mes vinent a través de BCore, i refermen una vegada més el seu posicionament al voltant de l'estat de les coses a l'Estat espanyol -valgui la redundància-. Si "Juez y parte" i "El Estado de la Nación" carregaven contra els diferents estaments d'un Estat que per moments sembla haver perdut els papers, "La cara infame del poder" -així es titula el nou avançament- analitza la forma com es pot arribar a manipular el llenguatge fins a atorgar interessats significats a conceptes com llibertat, cop d'estat o nacionalisme. Musicalment, la peça en qüestió defuig els paràmetres power pop marca de la casa i s'acosta a les formes més ballables del pop independent amb acabats sintètics. Escoltin-la a Spotify.\n20 anys sense Doug Sahm\nDouglas Wayne Sahm, aka Doug Sahm (1941-1999).\nDues dècades es commemoren avui de la mort de Doug Sahm. Vint anys sense un dels pilars de la música texana de la segona meitat del segle XX, gran coneixedor i difusor de les múltiples tradicions d'ambdós costats de la frontera que separa Mèxic dels Estats Units al seu pas per l'estat de l'Estrella Solitària. Reveladora va resultar l'evolució de la banda que el va situar al mapa juntament amb el seu inseparable Augie Meyers, uns Sir Douglas Quintet que van començar ballant al ritme de la British Invasion -"She's About a Mover" és un clàssic de l'òrbita Nuggets- i van acabar facturant algunes de les joies més apreciades de la música Tex-Mex -"Mendocino", "The Nitty Gritty"-. Preludi d'una inabastable trajectòria solista oportunament complementada amb projectes paral·lels com els sempre reivindicables Texas Tornados que va impulsar al costat de Flaco Jiménez, Freddy Fender i el propi Meyers.\nEtiquetes de comentaris: Augie Meyers, Doug Sahm, Flaco Jiménez, Freddy Fender, Sir Douglas Quintet, Texas Tornados\nLa caràctula de 'Sgt. Pepper's' segons Trippie Steff\nL'il·lustador alemany Trippie Steff ha presentat la seva pròpia versió en clau contemporània de la icònica caràtula que Peter Blake va realitzar per "Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band" (1967), una de les obres capitals del catàleg dels Beatles i de la dècada dels 60. Al lloc dels Fab Four hi ha situat quatre figures del pop de la passada dècada com són Taylor Swift, Kanye West, Drake i Lil Nas X. Pel que fa a tota la galeria de personatges il·lustres que hi ha al seu darrere, els noms van de Marina Abramovic a Greta Thunberg passant per Beyoncé, Kendrick Lamar, Bernie Sanders, Björk o Barack Obama. També hi apareixen, sense cap i donant peu a una imatge certament inquietant, els cossos dels joves Beatles que ja figuraven en un lateral de la caràtula original.\nEtiquetes de comentaris: The Beatles, Trippie Steff\nComença la commemoració dels 40 anys de "London Calling"\nEl baix de Paul Simonon exposat al Museum of London.\nEs commemorarà el mes vinent el quarentè aniversari de "London Calling" (1979), el totèmic tercer àlbum de The Clash i un dels discos més influents de les passades quatre dècades. I com no podia ser de cap altra manera, les celebracions de tota mena no s'han fet esperar. A més de la corresponent reedició amb luxós format que de ben segur deixarà encara amb ganes de més als incondicionals de la banda londinenca, destaca l'exposició que obre portes avui mateix i fins al 20 d'abril al Museum of London sota l'explícit títol de The Clash: London Calling. Una mostra que explica el context, la gènesi i l'impacte de l'àlbum en qüestió i on no falten peces com el baix que Paul Simonon va destrossar a la icònica fotografia de la caràtula, obra de Pennie Smith -de qui també s'exposa abundant material-, al costat d'altres instruments utilitzats durant la gravació del plàstic, lletres de cançons manuscrites per Joe Strummer i sucosos documents de l'època.\nEtiquetes de comentaris: Joe Strummer, London Calling, Museum of London, Paul Simonon, Pennie Smith, The Clash\nFoto Miguel Ruíz.\nLa millor manera de mantenir viva una tradició és deixar que ella mateixa s'adapti a cada nou temps que li toqui viure, permetre-li interactuar amb el seu entorn i tenir-la sempre ben lluny de qualsevol context que pugui exercir com una vitrina de museu. Ho té clar tota una nova generació de bandes que estan recuperant la música d'arrel irlandesa en clau de present i sense por de mirar endavant. En són rostres visibles els components de Lankum, un quartet que aborda la tradició del seu país des d'una perspectiva inèdita per al turista casual però amb la qual estarà familiaritzat qualsevol que hagi explorat mínimament els marges més inquiets del folk de les passades dècades. Les seves cançons tant poden celebrar com lamentar o reflexionar, i s'edifiquen a partir d'una instrumentació que alterna violins i guitarres acústiques amb gaites i harmòniums que n'augmenten el misteri. El seu darrer disc, "The Livelong Day" (2019), s'obre amb una expansiva i claustrofòbica deconstrucció de la cançó popular "The Wild Rover" que enllaça les profunditats d'Irlanda amb els experiments subterranis de la Velvet Underground. Tota una declaració d'intencions.\nEtiquetes de comentaris: Lankum\n1979 segons Motörhead\nClarke, Taylor i Kilmister: Motörhead.\nSi 1980 va ser l'any en què Motörhead van lliurar la que sol contemplar-se com la seva obra magna, el totèmic "Ace of Spades", res del que van fer a partir d'aleshores es podria entendre sense tot allò que havien assolit al llarg de l'exercici anterior. 1979 havia estat l'any d'"Overkill" i "Bomber", dos plàstics produïts per tot un Jimmy Miller que es poden contemplar com els fonaments del so dels londinencs juntament amb el citat "Ace of Spades". Uns segon i tercer àlbum, respectivament, on Lemmy Kilmister, Philthy Animal Taylor i Fast Eddie Clarke havien arrodonit una fórmula inicial que pràcticament passava la mà per la cara del punk i deixava un testimoni que acabarien de recollir al cap de pocs anys les primeres bandes de thrash i speed metal. BMG recupera ara aquells dos treballs en una luxosa caixa explícitament titulada "1979", complementada amb dos concerts sencers enregistrats al llarg d'aquell mateix any i abundant documentació de l'època. Que quatre dècades més tard no quedi entre nosaltres cap dels tres protagonistes d'aquell frenètic exercici és simplement devastador.\nEtiquetes de comentaris: Fast Eddie Clarke, Jimmy Miller, Lemmy Kilmister, Motörhead, Philthy Animal Taylor\nNeil Young & Crazy Horse - "Colorado" (2019)\nQuan Neil Young va començar a gravar la tardor de 2018 el que ha acabat esdevenint "Colorado" (2019), tot apuntava que el resultat final seria un nou disc en solitari del canadenc. Així ho va intuir el mateix productor del plàstic, John Hanlon, quan l'artista li va comentar que volia gravar ràpid i enllestir la feina en un parell de setmanes. Després van arribar temps complicats. Primer, Young va perdre la seva granja com a conseqüència dels incendis que van cremar a Califòrnia ara fa un any. I al cap de pocs mesos va morir qui havia estat la seva esposa durant tres dècades i mitja, Pegi Young.\nSi tot plegat ha acabat influint en el resultat final de l'àlbum només ho sap ell mateix, però sigui com sigui "Colorado" presenta un Young més fosc i torturat que en les obres immediatament anteriors, allunyat de la lírica polititzada de plàstics com "The Visitor" (2017) i reforçat per una musculatura rockera que sobre el terreny es manifesta capaç de sobreposar-se a qualsevol contratemps. La d'uns Crazy Horse amb qui Young no havia gravat des de "Psychedelic Pill" (2012), que recuperen Nils Lofgren a les seves files després d'una eternitat, i que semblen voler reclamar el seu lloc al costat de l'autor d'"Everybody Knows This Is Nowhere" (1969), sobretot després d'un lustre en què el canadenc semblava haver trobat un nou reforç de la mà de Promise Of The Real.\nEn aquest sentit, "Colorado" ve a dir que Promise Of The Real pot haver estat el complement perfecte per a Young durant els darrers anys i podrà seguir exercint aquesta funció en un futur immediat, però Crazy Horse ha estat la formació que en més ocasions l'ha acompanyat al llarg d'una trajectòria que no s'entendria sense els incomptables capítols signats a dues bandes ni la química que s'ha anat establint pel camí. I si bé el nou repertori hagués adquirit una altra mena de dinàmiques i textures de la mà dels primers, és la intervenció dels segons la que el connecta amb múltiples capítols pretèrits del catàleg de Young sense deixar de mirar endavant.