El s. IV a.C. a Atenes està marcat per les conseqüències de la derrota d´Atenes a la guerra del Peloponès. L´any 404 a.C. cau Atenes i això significa l’esfondrament de tot el món intel·lectual bastit per Pèricles. El s.IV és un moment de crisi i reconstrucció. L’idealisme i la teoria política de Plató (el filòsof-rei com a unió de poder i saber) és incomprensible fora d´aquest marc social. La mort de Sòcrates l´any 399 a.C. simbolitza en certa manera la decadència espiritual viscuda com un drama personal però amb repercussió global, perquè vol dir que la ciutat ja no té capacitat per suportar la crítica. Atenes, que s’havia construït al voltant del debat i discussió a l´Àgora, ja és incapaç d’assumir la provocació i la llibertat de pensament que representa Sòcrates. Plató serà molt conscient d´aquesta crisi.\nEl s. IV és una època de crisi de l´Àgora i pateix lluita de classes molt forta. La guerra del Peloponès ha trencat l´equilibri tradicional de la vida a Atenes. Els pagesos pobres s'arruïnen per causa de la guerra, es veuen obligats a malvendre les seves terres als grans terratinents, i emigren a la ciutat, provocant un augment de l´atur i de la proletarització; els rics organitzen una mena de clubs polítics anomenats HETARIES i els pobres busquen també organitzar-se pel seu compte a les anomenades THIASIES que al principi eren grups o confraries religioses i van anar evolucionant fins a esdevenir en una mena de sindicats d´artesans.\nFins i tot es nota una decadència de la família (no endebades Sòcrates havia estat acusat de corrompre els joves) i de ser crític respecte a la tradició. El pensament de Plató cal inscriure’l en aquesta circumstància política i social. El conservadorisme polític palès en la seva obra és inseparable de la sensació de decadència que es nota arreu. Com a conseqüència de la derrota hi ha una crisi intel·lectual a Atenes i Plató n'és un exponent privilegiat. La teoria de les Idees, fins i tot, pot ser interpretada políticament com a recerca dels models morals perduts amb la decadència de la ciutat.\nLa vida de Plató pot resumir-se en cinc grans qüestions, que interpenetren biografia i obra:\nVa néixer a Atenes l´any 427 aC., un any després de la mort de Pèricles. Pertanyia a una família de la noblesa tradicional. El seu vertader nom era Aristocles. "Plató" és un sobrenom que significa: "el d'esquena ampla". Per part de pare té com a avantpassats el darrer rei d´Atenes, i la seva mare estava emparentada amb Soló, legislador llegendari de la ciutat i membre del grup dels set savis. Dos dels seus oncles per part de mare, Càrmides i Críties, van formar part dels trenta tirans proespartans. El fet de pertànyer a una família aristocràtica va fer que fos educat pels millors mestres de l´època. Els seus vincles familiars, així com l´educació que rebé, li donaren l´oportunitat d’introduir-se aviat en els principals grups polítics d´Atenes.\nPlató va ser al principi alumne del sofista Cràtil, seguidor d´Heràclit i posteriorment de Sòcrates. Si hem de creure el que ens explica a la Carta VII, que és una mena d'autobiografia seva, de jove se sentí cridat per la poesia i la política, però, quan als divuit anys conegué a Sòcrates, el seu mestratge i el seu exemple el trasbalsaren tant que va estripar tots els drames que fins llavors havia escrit i decidí dedicar-se a la filosofia. Diversos esdeveniments consecutius: El govern dels trenta tirans, el breu període de fràgil estabilitat democràtica que el seguí i, especialment, la injusta condemna de Sòcrates el portaren a creure en la necessitat d’una profunda reforma de la vida pública.\nSòcrates era 40 anys més gran que ell. Plató fou el deixeble més conegut de Sòcrates, però possiblement no pas el qui el seguí més al peu de la lletra. Plató fa més una versió original del socratisme que no pas una continuació estricta. No va estar present en el grup d'amics que van acompanyar Sòcrates quan aquest prengué la cicuta.\nDesprés de la mort de Sòcrates, Plató inicià un llarg període de viatges fins l´any 361. Visqué a Mègara (d´on era el seu amic, el matemàtic pitagòric Euclides), Corint, Egipte (on possiblement va conèixer la doctrina dels sacerdots del país), i Tarent. És en aquesta darrera ciutat on conegué al pitagòric Arquites, qui, a més d´exercir una forta influència en el seu pensament, el posà en contacte amb Dionís I, tirà de Siracusa. Plató recull dels pitagòrics que la matemàtica és el model de ciència demostrativa. També la creença que hi ha dos nivells de realitat diferents:\nLa "Teoria dels dos móns" té antecedent pitagòric (diferència entre el nombre i l'objecte). També el van influir en la idea de crear un grup de deixebles. L'Acadèmia platònica recull el model de la comunitat pitagòrica\nVa concebre un model ideal d'estat, que tractà de portar a la pràctica a Siracusa, on governava el tirà Dionís el Vell. Però el pas de la teoria a la pràctica va ser difícil: Dionís era un dictador terrible, acabà barallat amb el filòsof, el feu tancar presoner a les pedreres de Siracusa i finalment vengué Plató com a esclau. Rescatat casualment per un amic, tornà a Atenes l´any 387 a.C. on fundà l'Acadèmia.\nQuan Dionís II puja al tron de Siracusa, Plató fa un segon viatge per intentar una altra vegada organitzar-hi el seu Estat ideal, el 367 a.C. fracassa per segona vegada. El 361 a. C. és convidat insistentment per Dionís II i encara fa un darrer viatge, que tampoc no és satisfactori. Després d´aquest tercer intent, s´establí definitivament a Atenes i es dedicà en cos i ànima a la seva vocació literària i docent fins que morí, l´any 347. Plató creu que s'ha d'instaurar l’aristocràcia o dictadura del filòsof-rei, només pot governar bé aquell qui coneix la Idea de Bé. El poder i el coneixement han d'anar de la mà i el governant no pot ser un qualsevol. El govern només el mereix el qui sap, el qui ha dedicat la vida a esbrinar les Idees i a purificar l'ànima.\nRep aquest nom per haver estat fundada per Plató als jardins consagrats al heroi atenès Academos. La principal funció de la comunitat era la del culte a les muses però junt amb ell es va desenvolupar una intensa activitat filosòfica i científica, aquesta última especialment a les esferes de la matemàtica, la música, l´astronomia i la divisió i classificació, totes elles considerades per Plató com introducció a la dialèctica.\nL´Acadèmia Platònica va tenir una llarga vida; de fet persistí fins el 529 d.C. en que fou tancada pel decret de l´emperador Justinià. Tradicionalment es distingeixen tres etapes en la vida de l´Acadèmia.\n1. Acadèmia Antiga: que té com a principal representant a ESPEUSIP ( ca 407/339 a.C.); predominen les idees pitagòriques, s´insisteix en el poder cognoscitiu de la percepció, s´investiga els graus del saber i apareixen alguns traços ascètics barrejats amb altres hedonistes.\n2. Acadèmia Mitjana: Té com a principal representant a ARCESILAU (ca. 315/14- ca. 241/40)\nCaracterístics d´aquest període són l’antidogmatisme i l´escepticisme moderat en la teoria del coneixement.\n3. Acadèmia Nova: Té com a principal representant a CARNÈADES (ca.214-129).Aquest període no es distingeix molt del anterior, però afegeix a l'antidogmatisme el probabilisme.\nINFLUÈNCIES QUE VA REBRE PLATÓ.\nL’aspecte pràctic i el mestratge en filosofia: la problemàtica moral. Plató creu, com Sòcrates que la filosofia té per funció esbrinar què és el Bé i en general què són els conceptes, que coneixem per introspecció.\nDe la formació socràtica del concepte, Plató passa a buscar el coneixement de les essències de les coses. Sòcrates només s’interessa per un tema: què és la moral?. Plató afirma que hi ha un model, idea, de cada concepte, no només dels conceptes morals.\nPlató rebutja radicalment, igual que el seu mestre, la influència relativista dels sofistes: el Bé per a Sòcrates com per a Plató ha de ser un absolut, no pot dependre de convencions ni de pactes, sinó que s'ha d'imposar per la seva pròpia força.\nTot i el mestratge de Sòcrates va marcar profundament el pensament platònic, no podem desestimar altres influències, que es manifesten al llarg de la seva obra, integrades, si es vol, dins d’un sistema molt personal.