\nSi ens trobem o no davant d'una de les grans obres de maduresa del canadenc ho acabarà dient el temps, però ara per ara títols com "Think of Me", "Help Me Lose My Mind" o "Rainbow of Colors" -per citar tres coordenades distants però complementàries del seu arc discursiu: el folk rock dinàmic, el rock més pesant i monolític i la balada polsegosa- conviden a saludar-lo com un ferm candidat a definir la seva present etapa vital i artística. Menció a part mereixen els hipnòtics tretze minuts i mig de "She Showed Me Love", l'únic nexe que aquest plàstic presenta amb les expansives atmosferes psicodèliques de "Psychedelic Pill". El fet que no desentoni en un disc que definitivament va per altres camins, és un altre punt a favor de l'àlbum que ens ocupa.\nEtiquetes de comentaris: Crazy Horse, Neil Young, Nils Lofgren\nCinc dècades de "David Bowie" (aka "Space Oddity")\nPublicat amb títol homònim tal dia com avui de fa 50 anys, rebatejat en posteriors reedicions com a "Space Oddity" en referència a la peça que l'encetava i al single amb què el seu autor havia segellat mesos abans el seu primer gran clàssic, el debut de David Bowie a Phillips va ser també l'impuls definitiu a una carrera que havia tingut fins aleshores múltiples punts de partida -inclòs un altre àlbum homònim editat dos anys abans per Deram-. El factor clau de tot plegat va ser l'arribada de Tony Visconti, el primer productor que realment va saber entendre la naturalesa artística del de Brixton i que a la llarga va acabar-ne esdevenint un aliat clau. El repertori, un conglomerat de folk àcid, pop crepuscular i essències progressives -a destacar les entranyables "Memory of a Free Festival" i "Letter to Hermione", i per descomptat la pròpia "Space Oddity"-, distava encara de les obres més reconegudes de Bowie però ja posava les bases d'aquell univers de fantasia que començaria a definir en obres posteriors. Un disc al qual els anys no han fet justícia malgrat presentar un artista que de bon principi mirava més enllà del seu moment.\nEtiquetes de comentaris: David Bowie, Tony Visconti\nPocs l'esperaven a aquestes alçades, menys encara amb un disc de retorn tan sòlid com el que acaba de lliurar a gairebé tres dècades del que havia estat el seu darrer àlbum d'estudi -"Reasons to Believe" (1990)- i a dues d'haver abandonat The Hollies per motius de salut. Durant tot aquest temps poca cosa s'havia sabut d'Allan Clarke més enllà d'una aparició per sorpresa en un concert de David Crosby i el seu excompany de files Graham Nash el 2011. Sigui com sigui, "Resurgence" (2019) és un àlbum que no alterarà cap esdeveniment però presenta el britànic en un envejable estat de forma als seus 77 anys. Un plàstic de maduresa que té com a principals arguments l'èpic folk a contrallum de la inicial "Journey or Regret", les pinzellades Americana de "You Broke My Heart" o la crepuscular balada "I'm Coming Home, a més d'una simpàtica "Long Cool Woman's Back in Town" amb què Clarke saluda un dels episodis clau d'una trajectòria encara reivindicable.\nEtiquetes de comentaris: Allan Clarke, The Hollies\nAlba Blanco no sembla a simple vista una cantant de rockabilly, però la seva carta de presentació apunta des d'ara mateix a les més altes esferes del gènere. No es vesteix ni es pentina com si visqués als anys 50, perquè no hi viu. Es limita a ser ella mateixa, que és exactament allò que feien sis dècades enrere tots aquells rockers a qui avui alguns proven d'imitar amb calçador. Però malgrat venir de La Línea de la Concepción sona com si el seu repertori s'hagués forjat a l'altre costat de l'Atlàntic. Cita entre els seus guitarristes preferits a Cliff Gallup, i definitivament se li acosta quan ataca la guitarra elèctrica amb la mateixa intensitat amb què invoca els lascius frasejos vocals d'una jove Wanda Jackson -la comparació és tòpica, però no gratuïta-. Es fa dir La Perra Blanco, i acaba de debutar a Folc Records amb un plàstic, "Bop & Shake" (2019), que és pura dinamita. El presentarà el proper 20 de desembre a la sala Upload en el marc d'una sessió d'Atomic RNR Club i compartint cartell amb Lewis Jordan Brown.\nEtiquetes de comentaris: Alba Blanco, Atomic R'n'R Club, Folc Records, La Perra Blanco\nPoison Idea - "Live in Catalonia" (2019)\nHi va haver un temps en què el nom de la Roca del Vallès era sinònim de hardcore punk en incomptables converses melòmanes. Els dies de Budellam, dels Karate Punks, dels concerts a la Nau i a l'Escorxador, de petits segells que editaven obres referencials de l'escena autòctona -el primer senzill de L'Odi Social va veure la llum de la mà d'una efímera disquera roquerola, aquí queda dit-, de gires internacionals que s'aturaven en aquesta petita localitat vallesana en lloc de fer-ho en una Barcelona que ja començava a patir símptomes de sobresaturació. Gires com la que el 27 d'abril de 2004 va portar els llegendaris Poison Idea a l'escenari de la Nau. Memorable vetllada, coincideixen aquells que la van viure en primera persona, que la gent de Trashtocat Records acaba de recuperar amb aquest sucós llançament vinílic oportunament titulat "Live in Catalonia" (2019). Impagable document d'un lloc i d'un moment irrepetibles.\nEtiquetes de comentaris: La Roca del Vallès, Poison Idea, Trashtocat Records\nAl Ras 2019 a El 9 Nou\nAquest cap de setmana hem assistit a la divuitena edició d'Al Ras Bluegrass & Old Time Festival, que ha celebrat la seva majoria d'edat amb un dels seus cartells més rodons i transversals. Destacades figures de l'escena internacional com Jeff Scroggins & The Scroggdogs, Tony Williamson o Mando Duo. Valors autòctons com Bum Ditty, The Silky Ramblers o la mateixa Al Ras House Band. I fins i tot una iniciativa per acostar el bluegrass als més petits. Avui ho expliquem a El 9 Nou (edició Vallès Oriental).\nEtiquetes de comentaris: Al Ras, Al Ras Bluegrass & Old Time Festival, Al Ras Festival, bluegrass, Bum Ditty, El 9 Nou, Jeff Scroggins, Jeff Scroggins & The Scroggdogs, Mando Duo, Mollet del Vallès, The Silky Ramblers, Tony Williamson\nBilly Bragg & Wilco: "All You Fascists"\nBragg, segon per l'esquerra, amb Wilco - Foto Ken Schles.\nMai és mal moment per recordar la unió de Billy Bragg amb Wilco. El cantautor punk de Barking i la banda de Chicago posant música a tot un seguit de textos fins aleshores inèdits de Woody Guthrie. Com a resultat, dos plàstics que van veure la llum amb el títol genèric de "Mermaid Avenue", un primer volum el 1998 i la seva continuació al cap de dos anys -el 2012 es van reeditar de forma conjunta amb abundant material extra-. Era al segon disc on figurava una peça que em sembla especialment indicada per a una jornada de ressaca post-electoral amb resultats com a mínim inquietants. "All You Fascists", un rock'n'roll directe com un cop de puny a la cara on Bragg amplificava aquests inequívocs versos de Guthrie amb el suport d'uns Wilco en pleníssima forma: "All you fascists are bound to lose / You fascists are bound to lose / You fascists are bound to lose / You're bound to lose, you fascists / Are bound to lose". Mai és mal moment per recordar la unió del britànic i els nord-americans, deia. Avui, més que mai, que soni ben fort.\nEtiquetes de comentaris: Billy Bragg, Wilco, Woody Guthrie\nAl Ras 2019: Tony Williamson amb Laura Pacios\nTONY WILLIAMSON amb LAURA PACIOS\nAl Ras Bluegrass & Old Time Festival 2019\nCentre Cívic Can Pantiquet, Mollet del Vallès\nAl Ras és un d'aquells festivals on cada petit detall compta tant o més que els grans caps de cartell. A la fotografia que encapçala aquestes línies hi poden veure vostès dues generacions, dos backgrounds i dues maneres tan distants com complementàries d'entendre el bluegrass. A l'esquerra, Laura Pacios, una jove violinista de Madrid que estudia al Conservatori del Liceu i que és una de les integrants d'Al Ras House Band. A la dreta, Tony Williamson, veterà de bandes com la que acompanyava al mateix Bill Monroe -considerat com el pare del bluegrass i autor entre d'altres de la totèmica "Blue Moon of Kentucky"-. Una postal que bé podria definir l'essència d'un petit gran festival que celebra aquest cap de setmana la seva majoria d'edat. Moltes felicitats i que en siguin molts més.\nEtiquetes de comentaris: Al Ras, Al Ras Bluegrass & Old Time Festival, bluegrass, Laura Pacios, Mollet del Vallès, Tony Williamson\nAl Ras 2019: The Silky Ramblers\nVan ser juntament amb Bum Ditty una de les grans revelacions d'aquesta divuitena edició d'Al Ras. Un combo barceloní, format a l'òrbita del propi festival i amb un discurs tan eclèctic com definit que beu de les formes més contemporànies del gènere. Les que van sortir a la llum arrel de projectes com la banda sonora d'"O Brother, Where Art Thou?" (2000), les que enllacen les coordenades dels Union Station d'Alison Krauss amb aquella concepció del terme old time que tan bé han arribat a defensar uns Old Crow Medicine Show -d'aquests últims van versionar "Alabama High-Test"-. Destaca per mèrits propis un repertori original on figuren arguments de pes com "My Eyes Don't Dare" o "Oh Pop", grans cançons bluegrass compostes a Barcelona. Que no triguin a passar per l'estudi, sisplau.\nEtiquetes de comentaris: Al Ras, Al Ras Bluegrass & Old Time Festival, bluegrass, Mollet del Vallès, The Silky Ramblers\nAl Ras 2019\nJeff Scroggins (a la dreta) & The Scroggdogs, la nit passada a Al Ras.\nSituat a un lateral de l'escenari, exercint com a líder de la formació des d'un segon pla i deixant que la resta de músics prenguin la iniciativa, la imatge escènica de Jeff Scroggins s'assimila per moments a la d'un Neil Young o fins i tot un J Mascis. Llegenda del banjo i figura referencial del bluegrass de les passades dècades, el nord-americà va actuar la nit passada a Mollet del Vallès acompanyat per The Scroggdogs, tres joves promeses de l'escena californiana amb les quals va revitalitzar i reinterpretar al seu aire tot un seguit d'estàndards i joies ocultes dels cançoners de Ralph Stanley, Frank Wakefield, els Louvin Brothers o Bill Monroe.\nLa presència d'Scroggins va ser un dels plats forts de la jornada central d'Al Ras Bluegrass & Old Time Festival, un esdeveniment que celebra enguany la seva majoria d'edat consolidat com a cita de referència de la música d'arrel nord-americana a casa nostra i presumint d'un cartell que fa honor a la seva vocació d'alternar figures de renom internacional amb valors autòctons com poden ser The Silky Ramblers o Bum Ditty, dues joves formacions barcelonines que parteixen de la tradició dels Apalatxes per a definir discursos que parlen amb veu pròpia. O com Al Ras House Band i el combo infantil Barcelona Bluegrass Kids, dos projectes nascuts al calor del propi festival i que podrien esdevenir providencials a l'hora de divulgar el gènere i donar sortida a nous exponents autòctons.\nEn el capítol internacional van destacar, més enllà de la presència d'Scroggins, les actuacions dels francesos Mando Duo i el també nord-americà Tony Williamson. Els primers són un duet de mandolinistes que van explorar les possibilitats dels seus instruments al llarg d'un passi amb un elevat contingut didàctic que va culminar amb una jam amb membres d'altres grups. Williamson, també un reconegut mandolinista, va portar a escena incomptables dècades d'experiència al costat de gegants com el mateix Bill Monroe, acompanyat per membres d'Al Ras House Band. El final de festa el va posar com de costum una jam session on van participar integrants de totes les formacions del cartell i també alguns dels incondicionals que es trobaven entre el públic. L'essència d'un festival on les petites coses solen esdevenir les més grans.\nEtiquetes de comentaris: Al Ras, Al Ras Bluegrass & Old Time Festival, Al Ras Festival, bluegrass, Bum Ditty, Jeff Scroggins, Jeff Scroggins & The Scroggdogs, Mando Duo, Mollet del Vallès, The Silky Ramblers, Tony Williamson\nFotògraf de referència en múltiples àmbits, bona part del públic melòman ha conegut Robert Freeman a partir de la seva relació amb els Beatles, de qui va documentar entre d'altres una gira nord-americana i pels quals va realitzar les imatges de quatre icòniques caràtules -"With the Beatles" (1963), "Beatles for Sale" (1964), "Help!" (1965) i "Rubber Soul" (1965)-. Però el cert és que pel seu objectiu hi van passar també figures que van de John Coltrane a Andrés Calamaro passant per Led Zeppelin, Bob Marley o Joan Manuel Serrat.\nEtiquetes de comentaris: Robert Freeman, The Beatles\nGilles Bertin (1961-2019)\nAdéu a Gilles Bertin, vocalista de la històrica banda punk francesa Camera Silens i un dels membres del grup anticapitalista que el 1988 va protagonitzar un espectacular atracament a un banc del qual es va emportar 12 milions de francs sense arribar a disparar un sol tret. Fa tan sols un mes i mig, Decibelios li dedicaven una emotiva actuació a la sala Dràstik Punkaires de Granollers.\nEtiquetes de comentaris: Camera Silens, Decibelios, Dràstik Punkaires, Gilles Bertin\nChaqueta de Chándal a El 9 Nou\nAl principi quedaven per jugar a ping pong al sortir de la feina. I a la llarga han acabat facturant un dels grans debuts discogràfics d'aquest 2019. Dies enrere vaig tenir el gust de parlar amb els components de Chaqueta de Chándal, una entrevista que publica avui mateix El 9 Nou (edició Vallès Oriental).\nEtiquetes de comentaris: Chaqueta de Chándal, El 9 Nou\n35 anys de Rockdelux\nTres dècades i mitja publicant periodisme musical mes a mes i en paper. Tota una fita, més encara en aquest país nostre on qui més vol saber de tot sol ser qui menys llegeix. Per això és un plaer poder felicitar un mitjà com Rockdelux per aquest aniversari rodó que commemora amb una edició especial, la del mes de novembre, on repassa el més destacat de la dècada que som a punt de deixar enrere. No hi falten les llistes que han fet cèlebre la revista pràcticament des dels seus inicis, i de ben segur tampoc faltarà el debat al seu voltant –realment poden considerar-se "My Beautiful Dark Twisted Fantasy" (2010) de Kanye West i "El mal querer" (2018) de Rosalía com els millors discos dels passats deu anys en les categories internacional i nacional, respectivament?-. Sigui com sigui, per molts anys.\nTanya Tucker - "While I'm Livin'" (2019)\nFeia una dècada que Tanya Tucker no lliurava cap àlbum d'estudi, i 17 anys que no en publicava cap amb material nou. Un silenci motivat per la tímida recepció dels dos plàstics en qüestió -"My Turn" (2009) i "Tanya" (2002), respectivament-, i una absència que s'ha fet especialment llarga tenint en compte el caràcter prolífic d'una artista que tan sols comptava 13 anys d'edat quan va debutar al món de la música country en plena dècada dels 70. "While I'm Livin'" (2019), el seu àlbum de retorn, és allò que podríem anomenar un disc de maduresa.\nUna col·lecció de cançons de caràcter marcadament reflexiu però carregades de vitalitat, la de qui amb sis dècades a l'esquena torna a tenir coses a dir (o, com a mínim, ganes de dir-les). Un treball que sona tan fresc a aquestes alçades com ho hauria fet 40 anys enrere, on Tucker es fa acompanyar de pesos pesants del so Americana contemporani com Shooter Jennings o Brandi Carlile -ambdós són coproductors de l'àlbum- i d'on sobresurten títols com "The Wheels of Laredo" o "The Day My Heart Goes Still" -tots dos signats per la pròpia Carlile-.\nEtiquetes de comentaris: Brandi Carlile, Shooter Jennings, Tanya Tucker\nDiu la llegenda que Robert Johnson va vendre la seva ànima al diable en una cruïlla de camins pròxima a Clarksdale. Realitat o ficció, el cas és que aquesta localitat de l'estat de Mississippi és una de les meques històriques del blues, bressol de figures com John Lee Hooker, Willie Brown, Son House, Ike Turner, Jackie Brenston, Eddie Boyd o Sam Cooke, i residència temporal d'altres gegants com Muddy Waters, Howlin' Wolf, W.C. Handy o el mateix Johnson. Christone 'Kingfish' Ingram n'és l'última revelació. Un jove que amb tan sols 20 anys és capaç d'invocar l'esperit de tots aquells que l'han precedit amb una col·lecció de cançons que honren i posen al dia la tradició que porta a la sang. Una veu que conjura molta més experiència de la que marca el seu calendari vital, i una guitarra elèctrica que fa saltar espurnes. El seu flamant disc de debut, "Kingfish" (2019), ha vist la llum de la mà de la totpoderosa Alligator Records i compta amb la participació de tot un Buddy Guy. Poca broma.\nEtiquetes de comentaris: Alligator Records, Buddy Guy, Christone 'Kingfish' Ingram\nPrimer avançament del nou disc de Miquel Vilella\nFan declarat de l'amor nord-americà.\nSort en tenim dels músics que van a la seva, que no segueixen cap altre ritme que aquell que imposen els seus propis instints creatius i necessitats artístiques. Ja fa més d'un any i mig que Miquel Vilella va tancar per la porta gran la gira de presentació del seu celebrat tercer àlbum, "La Línia Màgica" (2017), aquell treball que el va refermar més que com un dels grans compositors de cançons pop en català, com un dels artesans amb totes les lletres de la cançó a l'òrbita independent de casa nostra.\nNo és que des d'aleshores hagi parat quiet el tarragoní, que s'ha dedicat a donar forma al que serà el seu quart disc. Un plàstic que no podrem escoltar fins ben entrat el mes de gener, però del qual ha avançat una peça de títol brillant i factura d'allò més urgent, "Els fans de l'amor nord-americà". Tres minuts de pop torrencial però amb aquell punt de sofisticació marca de la casa, fruit d'un procés de producció en què Vilella ha evitat fer plans i ha deixat que les coses simplement passessin. I sens dubte una bona carta de presentació del que podria ser el primer gran llançament discogràfic de 2020.