\nConverteix la identitat parmenídia entre ser i pensar, n la identetitat entre ser i idea.\nPlató es pregunta també pel ser, recollint la diferència entre el ser (forma pura) i els ens (canviants, corruptibles).\nCom ell, Plató accepta l´existència al món sensible, i postula una interpretació intel·ligible (mitjançant el logos en l´un, les idees en l´altre) de la realitat. Si Heràclit considerava que el logos és la unitat dels contraris, Plató defensa la unitat a través de l’existència de les Formes pures (idees)\nDefensa la relativitat del món físic.\nN’assumeix aspectes místico-escolars. Amb algunes diferències, passem de la congregació pitagòrica a l´Acadèmia.\nAccepta l’origen celest i preexistent de les ànimes. Inferioritat del cos. El cos és la presó de l’ànima (Cràtil 400 b). Creu en l’immortalitat i la transmigració de les ànimes.\nDefensa que la virtut allibera l’ànima.\nAssumeix la mística dels nombres, tan present en els pitagòrics, té ressons en Plató, des del moment que considera la matemàtica com un estudi previ, però obligatori per accedir a la filosofia.\nDóna gran importància a les matemàtiques; el model del coneixement veritable és el matemàtic i per ingressar a l’Acadèmia era condició imprescindible saber matemàtiques.\nSÒCRATES / PLATÓ.\nA part de les influències intel·lectuals, Sòcrates és el model d´home just, bo i per sobre de qualsevol circumstància moral. A la Carta VII diu que Sòcrates fou: el més just dels homes. Tot i que Sòcrates no va ser l’únic filòsof que el va influir si que és el més important i el protagonista de tots els diàlegs excepte l´últim (Les Lleis). Plató abans de ser deixeble de Sòcrates, havia estat influït pel sofista Cràtil que estava molt interessat pel tema de les definicions però quan coneix a Sòcrates, rebutja a Cràtil perquè el considera relativista.\nLa importància que donava Plató al tema de la definició arranca de Cràtil, tant com de Sòcrates. Distingir entre doctrines socràtiques i platòniques ha estat un dels temes més complicats de la història del pensament.\nA l´època medieval pensaven que Plató era com una mena de secretari o de copista de Sòcrates. A partir del Renaixement, quan es disposa dels textos grecs dels diàlegs, es fa evident que Plató és un pensador original i es tendeix a pensar que Plató utilitza Sòcrates com si fos una màscara, per expressar idees que no són socràtiques sinó platòniques. De fet Plató no és mai fidel a la lletra del socratisme, l’hi interessa l'esperit crític més que no el detall biogràfic. Els diàlegs de Xenofont en què apareix Sòcrates són globalment molt més respectuosos amb la història concreta.\nPlató fabula bastant, però literàriament és d'una qualitat incomparable. Sòcrates és el protagonista dels diàlegs per dues raons fonamentals:\nPlató fa un homenatge al mestre; la ciutat l'ha matat però no pot impedir que continuï enraonant a través del seu deixeble.\nSòcrates serveix també a Plató perquè posa en boca seva idees polítiques molt reaccionaries.\nHi ha dues diferències bàsiques entre Sòcrates i Plató.\n1. Per una banda Sòcrates només es planteja problemes d´ètica o moral (què és el bé? què és la justícia?,...).En canvi en Plató hi ha tota una teoria metafísica (la teoria de les idees).Tota la teoria del coneixement (teoria de la anàmnesi: conèixer és recordar) i sobretot tota la teoria política que és la República (la teoria del filòsof-rei).\n2. Diferencia en la teoria política. Per Sòcrates la millor manera d’intervenir en la societat no és la política sinó la didàctica, és a dir, es tracta de ensenyar individualment a cada home a ser millor. Quan tots els homes siguin justos la ciutat també ho serà. En canvi Plató creu que la societat només pot transformar-se a través de la política. El canvi moral no pot ser individual sinó col·lectiu. El lloc que Sòcrates destinava a l´autoconeixement moral individual, Plató el dedicava a les lleis col·lectives.\nHi ha un text de Diògenes Laerci que recull una tradició sobre la diferència entre Sòcrates i Plató: Es diu també que Sòcrates, en oir la lectura del Lisis, comentà: "Per Hèracles, quantes boles posa a la meva boca aquest jovenet". Car va escriure en aquest diàleg no poques coses que Sòcrates no havia dit mai. (Diògenes Laerci, 3, 35)\nDe Plató es conserven tots els seus diàlegs i la Carta VII que és una mena d´autobiografia, dedicada als seus deixebles de Sicília.\nConservem tots els diàlegs (totes les obres exotèriques: totes les obres escrites pel públic, fora de l´Acadèmia); en canvi no conservem cap de les obres esotèriques que eren les obres fetes per al debbat a l’interior de l´Acadèmia (situació inversa a la d´Aristòtil).\nTots els textos que ens han arribat de Plató, excepte dos (Apologia de Sòcrates i Les lleis) són diàlegs en què Sòcrates és el protagonista, i enraona amb altres ciutadans, sofistes,...\nLa intenció del diàleg no és fer un tractat sobre un tema sinó que vol reproduir l´ambient de conversa íntima de Sòcrates amb els seus amics.\nEl diàleg contrasta amb el discurs dels sofistes. El diàleg pretén recollir l'ambient de carrer, reproduir el batec de la vida de carrer més que no pas un discurs ... és més àgil que el discurs. De vegades als diàlegs s'expliquen també mites per posar en clar un concepte boirós.\nEl diàleg és una obra literària; vol tenir una forma d´expressió àgil, dinàmica.\nCada diàleg és independent. Generalment es parla d’un concepte però en alguns diàlegs apareixen més d’un tema (creuats) sobretot als diàlegs de joventut.\n1.Joventut ("Apologia de Sòcrates""Critó""Carmides"..)\n2.Transició ("Gorgies""Menó""Hípies I,I""Cràtil"....)\nJoventut: Obres molt àgils, el diàleg és molt viu, sovint són obres poc ordenades, es passa d’un tema a altre i el final queda tallat. La figura de Sòcrates és molt present , el Sòcrates històric apareix força ben documentat. Hi ha ambient de carrer, es recull tal com era la conversa en època de Sòcrates.\nMaduresa: Obres literàries més perfectes. Tenen l'estructura de la tragèdia grega. Sòcrates és el protagonista únic; això vol dir que les seves tesis són les que s´acabaran imposant i els altres personatges son deuteroagonistes, posen les qüestions que Sòcrates contesta. En aquests diàlegs es veu molt clar el procés de dialèctica ascendent: pas de l´opinió al saber (ciència). Aquests diàlegs estan escrits en els moments fundacionals de l´Acadèmia.\nVellesa: Va de la mort de Dió a la mort de Plató. Diàlegs de tipus pessimista, apareixen molts mites, referències a la divinitat. Aquest període estilísticament les obres tendeixen a ser monòlegs (frases més llargues, pesades). Hi ha una autocrítica de la "Teoria de les idees" i al final a la última obra fins i tot arriva a desaparèixer la figura de Sòcrates ("Les Lleis").\nCARACTERÍSTIQUES DEL DIÀLEG.\nEls diàlegs o la dialèctica socràtica era sempre una conversa orientada a la recerca de la veritat. A través del diàleg es passa de l´opinió (doxa) al saber (episteme).\nAmb Plató el concepte de dialèctica es complica una mica més. La dialèctica té també com a finalitat, igual que amb Sòcrates, ajudar-nos a passar de l´opinió a la idea, però es configura com un tipus de ciència, vol ser un saber rigorós. La dialèctica platònica és el perfeccionament de l'ànima que es realitza a través del diàleg orientat. Participar en un diàleg és fer un compromís amb la recerca del Bé.\nEl diàleg platònic esta al servei de la figura de Sòcrates que apareix com un personatge guiat per la veu del DAIMON (veu de la consciència) però fonamentalment el que pretén és que l’ànima del que participa a la conversa arribi a separar-se de les opinions vulgars del món sensible i arribi al nivell de l’intel·ligible.\nPodríem preguntar-nos perquè Plató escriu diàlegs. Els sofistes escrivien discursos no diàlegs. Plató en canvi inicia una forma nova d´expressió. Per què? Dues raons que ho expliquen:\n· -Raó biogràfica: Sòcrates ha mort; la ciutat l´ha matat i convertir-lo en protagonista de diàlegs era una manera de reivindicar-lo. Els qui volien silenciar-lo es trobaran ara amb un Sòcrates que no callarà mai més, que continua parlant a través del diàleg.