\nTony Williamson i Jeff Scroggins, a Al Ras\nTorna una cita de referència de la música d'arrel nord-americana a casa nostra. Al Ras Bluegrass & Old Time Festival celebrarà aquest cap de setmana la seva divuitena edició amb la presència de referents com Tony Williamson i Jeff Scroggins, però també de refrescants delícies sonores tant d'aquí com de fora. De dijous a diumenge a Barcelona i a Mollet del Vallès.\nEls incondicionals de la música tradicional nord-americana tornen a tenir cita aquesta setmana amb un dels certamens més arrelats del gènere a casa nostra. Al Ras Bluegrass & Old Time Festival és a punt per enfilar una divuitena edició on referents internacionals tant del bluegrass com d'altres estils perifèrics tornaran a compartir escenari amb refrescants valors autòctons. Serà a partir de dijous i fins diumenge en diferents sales i equipaments de Barcelona i Mollet del Vallès.\nDestaca enguany la presència de dos pesos pesants com són els nord-americans Tony Williamson i Jeff Scroggins & The Scroggdogs. El primer és un veterà mandolinista que ha compartit estudi i escenari amb figures de la talla d'Alison Krauss, Earl Scruggs o fins i tot el mateix pare del bluegrass, el llegendari Bill Monroe, a més de poder-se considerar com una destacada autoritat en matèria d'instruments tradicionals. Scroggins, reconegut banjista de cinc cordes amb un currículum tan extens com transversal, vindrà acompanyat d'una nova formació on militen alguns dels rostres visibles de l'escena bluegrass de la Costa Oest i que ja d'entrada promet emocions fortes.\nCompletaran el cartell el duet de mandolinistes francesos Mando Duo, el combo de folk i old time music Bum Ditty, integrat per músics catalans i nord-americans, i els barcelonins Silky Ramblers, foguejats a l'entorn del Barcelona Bluegrass Camp i a la mateixa òrbita d'Al Ras -hi van debutar en la passada edició-. Molta atenció també a la flamant Al Ras House Band, formada per membres de l'organització del propi festival i inspirada en aquelles jams marca de la casa que solen tenir lloc entre concert i concert, i que de ben segur tornaran a definir un any més l'esperit d'Al Ras.\nAl Ras Bluegrass & Old Time Festival / Pàgina web\nEtiquetes de comentaris: Al Ras, Al Ras Bluegrass & Old Time Festival, Al Ras Festival, bluegrass, Bum Ditty, Jeff Scroggins, Jeff Scroggins & The Scroggdogs, Mando Duo, The Silky Ramblers, Tony Williamson\n"Els llibres galàctics" a El 9 Nou\nDos volums que tracen tota una trajectòria. Jaume Sisa va presentar la setmana passada "Els llibres galàctics 1966-2018" (2019, Anagrama) en el marc d'una conversa amb la periodista i escriptora Anna Ballbona a la llibreria Strogoff de la Garriga. Avui ho expliquem a El 9 Nou (edició Vallès Oriental.) Article d'un servidor i fotografia de Julián Vázquez.\nEtiquetes de comentaris: Anna Ballbona, El 9 Nou, Jaume Sisa, La Garriga, Llibreria Strogoff, Sisa\n50 anys de "The Allman Brothers"\nEl southern rock és amb tota probabilitat un dels estils més paradigmàtics d'aquell retorn a les arrels que va experimentar la música rock durant la recta final de la dècada dels 60, una reacció gairebé al·lèrgica a la saturació d'una era psicodèlica que s'esvaïa per moments. Al seu dia va ser també la reivindicació d'una regió històrica, el Sud dels Estats Units, com a bressol de bona part d'allò que entenem com a música moderna i d'una nova generació de bandes que reivindicaven la seva procedència tot posant-ne al dia la tradició.\nNo deixa de resultar paradoxal i revelador, en aquest sentit, que el plàstic que va donar el tret de sortida d'aquell gènere tingués tant a veure amb amb les pulsions orgàniques dels aleshores últims discos de Dylan o The Band com amb la mateixa psicodèlia. Publicat tal dia com avui de 1969 i definit per un ventall discursiu en expansió però amb el blues com a fil conductor, el debut homònim de The Allman Brothers Band no deixava d'aplicar a les coordenades Dixie tot allò que els germans Duane i Gregg Allman havien absorbit durant la seva breu estada a la costa californiana amb Hour Glass.\nCom a mostres, l'àcida lectura del "Don't Want You No More" de The Spencer Davis Group amb què s'obria la primera cara del disc, el blues monolític de "Black Hearted Woman" i, sobretot, el que esdevindria el primer gran clàssic del combo. Un "Whipping Post" que traçava una acurada postal sonora de les profunditats del Sud a l'hora que sintonitzava amb corrents post-psicodèlics com el rock progressiu o fins i tot el rock dur. Més que la primera pedra d'un dels estils que definirien la dècada dels 70, una impagable instantània de com era el southern rock abans d'adoptar la bandera confederada com a part de la seva iconografia.\nEtiquetes de comentaris: Duane Allman, Gregg Allman, Southern rock, The Allman Brothers Band\nLa trajectòria musical de Marie Laforêt no tan sols va ser una de les més celebrades a la França de la dècada dels 60. També va ser una de les més versàtils, amb un cançoner que va abraçar discursos com el folk o el pop amb accent yé-yé, i on els títols originals van conviure amb adaptacions francòfones dels catàlegs de Bob Dylan o els Rolling Stones. Per al record queda, sense anar més lluny, aquella lectura marca de la casa del "Paint It, Black", rebatejada com a "Marie Douceur, Marie Colère".\nEtiquetes de comentaris: Marie Laforêt\nComença la commemoració dels 40 anys de "London Ca...\nThe Futureheads - "Powers" (2019)\nMagnolia al FEMMéS\n50 anys de "Willy and the Poor Boys"\nGuitarra, baix i bateria - Programa 226\nEl FestiSurf 2019 a Ruta 66


El Barcelona World serà una realitat al 2016, segons el conseller delegat de Veremonte — Ajuntament de Salou\nEl Barcelona World serà una realitat al 2016, segons el conseller delegat de Veremonte\nEl Barcelona World serà una realitat al 2016, segons el conseller delegat de Veremonte L’alcalde de Salou participa, junt amb altres convidats, al programa Esfera Pública de Catalunya Informació https://www.salou.cat/ca/noticies/el-barcelona-world-sera-una-realitat-al-2016 https://www.salou.cat/ca/noticies/el-barcelona-world-sera-una-realitat-al-2016\nL’alcalde de Salou participa, junt amb altres convidats, al programa Esfera Pública de Catalunya Informació\nEl programa Esfera Pública de Catalunya Informació va tractar ahir a la tarda sobre l'impacte del Barcelona World, que s'ubicarà en l’àmbit del CRT, al costat de Port Aventura. La tertúlia en la que hi van participar l'alcalde de Salou, Pere Granados ; el conseller delegat del grup inversor Veremonte, Xavier Adserà; el president de la Cambra de Comerç de Tarragona, Albert Abelló; i el primer tinent d'alcalde de Vila-seca, Xavier Farriol va servir per tractar de l’evolució i de les expectatives que ha generat el Barcelona World a la zona; també al Camp de Tarragona i fins a les terres de l’Ebre.\nL’alcalde, Pere Granados, ha destacat que “Salou, en aquests moments està ben preparat per absorbir l’impacte demogràfic, infraestructural i de serveis que suposarà el Barcelona World”. El batlle també manté que el municipi es veurà reforçat en molts aspectes d’internacionalització turística a més de generar molts llocs de treball.\nPer la seva part, el conseller delegat de Veremonte, Xavier Adserà, ha assegurat com ja han començat a tractar amb els principals operadors turístics del món i que hi ha un elevat interès pel projecte. Adserà ha explicat que en 12/18 mesos es podria iniciar la construcció del 100% del complex turístic i que 30 mesos més tard – és a dir, al 2016- podria ser ja una realitat.\nPer escoltar la informació podeu anar a l’enllaç: http://www.catradio.cat/audio/674806/Catalunya-Radio-Tarragona---Esfera-publica


[09/2022] Com aplicar la norma UNE-ISO 14721:2015 (model OAIS)? Conceptes i principis.\n[09/2022] Com aplicar la norma UNE-ISO 14721:2015 (model OAIS)? Conceptes i principis\nDes de la seva aparició l’any 2003, el model de preservació digital Open Archival Information System (OAIS), norma UNE-ISO 14721:2015, és el model conceptual en el que es basen tots els sistemes de preservació digital a llarg termini. OAIS es troba en la base tant de sistemes comercials, de sistemes de codi obert, com dels desenvolupats internament per moltes organitzacions. Per aquesta raó resulta imprescindible conèixer tant els principis que guien el model OAIS com la seva estructura funcional. Aquest coneixement és necessari per planificar una correcta gestió electrònica de documents i dades que facilitin la seva posterior preservació, com per redactar plecs de requeriments per a la contractació d’un sistema de preservació digital, com per gestionar i avaluar el correcte funcionament d’un determinat sistema.\nConèixer els objectius de la norma UNE-ISO 14721:2015 (model OAIS) dins el conjunt de normes de gestió documental i de preservació digital.\nAprendre el sistema funcional de preservació digital que implica el model OAIS.\nConèixer les principals recomanacions per a la seva implantació en una organització.\nLa norma UNE-ISO 14721:2015 i l’encaix amb altres normes de gestió documental.\nEl concepte de model de preservació digital.\nEstructura del model OAIS. El sistema funcional.\nCom implantar i avaluar el model OAIS en una organització.\nDoctor en Documentació, llicenciat en Història, diplomat en Biblioteconomia i Documentació. Actualment es degà de la Facultat d’Informació i Mitjans Audiovisuals de la Universitat de Barcelona. Professor titular del Departament de Biblioteconomia, Documentació i Comunicació Audiovisual de la Universitat de Barcelona. Abans ha estat cap d’estudis de la Llicenciatura en Documentació, Coordinador del màster oficial de Gestió de Continguts Digitals (UB-UPF), coordinador del màster oficial en Humanitats Digitals i Coordinador del sistema de preservació digital de la Universitat de Barcelona.\nEspecialista en gestió de projectes de digitalització i en preservació digital. Ha impartit cursos de preservació digital per encàrrec de diferents universitats espanyoles i llatinoamericanes, d’associacions professionals i d’organismes públics. També actua com a consultor privat en projectes de digitalització i de preservació digital.\nParticipants màxims: 18\nDurada: 4 hores, de 15h a 19:30h (30 minuts descans) (presencial)\nPreu: 36 € (72 € no socis). Socis aturats 50%\nData i lloc: 16 de juny. ESPAI (Metro L5 parada Entença)\nC/ Entença, 182. 08029 – Barcelona\nDates d’inscripció: Fins el 14 de juny


Sandro Rosell opina sobre Bartomeu: «És més fort del que la gent pensa»\nSandro Rosell: «Bartomeu és més fort del que la gent pensa»\nL’expresident del FC Barcelona analitza l’actualitat blaugrana i explica que si depengués d’ell fitxaria a Neymar\nRedacció 20/04/2020 17:22h\nL'actualitat del FC Barcelona ha vingut marcada en els darrers mesos per diverses polèmiques. El passat mes de febrer va esclatar el cas de les xarxes socials on, presumptament, el club blaugrana hauria contractat a l'empresa I3Ventures.sl per crear estats d'opinió a les xarxes socials. L'objectiu era atacar diverses persones de l'entorn blaugrana, jugadors de la plantilla actual i exjugadors com Messi, Piqué, Guardiola, Xavi, Puyol, Laporta, Benedito o Víctor Font. Per una altra banda, ara farà uns dies sis membres de l'equip del president Josep Maria Bartomeu van dimitir en bloc.\nDavant d'aquesta situació, l'expresident del club blaugrana, Sandro Rosell, assenyala que li sembla bé que Bartomeu faci un equip a la seva mesura on se senti més còmode i ha assegurat que «’Barto’ és molt més fort del que la gent pensa». Rosell ho ha dit en una entrevista a Mundo Deportivo, que ha servit per trencar el silenci després de sortir de la presó a l'abril de l'any passat.\nRosell ha explicat que no es tornarà a presentar com a president del Barça perquè li va prometre a la seva mare que «mentre ella visqui no em presentaria i espero que visqui 150 anys. A més, s’ha de saber passar pàgina i no eternitzar els càrrecs».\n«Messi és molt llest i vol als millors jugadors del món al seu costat»\nL’expresident del FC Barcelona, Sandro Rosell, assegura que ell tornaria a fitxar a Neymar. «Des d’un punt esportiu sense cap dubte. Però amb un contracte variable a resultats esportius i a resultats socials i de comportament. Per escrit», ha detallat Rosell en una entrevista a Mundo Deportivo.\nSegons l’exmandatari blaugrana, Neymar té «un talent futbolístic innat i únic i una aura personal amb un gran valor comercial». Per aquest motiu, assegura que Messi vol que torni el futbolista brasiler perquè «Messi és molt llest i vol als millors jugadors del món al seu costat».\nSandro Rosell manifesta que Messi «és el millor de la història del futbol, totes les temporades» encara que assegura que «Ronaldinho va ser igual de bo o millor que Messi durant un parell de temporades». Per Rosell, el futbolista argentí aporta moltes coses al Barça, qui més ha aportat, tot i que recorda que el Barça també ha aportat molt al jugador argentí. «És una relació bilateral. No perdem la perspectiva. Messi passarà, deixarà un record inesborrable, però el Barça continuarà».\nUna de les notícies més sonades de les darreres setmanes ha estat l’empresonament de Ronaldinho al Paraguai. El futbolista brasiler ja ha sortir de la presó després de pagar 1,6 milions d’euros de fiança però Sandro Rosell no té cap mena de dubte que «algú li va enganyar i no li va explicar la veritat».\nNeymar Leo Messi Sandro Rosell Josep Maria Bartomeu FC Barcelona


Es manté dues setmanes més el confinament nocturn a la Seu d'Urgell — RàdioSeu 107.2 FM: notícies de La Seu d'Urgell, l'Alt Urgell i el Pirineu\nSou a: Inici / Notícies / Es manté dues setmanes més el confinament nocturn a la Seu d'Urgell\nEs manté dues setmanes més el confinament nocturn a la Seu d'Urgell\nLa mesura seguirà vigent, almenys fins al 13 d'agost, a 176 municipis catalans, tretze més que fins ara. L'Ajuntament de la Seu i Creu Roja oferiran aquest divendres al matí, al passeig Joan Brudieu, la possibilitat de fer-se una PCR gratuïta\nCribratge poblacional gratuït, aquest divendres al passeig Joan Brudieu de la Seu\nEl Govern català ha anunciat que allarga dues setmanes més -fins al 20 d'agost- el toc de queda nocturn en diversos municipis catalans on hi ha una alta incidència de la COVID-19. Entre ells hi ha la Seu d'Urgell, que serà l'única població de l'Alt Pirineu i Aran en aquesta llista, ja que finalment l'executiu no hi ha inclòs Tremp malgrat el repunt detectat a la capital del Pallars Jussà. Puigcerdà, Sort, el Pont de Suert i Vielha es mantenen de moment fora d'aquesta limitació.\nEn la nova proposta del Procicat, que es preveu que aprovi novament el TSJC, hi apareixen un total de 176 termes municipals, tretze més que fins ara. La gran majoria són de l'Àrea Metropolitana de Barcelona, tot i que també hi apareixen ciutats com Solsona, Lleida o Girona i municipis turístics de la costa, com Salou, Calafell, Mont-roig del Camp, Torroella de Montgrí o Castell-Platja d'Aro. A més a més, entre les novetats d'aquesta setmana destaquen dues capitals de comarca grans com són Manresa i Figueres.\nSegons les dades més actuals d'evolució de la COVID-19, a la Seu d'Urgell la velocitat de transmissió del virus és per sota el límit (a 0,74), però el risc de rebrot encara està força per damunt del recomanat (a 994 punts). El mateix passa amb el percentatge de positius als nous tests, que és al 14,81%. A Tremp, aquests tres índexs estan respectivament a 2,84 (quasi el triple del límit recomanat), a 1.313 punts i a l'11,98%, i és ara mateix el municipi pirinenc amb pitjors índexs. Salut també té en compte la pressió hospitalària i, ara mateix, al Sant Hospital de la Seu hi ha 6 ingressats amb coronavirus, tres més que la setmana passada.\nPel que fa a Puigcerdà, que de moment es queda fora del confinament nocturn, el risc de rebrot també es manté alt (195), però força per sota dels de la Seu i Tremp. Alhora, la capital cerdana ha reduït la Rho7 fins a 0,64 i la positivitat fins a només un 5,88%.\nCribratge poblacional a la Seu i a Puigcerdà\nD'altra banda, amb l'objectiu de detectar o bé descartar nous contagis, l'Ajuntament de la Seu ha comunicat que demà divendres, dia 6, s'oferirà a la població la possibilitat de fer-se una PCR gratuïta, mitjançant un cribratge amb automostres. La parada per participar-hi estarà instal·lada al passeig Joan Brudieu al llarg del matí i el migdia (11.00-13.30).\nA Puigcerdà també es farà la mateixa acció aquest divendres mateix. En el cas de la capital cerdana, s'hi podrà participar entre les 5 i les 7 de la tarda, a la plaça de Santa Maria.\nEs manté la limitació de reunions i el tancament d'establiments passada la mitjanit\nQuant a la resta de restriccions vigents contra la COVID-19, que afecten tot Catalunya, aquesta setmana vinent es preveu mantenir la limitació de reunions d'amics o familiars a un màxim de 10 persones i l'obligació de tancar tots els establiments, com a molt tard, passada la mitjanit (00.30). També se seguirà limitant l'accés nocturn a parcs o platges i el consum de menjar o begudes en espais públics, per evitar episodis d'entrompades col·lectives.