\n· -Raó social: El diàleg s´acomoda a les necessitats de comunicació de la comunitat grega. Pel grec la vida és inseparable de l´Àgora. Enraonar ocupa una bona part de la vida del ciutadà. A través del diàleg platònic podem fer un tast de la vida quotidiana a Atenes.\nEl diàleg consisteix en un intercanvi de preguntes i respostes orientades a través del qual hi ha una recerca en comú de la veritat. El diàleg té sempre un caràcter ascendent, s´inicia de les opinions i es va passant progressivament al coneixement de la Idea.\nTot diàleg significa un esforç de purificació de l´enteniment. Per Plató aquest esforç de dialèctica és també un esforç de purificació de l’ànima.\nDialogar és fer un esforç de coneixement: passar de l’opinió a la ciència.\n1. El diàleg ha d´estar ben conduït a través de preguntes i respostes orientades.\n2. El diàleg ha de ser sincer, els interlocutors han d´expressar sempre el que pensen, estiguin equivocats o no.\n3. Les respostes han de ser coherents, ben argumentades. No han d´entrar recíprocament en contradicció.\nEl denominador comú d´aquestes quatre condicions és la sinceritat i la recerca de la veritat. Si faltessin aquestes condicions el diàleg seria un pur exercici de retòrica o de sofística: un pur joc d'opinions retòric.\nEtimològicament en grec la paraula diàleg significa: dia (mútuament) logos (paraula, raó). El diàleg és un esforç en què mútuament intentem descobrir la raó. Per tant, el diàleg procura fer-nos superar les pures opinions i és també un instrument de millora de l’ànima.\nEn el pensament de Sòcrates les paraules "dialèctica" i "diàleg" eren sinònimes. La dialèctica és un diàleg orientat a la recerca de la veritat.\nAmb Plató el concepte de dialèctica agafa un significat més complex. És la tècnica de coneixement per excel·lència. La dialèctica és la forma a través de la qual, en la conversa l’ànima es purifica i passa del món sensible (opinions) al món intel·ligible (veritat en si, forma pura, idea).\n1. Tècnica d’investigació i no de demostració: Vol dir que és un procés de recerca a través del qual l’ànima es purifica a la recerca de les idees.\n2. És un coneixement no hipotètic: Vol dir que el progrés en el perfeccionament de l’ànima es fa palès a través de la millora de la vida moral i en la recerca del bé.\n3. Implica una Apologia: Defensa que el sentit de la vida es troba en l’esforç de perfeccionament envers el món de les Idees.\n6. És racional: Vol dir que rebutja la mística i implica un reforç fet a través de l´enteniment com ho demostra el fet que les matemàtiques siguin la porta d´entrada al món de les formes pures.\nPER QUÈ ELABORA PLATÓ UNA TEORIA DE LES IDEES?\nAl llibre primer de la Metafísica, Aristòtil ens diu que:\nper tant les Idees no són coses, sinó entitats universals, immortals i perfectes: són les formes pures, els models o arquetipus de les coses.Podríem preguntar-nos, però, per què apareix la teoria de les Idees -que és el nucli del pensament platònic. Hi ha diverses interpretacions possibles:\n1. - Plató intenta respondre a un problema lingüístic: Vol explicar per què els signes convencionals (orals o escrits) tenen significats fixos. Aristòtil afirma que "el que ens passa a l'ànima [avui en diríem: el significat] és sempre igual però els signes canvien". Plató anomena Idea a allò que no canvia. Podem dir "table", "taula" o "mesa" però la Idea és sempre la mateixa; no depèn de com en diguéssim. Si no hi ha entitats fixes (Idees) i alienes a l'espai i al temps, tampoc no hi haurà llenguatge. Plató hauria volgut dir que, malgrat que canviï el significant, el significat no canvia.\n2. - Plató intenta donar una resposta al problema de l'episteme (ciència, saber): Hi havia un model sofístic de ciència o de saber (episteme). El saber per als sofistes era allò pràctic, útil, que funcionava...). Plató, en canvi, diu que d'allò que canvia i que es transforma mai no en podrem fer ciència. La ciència ha de tractar d'allò que és perfecte, universal i immutable. Les Idees en Plató (i la "essència" en Aristòtil) constitueixen un esforç de fixar el que és l'estatut de la ciència: ciència és el coneixement rigorós, que no varia. Per això Plató distingeix dos móns: per una banda el que és món sensible (pura opinió, doxa) i per l'altre el món del saber rigorós (ciència, episteme). Les Idees que tracten de l'universal i de l'immutable són el coneixement més perfecte que hom pot assolir.