L'Ànec Joaquim - Pengim-penjam. Companyia de Titelles i Pallassos\n“Espectacle per treballar les emocions”\n“Espectacle inspirat en el conte El Pato y la Muerte de Wolf Erlbruch”\nL’Ànec Joaquim no tan sols toca el tema de la mort sinó que mostra com de meravellosa és la vida; una vida de molts colors amb amor i harmonia.\nLa vida necessita de la mort com la llum de la foscor. La música d’un violí que sona en directe és l’ingredient principal que acompanya les accions de l’espectacle i emocions del públic.\nUn personatge divertit la Bertuixa ens ajudarà a ritme de guinyol a entrar en la poesia del conte i també serà ella qui ens farà la distensió final per tal d’acomiadar-nos amb reflexió i alegria.\nL’Ànec Joaquim és un espectacle que tracta el tema de la mort per tal de que aquest no es converteixi en un tabú.\nDins la literatura infantil hi ha molts contes dedicats a parlar de la mort. Sovint mares i pares demanen aquests contes per què sigui més fàcil exposar aquest tema als seus fills/es. Sigui com sigui, una mort propera comporta un dolor i sentiment de buidor i és per això que amb aquest espectacle volem que el nen/a en parli, exterioritzi el que pensa i sent. Pengim-Penjam volem treballar aquestes emocions que ens ajudaran a créixer amb consciència.\n«Espectacle amb música en directe»\nPengim-penjam. Companyia de Titelles i Pallassos\nC/ de la Pineda,39 Torreblanca II - 08233 Vacarisses (Barcelona)\nTel.: 629 93 69 90 - titelles@pengim-penjam.com\nUtilitzem cookies per millorar l'experiència de navegació. En continuar amb la navegació entenem que s'accepta la nostra política de cookies. Llegir més\nUtilitzem cookies per millorar l'experiència de navegació. En continuar amb la navegació entenem que s'accepta la nostra política de cookies Més informació


Edat contemporànea - L'Enciclopèdia, la wikipedia lliure en valencià\nL'edat contemporànea és el concepte que s'aplica a l'últim gran periodo històric i que comprén des de la Revolució Francesa en l'any (1789) i que arriba fins a la nostra actualitat. Per tant, cal tindre en conte que este periodo no és, en cap cas, una época llineal, sino complexa i en diferents canvis que la determinen. La podem caracterisar per un marcat procés de creixent econòmic tant des d'un punt de vista quantitatiu (producció i consum) com des d'un punt de vista qualitatiu (productivitat, mecanisació i industrialisació). Paralelament, l'economia queda determinada en este periodo per procés de globalisació accelerat, pero en una gran diversitat segons la regió analisada.\nCal tindre en conte que este periodo té dins subdivisions, com els canvis de sigles, o inclús acontenyiments fonamentals per a la humanitat com la Revolució Russa o la Segona Guerra Mundial; esta última com a referent d'un periodo, Món actual que segons els historiadors i la disciplina l'entenen com un atre periodo alie al contemporàneu. Paralelament, des del món anglosaxó veem com existix un atra manera de nomenar el periodo actual a través del concepte modern tot enllaçant des del Renaiximent fins a l'actualitat una etapa dividida en la Primera Edat Moderna i la Tardana Edat moderna, a soles dividida per la pròpia Revolució Anglesa en l'any 1688 (un sigle abans de la francesa).\nPolíticament, sorgix una nova ideologia, el comunisme i les seues branques socialistes, a partir de l'aparició del proletariat com a classe social. És l'época dels totalitarismes, de la guerra mundial i no sols entre zones propenques i dels genocidis des de l'Estat, pero també de noves democràcies arreu, de la Declaració dels drets humans i d'organisacions internacionals com la ONU o l'Unió Europea.\nEl capitalisme s'impongué com a sistema econòmic dominant i les relacions entre els diferents països formen un mercat cada volta més únic. Les diferències de classe, pero, també aumentat i aixina es parla de Primer i Tercer Món segons els ingressos i el nivell de vida de cada zona. La terciarisació de l'economia i la mecanisació fan possible una societat de l'oci.\nEls mijos de comunicació de masses ajuden a donar a conéixer els diferents models culturals, especialment l'occidental, que s'impongué a través de la publicitat o el cine. Diferents moviments rebugen esta imposició, a sovint aliats en grups antiglobalisació. La consciència d'estar esgotant els recursos del planeta fa sorgir l'ecologisme. En acabant, la societat va experimentar la destrucció de la societat preindustrial i es construïa una societat de classes presidida per una burguesia que va contemplar el decliu dels seus antagonistes tradicionals: els privilegiats i el naiximent i desenroll d'un de nou: el moviment obrer, en nom del qual es varen plantejar diferents alternatives al mateix capitalisme. Més espectaculars varen ser inclús les transformacions polítiques i ideològiques (Revolució lliberal, nacionalisme, totalitarismes); aixina com les mutacions del mapa polític mundial i les majors guerres conegudes per l'humanitat.\nObtingut de «http://www.lenciclopedia.org/index.php?title=Edat_contemporànea&oldid=154109»\nEsta pàgina fon modificada l'última volta el 28 set 2019 a les 20:36.


Els efectes d’una mobilitat insostenible\nGran part dels problemes que tenim a les ciutats, com la contaminació de l’aire o l'acústica, les altes temperatures, la falta d’espais verds i el sedentarisme, són fruit del model existent\nEl trànsit motoritzat suposa un 25% dels desplaçaments a Barcelona, però ocupa un 65% de l'espai. Xavier Bertral\nUna de les moltes coses que ha evidenciat la pandèmia és el valor de l’espai públic. Necessitem espai públic per estar bé i viure segurs, ens cal poder respirar aire net i accedir a llocs agradables per fer activitat física. Carolyn Daher, coordinadora de la Iniciativa de Planificació Urbana, Medi Ambient i Salut de l’Institut Salut Global de Barcelona (ISGlobal), sosté que gran part dels problemes que patim a la ciutat –contaminació de l’aire i acústica, altes temperatures, falta d’espais verds, sedentarisme, soledat– són fruit del model de mobilitat existent i les característiques urbanístiques que determinen com hi vivim. “El covid ha mostrat que el model urbanístic actual, extremadament dotat per a la infraestructura viària, no és sostenible, ni saludable ni bo per a la ciutadania”, afirma. Des del començament de la pandèmia diverses ciutats van optar per l’urbanisme tàctic per recuperar espai públic per a les persones i promoure la idea de la ciutat dels 15 minuts, amb una mobilitat sostenible i activa, caminant o amb bici. Daher recorda que les ciutats espanyoles parteixen d’aquesta base però caldria fer ajustos per millorar-ho.\nEl patró de mobilitat actual, amb una infraestructura urbana dedicada sobretot al trànsit rodat, és el principal factor que causa la contaminació acústica i de l’aire, l’efecte illa de calor, i una ocupació de l’espai públic que limita el nombre d’espais verds i dificulta la mobilitat física. Són 5 factors amb un origen comú, el sistema de mobilitat i l’ús de l’espai públic. Per trobar solucions adequades i òptimes cal un abordatge holístic que incideixi en el conjunt de factors del que està passant. “En un sistema tan complex com la ciutat no podem tenir una visió aïllada de les exposicions a què estem sotmesos perquè perdem la visió de conjunt”, apunta Daher.\nÉs el percentatge de població de Barcelona exposat a nivells de soroll de trànsit iguals o superiors als que l'OMS considera perjudicials per a la salut\nFins ara s’ha subestimat l’impacte negatiu de la contaminació acústica encara que perjudica la salut i la qualitat de vida: afecta el benestar emocional, psicològic i social; pot causar malalties cardiovasculars i mortalitat per aquesta causa; problemes de desenvolupament cognitiu en infants, i trastorns del son. A Barcelona el 57% de la població està exposada durant tot el dia a nivells de soroll de trànsit iguals o superiors als que l’OMS considera perjudicials per a la salut (53 dB Lden) i un 27% està molt per sobre d’aquest llindar. Qui més ho pateix és la població més vulnerable: criatures, grans, malalts i veïns de barris de renda baixa que tenen més percepció de soroll dins l’habitatge. El trànsit és la primera font de soroll tant de dia com de nit, per tant cal una redistribució de l’espai públic per reduir el trànsit rodat i incrementar els espais verds i d’ús públic.\nEl 23% de la nostra salut ve determinada pel context físic en què vivim i les exposicions negatives que rebem. Segons l’OMS, la contaminació de l’aire exterior causa 4,2 milions de morts a tot el món cada any, és un risc ambiental que afecta tota la població amb morts prematures i una sèrie de malalties associades: afecta el desenvolupament cognitiu infantil, causa problemes oculars, asma, infeccions respiratòries, càncer de pulmó, ictus, demència o Alzheimer. Una sèrie de problemes que patim al llarg de la vida fruit de l’acumulació d’exposicions contínues.\nÉs la diferència de temperatura nocturna que hi pot haver entre el centre d'una àrea metropolitana i el seu entorn per l'efecte illa de calor\nSi a Europa no es prenen mesures per mitigar l’escalfament global augmentarà la mortalitat a conseqüència de les altes temperatures. La temperatura nocturna a les ciutats pot arribar a ser 10 graus superior a la de les zones que l’envolten i fins i tot variar de 2 a 4 graus en una mateixa ciutat depenent de la zona on es visqui. Aquest efecte anomenat illa de calor sorgeix de la combinació d’edificis grans, zones pavimentades que absorbeixen la calor i la falta d’espais verds, i dificulta que baixin les temperatures. Sobretot a l’estiu no ajuda a descansar i pot contribuir a augmentar la mortalitat per malalties cardiovasculars i respiratòries.\nLa pandèmia també ha evidenciat que les ciutats empitjoren les desigualtats perquè hi ha una distribució poc equitativa de l’espai públic. Tenir accés a espais verds de qualitat, també a escala de barri, és una solució per a diferents problemes. L’arbrat urbà ajuda a reduir els nivells de contaminació tant de les partícules en suspensió com dels gasos contaminants, regula la temperatura, filtra la radiació i genera ombres. Els espais verds també són beneficiosos per a la nostra salut: s’hi respira un aire més net; redueixen l'estrès, problemes de salut mental, la mortalitat cardiovascular i general, i fomenta les trobades socials.\nEl sedentarisme afecta greument la nostra salut. A Barcelona la falta d’activitat física té més pes en la mortalitat prematura que la contaminació de l’aire. El 38,5% dels espanyols entre 25 i 60 anys tenen una prevalença de sobrepès i més de la meitat (55,4%) dels nens entre 5 i 17 anys no compleixen les recomanacions d’activitat física de l’OMS. L’entorn ha de facilitar un canvi de comportament en les activitats quotidianes, fomentant una mobilitat activa i sostenible –substituint trajectes amb cotxe per la bici o a peu– i fent que l’espai públic convidi a estar-s'hi i no només a transitar-hi.\nDesequilibris Un 65% de l'espai públic està dedicat a infraestructures viàries. Només un 25% dels desplaçaments són motoritzats.\nEspais verds Barcelona té de mitjana 7,06 m2 d'espais verds per habitant, amb puntes de 2,01 m2/hab a l’Eixample i 17,58 m2/hab a Sants-Montjuïc. L’OMS recomana entre 10 i 15 m2 de superfície verda per habitant i disposar d'un espai verd a menys 300 metres de casa.\nConseqüències del soroll ambiental 210.000 persones pateixen una molèstia intensa. 60.000 persones pateixen un trastorn greu del son. 130 morts per accident cardiovascular cada any.


Presenten un projecte de realitat virtual i un de realitat augmentada en la 3a Mobile Week Catalunya a Lleida - Patronat de Promoció Econòmica\nNotícies / 06/05/2022 09/05/2022\nLes propostes compten amb el suport del Patronat de Promoció Econòmica de la Diputació de Lleida a través dels projectes europeus ‘Paisatges de Ponent’ i ‘Ponent Actiu’\nAquest divendres s’han presentat a la tercera edició de la Mobile Week Catalunya, que se celebra al Magical del Parc Científic de Lleida entre el 5 i el 7 de maig, dos projectes relacionats amb la realitat virtual i augmentada que compten amb el suport del Patronat de Promoció Econòmica, a través dels projectes europeus ‘Paisatges de Ponent’ i ‘Ponent Actiu’.\nLa primera de les propostes és el projecte de construcció interactiva del Centre d’Interpretació de la Pedra Seca, que s’ha presentat en el marc del programa ‘Paisatges de Ponent’ (FEDER). Per a aquest equipament s’ha dissenyat un joc interactiu que consisteix en la construcció interactiva de les cabanes de volta i aljubs del Convent de Sant Salvador, a través de la tècnica de pedra seca en realitat augmentada. La presentació ha anat a càrrec de Joan Folguera, Alan Navarro i Pere Ardiaca, de l’empresa Invelon, creadors d’aquest joc interactiu en realitat augmentada, ideat amb l’objectiu de generar l’interès i augmentar el públic que visita aquest centre.\nLa segona presentació –que forma part del projecte ‘Ponent Actiu’– ha estat el desenvolupament de rutes virtuals dels elements més significatius del patrimoni cultural i natural del pla de Lleida. Aquest format permet als visitants endinsar-se amb tota mena de detalls, als diferents indrets i elements patrimonials de l’àmbit de ponent.\nLa presentació ha anat a càrrec de Joan Torrent, tècnic del Patronat de Promoció Econòmica, i de Jordi Seró, de l’empresa InSitu, encarregada del projecte de realitat virtual. Es tracta d’una eina que permet connectar d’una manera més real el patrimoni i els visitants, ajudant a la presa de decisions per descobrir un indret o un altre. La realitat virtual és molt útil per a la promoció i la descoberta del territori, ja que incorpora recursos interpretatius com textos, imatges, vídeos i àudios, entre d’altres, que ajuden a comprendre el que s’està veient amb tota mena de detalls.\nEl Mobile Week de Lleida ha crescut exponencialment respecte a la programació del darrer any amb més de quaranta tallers i jornades gratuïtes programades, amb cinquanta-sis sessions, pensades per a totes les franges d’edat i per a persones professionals i novelles en el món digital.


Puig de Sa Font i Na Penyal - Son Servera rotası - Son Servera, Baleares (España)- GPS track\ngezi/yürüyüş (İspanya gezi/yürüyüş rotaları → Islas Baleares → Son Servera )\nPuig de Sa Font i Na Penyal - Son Servera\n1.281 94 718\nUploaded 10 Şubat 2020 Pazartesi\nSon Servera-Capdepera-Claper des Gegant-Canyamel-Coll Baix-Costa des Pins (dağ bisikleti)\nLa ruta d'avui transcorre per camins de Son Servera. Pujam al Puig de Sa Font, a mitjan lloc es troba una font que antany va ser utilitzada per abastir a tot el poble, després seguirem cap amunt i abans d'arribar visitarem sa cova Calenta i un pic al cim 273 m. podrem gaudir de fantàstiques vistes del poble, del puig dels Molins i la costa. Després des de les antenes a la esquena del poble, seguim per un tirany i baixam fins el coll de n'Escribá , passam la barrera per camí ample i voltam a la dreta, després a l'esquerra i, tot duna a la dreta i pel un sender en rost anirem al puig de Na Penyal, un cop al cim gaudirem de la panoràmiques de cala Millor, costa dels Pins i Porto Cristo. A les nostres esquenes està el puig de Sa Font, seguim per la dreta en baixada i mig sender voltam a l'esquerra i anirem a sa balma s'Abric pasant entre figueres de moro, després seguim baixant per l'esquerra fins arribar a un radar i ja som al camí ample, agafam cap a l'esquerra fins arribar a Son Servera. Hem tingut un dia preciós i a estat un agradable passeig.\nEscultura en record de l'epidèmia de la pest de 1820\nEsglésia inacabada d'estil neogòtic. Fou un projecte iniciat en el 1905 i en el 1926 és va susperdre les obres debut a problemes econòmics. La obra de l'arquitecte Joan Rubió Bellver, destacat alumne i col-laborador d'Antoni Gaudí.\nCamí del Puig de Sa Font\nClm del Puig de Sa Font\nCova Calenta del Puig de Sa Font\nColl de s'Escribá, passar la barrera\nGirar a a dreta\nPujada cap a Na Penyal\nCim de Na Penyal\nÉs pot veure a la llunyania, a la cara nord de l'escarp de Na Penyal. Té uns cinc metres de fons per vuit d'amplada i uns dos d'alçada. tot a el seu nom, la seva boca es troba molt espuesta a qualsevol tipus de mals temps i així gariebé res abriga.


En Comú Podem no es podrà garantir un grup propi al Congrés | Catalunya | EL PAÍS Catalunya\nEn Comú Podem no es podrà garantir un grup propi al Congrés\nLa confluència admet que la decisió serà política i busca una fórmula per blindar-se\nBarcelona 10 MAI 2016 - 10:07\tCEST\nEl diputat d'En Comú Podem, Xavier Domènech, durant una intervenció al ple. F. VILLAR EFE\nEn Comú Podem pràcticament ha assumit que la possibilitat de formar un grup propi al Congrés no està a les seves mans i que dependrà de la composició final de la Mesa. A més del referèndum, la confluència va brandar el 20-D el grup propi, però el PP i el PSOE el van rebutjar. La coalició veu vital un objectiu que els distingeix del PSC i vol reivindicar-lo en aquesta campanya. Per això, busca una fórmula jurídica que l'ajudi a aconseguir-ho.\n“Portarem fins al final la defensa del referèndum”\nPodem reivindica un paper central en el partit de Colau\nPodem i IU segellen una aliança per concórrer junts a les eleccions\nEl termini per registrar la candidatura a la Junta Electoral Central expira divendres i els quatre socis —Barcelona en Comú, Iniciativa, Esquerra Unida i Podem— analitzen quines mesures poden prendre que els donin més arguments per tenir un grup separat de Podem. Ernest Urtasun, d'ICV, i Joan Josep Nuet, d'EUiA, han avisat, en qualsevol cas, que la decisió final no serà jurídica, sinó que dependrà de la voluntat política de la Mesa.\nEls socis de la confluència d'esquerres, liderada per Xavier Domènech, defensaran en la campanya el seu dret a tenir grup propi i lamenten que la Mesa realitzés després del 20-D una lectura regressiva del reglament del Congrés. L'article 23.1 d'aquesta norma permet el grup als qui aconsegueixin almenys el 5% de vots a tot Espanya o el 15% en cadascuna de les províncies en les quals es presentin. I aquest va ser el cas de les quatre catalanes (des del 26,9% a Barcelona al 15,34% a Lleida). Superat el gran escull, En Comú Podem va pensar que la Mesa no esgrimiria l'article 23.2 que diu que “en cap cas” poden formar grup separat diputats d'un mateix partit o els que no s'haguessin enfrontat. La Mesa es va acollir a aquest punt en al·lusió a Podem per participar en la campanya d'En Comú Podem i ser el mateix de la seva versió catalana.\nEls socis de la coalició seguiran reivindicant el grup en la campanya i lamenten la lectura restrictiva del Congrés\nDescartada en principi l'opció de concórrer com a partit o agrupació d'electors, la coalició vol esquivar la dificultat reflectint que és una realitat catalana. “És una aposta important i l'afinarem al màxim”, va dir David Cid, coordinador d'ICV. En Comú no entén aquesta resistència quan alhora el Govern va donar els seus resultats del 20-D separats dels de Podem i el Rei va rebre en les consultes Domènech. I esgrimeix que, per contra, la Mesa va autoritzar el grup a ERC i a Democràcia i Llibertat sense tenir el 15% dels vots.\nNuet, d'altra banda, ha afirmat aquest dilluns que el partit que proposa l'alcaldessa de Barcelona, Ada Colau, no es dirà Sí que es Pot, l'actual marca electoral de la confluència d'esquerres al Parlament. "No farem una sopa de sigles ni de partits, sinó un nou subjecte en què els partits que hi participin siguin un actiu. No serem ni Sí que es Pot ni En Comú Podem, sinó una cosa nova que es dirà com es digui", ha dit en declaracions a RAC1 recollides per Europa Press.


Retreuen que ”es van gastar 30.000 euros en el capítol de ponents amb cinc persones que anaven a classe com a oients”\nDijous, 26 abril 2018. 19:15. Redacció AnoiaDiari.\nDos dies després que el portaveu de la CUP Igualada Albert Mateu exigís a la primera tinent d'alcalde Àngels Chacón respostes al ple pels resultats i com es va organitzar l'School of Peace, els cupaires insisteixen en demanar explicacions "pels vestits a mida de Tickdi i l'School of Peace". Retreuen "la despesa de 75.000 euros per uns resultats inexistents".\nL'esquerra independentista ha enviat un nou comunicat sobre els casos Tickdi i de l'Escola de Pau. En primer lloc, matisen sobre Èlia Susanna que "és absolutament fals que a la nostra nota de premsa s'hi pugui trobar l'apel·latiu de 'suposada experta' del que ella desprèn tot el seu argumentari. Ho pot comprovar qualsevol persona llegint la nostra nota inicial". Ressalten, tota vegada, que "amb l'School of Peace estem altre cop davant un tracte de favor com ho va ser el de la contractació de Tickdi. Dos vestits a mida que hauran costat 150.000 euros a la butxaca dels igualadins sense que s'assoleixi ni un sol dels objectius esgrimits com a excusa per al seu nepotisme. Dues pràctiques de favoritisme que ens avergonyeixen com a igualadins i que ens indignen com a formació política present al ple municipal. Prou impunitat".\nEls cupaires també esmenten la rèplica que va fer Èlia Susanna, "que només ens informa que 'cinc igualadins van participar el primer any a la majoria de les classes' i que 'hi van participar com a oients de sessions concretes persones que es desplaçaven de Barcelona'". Veuen refermada "la nostra afirmació segons la qual no es va inscriure ningú al curs, no es va aconseguir cap participant de pagament (recordem-ho, únic objectiu inicial del curs), sinó que només va comptar amb assistents oients en la modalitat gratuïta (responent així a una crida i possibilitat modificada a darrera hora)". La formació exposa que "a més de no es concreta la xifra exacta (estem parlant de 5 o 6 persones per sessió?) i no justifica per quin motiu no es va dur a terme registre d'inscrits, fossin aquests de pagament o no".\nSobre Àngels Chacón, l'esquerra independentista assenyala que "l'aposta per la diversificació de l'oferta universitària de la que parla" ha coincidit en el temps "amb la proposta feta per la senyora Susanna. Nosaltres ens reafirmem en que aquesta no és més que una excusa per justificar el vestit a mida que se li fa a la filla d'un exalcalde convergent". Consideren que la contractació "no té res d'il·legal però es tracta igualment d'un tracte de favor cap a una persona coneguda (i filla d'un exalcalde del mateix partit de govern)".\nAfegeixen que "a qui si no a algú amb contactes al govern se li acudiria proposar un curs d'estiu per valor de 76.000 euros sense cap anunci o convocatòria prèvia? A quants ens rebria el govern? Quants igualadins que es dediquen a la recerca acadèmica podrien muntar un curs de primera línia amb aquest pressupost i amb 3.000 euros per ponent?". La CUP de "nefastos resultats del curs" ja que "van gastar 30.000 euros públics en ponents" que van ser escoltats per cinc persones com a màxim, dins un projecte que haurà malbaratat 76.000 euros públics per uns resultats inexistents, exactament igual que va fer amb l'aplicació Tickdi".\n"Un model que no compartim"\nLa CUP entén que el model actual "no fa ciutat". "La Universitat d'Estiu amb que la ciutat va comptar fins el 2015 era un model gestionat sense ànim de lucre, amb ponents també professionals, però molt més arrelat al territori i amb un impacte social i cultural molt més elevat, amb una quantitat de recursos públics destinats infinitament inferior" afirmen. "No eren estudis superiors, ja ho sabem. Però era i feia ciutat". El grup municipal de l'esquerra independentista indica que "no compartim com s'ha gestionat, ni aquesta despesa enfocada quasi exclusivament a un públic especialitzat i, per tant, exclusiu. Un públic que ha respost amb un no rotund en aquesta primera edició i que s'ha intentat maquillar obrint les portes a la resta de la ciutadania a últim moment. Un curs que neix d'esquenes a la ciutat i al seu teixit associatiu, cultural i de l'àmbit de la cooperació, que menysté i ignora les iniciatives que fa anys ja es treballen a la ciutat en aquest àmbit".\nDemanen a l'Ajuntament que es replantegi el curs ja que "va costar 76.000 euros" i que no es continuï "omplint la piscina si no se'n veu viable el seu retorn econòmic. Que si projectes com aquests els hem de pagar a fons perdut amb diners de tots, siguin iniciatives que, com la citada Universitat d'Estiu, reverteixin també en tots. I si el que es vol és seguir amb la dèria de posar Igualada al mapa en un àmbit tan específic, que sigui una aposta que s'autofinanciï".\n26 d'abril 2018.19:49h\nQuina pena, una als peus dels cavalls, i el Castells, fen-se fotos a ”toti pleni”\nNo saps, que la responsabilitat no ES DELEGA !!!!


04 / 6 / 2018\nLa 3a edició de l’OncoSwim, la travessia solidària en aigües obertes organitzada per la Fundació Oncolliga Girona i Radikal Swim, ha superat totes les expectatives i ha aconseguit recaptar més de 24.000 euros que es destinaran, per tercer any consecutiu, a la investigació sobre el càncer de mama triple negatiu.\nUn total de setze equips de quatre nedadors es van sumar el dissabte a aquest exigent repte esportiu i van nedar els 30 km que separen l’Estartit de la platja d’en Calau, a Calella de Palafrugell, passant per les Illes Medes i les Illes Formigues. Els equips van sortir des de l’Estartit de manera esgraonada des de les 6.30h fins a les 8.00h del matí en intervals de 10 minuts, i van anar arribant a la platja d’en Calau a partir de les 13.45h. Com a novetat, aquest any es va poder seguir el transcurs de la prova i la evolució de cada equip durant l'OncoSwim de manera online en temps real.\nEl Team Radikal amb el Juan Carlos\nVolem destacar el gran nombre d'equips amb presència de nedadors/es Radikals, un total de 8, dels quals molts van aconseguir la gran gesta de nedar els 30 kilòmetres sencers. Aquesta brutal representació de participants de Radikal Swim es deu a la voluntat de la comunitat Radikal per homenatjar al nostre estimat Juan Carlos en aquesta travessia, que ens va deixar el passat gener per culpa d'un càncer. Ell va aconseguir completar-la l'any passat, contra tot pronòstic, en condicions molt dures. Per això ell ha estat amb tots nosaltres en aquesta edició i, probablement, ens ha respòs amb un dia perfecte per nedar la OncoSwim. Moltes gràcies de tot cor a tota la família i amics d'ell per la vostra presència i per poder compartir aquest homenatge amb vosaltres!\nAixí doncs, estem molt orgullosos de tots els nedador/es Radikals per que heu aconseguit a aquesta travessia. És un honor per Radikal Swim haver-vos pogut preparar per aquest repte i veureus evolucionar dia rere dia i any rere any com a nedadors/es d'aigües obertes per assolir objectius a l'alçada de molt pocs. Felicitats CRACKS! Volem destacar també al paper del nostre director tècnic i entrenador Gerard Alemany, que va nedar en solitari representant a tot l'equip Radikal en l'homenatge al Juan Carlos, registrant el millor temps de totes les edicions de la travessia amb un espectacular temps total de 5h45min.\nA més, una setantena de nedadors es van sumar a la versió més popular d’aquesta iniciativa solidària, la Milla Solidària, nedant des de la platja de Llafranc fins a la de Port Bo (1,5 km). La jornada es va desenvolupar sense incidències. A les cinc de la tarda va tenir lloc la sortida de la Milla Solidària, a la platja de Llafranc. A l’arribada, els voluntaris d'Oncolliga van oferir a tots els participants beguda, un entrepà de botifarra i una samarreta commemorativa.\nObjectiu solidari aconseguit!\nGràcies als donatius recollits amb els equips participants a l'OncoSwim, que han fet una gran feina, s'ha recaptat un total de 24.193,4 euros, juntament amb el que s'ha aconseguit gràcies a les inscripcions a la Milla Solidària, amb els quals es podrá donar un impuls important al projecte d’investigació sobre el càncer de mama triple negatiu desenvolupat pel Grup de Recerca en Noves Dianes Terapèutiques (TargetsLab) de la Facultat de Medicina de la Universitat de Girona, en estreta col·laboració amb l’Institut Català d’Oncologia (ICO). L'equip "Els Peixets del Golfet neden per elles!" ha aconseguit el rècord de recaptació de totes les edicions amb un total de 7.600€, felicitats i moltes gràcies per la vostra implicació!\nL’objectiu de la investigació, dirigida per les doctores Teresa Puig i Gemma Viñas, és trobar nous tractaments per a pacients amb càncer de mama triple negatiu, un subtipus de càncer molt agressiu que afecta sobretot dones joves. Després d’una primera fase preclínica, l’equip investigador està realitzant ara un estudi clínic seleccionant mostres de pacients amb càncer de mama triple negatiu diagnosticades a Girona per analitzar si expressen diferents biomarcadors (proteïnes) que puguin ser possibles dianes de nous tractaments basats en el te verd o els seus derivats que permetin desenvolupar nous medicaments per aquest subtipus de càncer. La doctora Viñas va ser l’encarregada de recollir el xec simbòlic amb el donatiu d’aquesta 3a edició de l’Oncoswim.\nUn enorme plaer de nou poder organitzar aquesta espectacular aventura solidària i d'aigües obertes amb la Fundació Oncolliga Girona. Gràcies a vosaltres, a tots els voluntaris i als sponsors per fer-ho possible.