\n3. - Plató vol fer una teoria del coneixement: Les Idees perfectes exigeixen un coneixement perfecte. Per a Plató conèixer és recordar. Tenim un coneixement de les Idees perquè l'ànima és immortal i ha estat en el món de les Idees... el nostre coneixement no és, com volen els sofistes, equívoc i manipulable, sinó que és capaç d'assolir la perfecció perquè no coneixem amb els sentits (món sensible) sinó amb l'ànima immortal (que pertany al món intel·ligible).\n4. - Plató elabora una teoria de la dualitat religiosa (soma-sema): L'anima (psique) té uns continguts del coneixement que li són propis: les Idees. L'ànima és immortal (els arguments per justificar la seva immortalitat es donen al llibre X de La República) i per això el coneixement propi de l'ànima (les Idees) és superior. Al Fedó es diu que es fa filosofia per a la mort; les Idees serien en aquesta perspectiva (que prové del poeta Teognis) un coneixement de l'Absolut diví; i de fet Plató diu sovint que la idea de Bé és divina.\nCom totes les grans filosofies, la Teoria de les Idees de Plató és absolutament rica en significacions; ens fa pensar i ens obliga a situar-nos, a cadascú de nosaltres, en la perspectiva filosòfica i especulativa. Les diverses interpretacions del pensament platònica (al capdavall lectures fetes segons la nostra comprensió del platonisme) tenen l'interès d'obligar-nos a pensar.\nQUÈ SIGNIFICA IDEA EN PLATÓ?\nLa paraula grega eidos es tradueix generalment per Idea. Però la nostra comprensió comuna i actual del mot "idea" és molt diferent a la que tenia Plató. Per a qualsevol de nosaltres una "idea" és un "contingut mental", un acte subjectiu de la ment, quelcom que existeix en el nostre cervell, ni que sigui d'una manera ambigua.\nPerò - i això és molt important- per a Plató una idea mai no és una cosa. Existeix realment, però només podem "veure-la" a través de la ment.\nEidos en Plató significa fonamentalment sis coses:\n1. - El Concepte Universal d'una cosa (en la definició).\n2. - L'Essència; allò que és en sentit ple (el que és per sí mateix).\n3. - L'Ideal, el model, Arquetip o Forma pura de la cosa.\n4. - La Causa, el perquè una cosa és com és.\n5. - La Finalitat, el sentit últim i superior d'una cosa.\nQUANTES IDEES HI HA?\nPlató distingeix curosament dos móns: Hi ha, per una banda, el món sensible (fet de coses materials, de realitats físiques o psicològiques, d'opinions purament subjectives...) i per l'altre el món intel·ligible (fet d'Idees o Formes pures). El món intel·ligible pot ser pensat (s'hi arriba amb la reflexió moral i la purificació de l'ànima), però no en tenim, ni en podem tenir, cap experiència sensible (no el podem tocar, ni veure...). Formalment hi ha dos tipus d'Idees.\n1. - Les que Plató anomena arkhai que són els primers principis de les coses: l'Ésser com a tal. Són les Idees omniabarcadores (que ho abasten tot). Les tres Idees més pures, segons els diàlegs del període de maduresa, són Bé, Eros i Unitat. També en aquest grup caldria situar-hi les Idees de propietats ("gran", "lluny") o de relacions lògiques i matemàtiques ("identitat", "proporció")\n2. - Les Idees de coses concretes, el que normalment nosaltres en la parla quotidiana anomenem "idees" (idea de casa, de taula, de llapis...)\nAl diàleg Parmènides, Plató insisteix a dir que no hi ha Idees de coses negatives (ex: el pèl, el fang, la brutícia). L'explicació és senzilla: una cosa negativa és una mancança (un no ésser) i per tant no poden haver-hi Idees de coses negatives perquè la Idea és ésser perfectíssim. Ni que sigui incidentalment. cal recordar que aquesta afirmació del "no-ésser" de la brutícia, de les escombraries... ha tingut importants conseqüències a l’hora de la manca d’una filosofia ecològica fins als nostres dies.\nTEORIA DE LES IDEES.\nÉs el nucli del pensament platònic; quan Plató es planteja que és l'ésser troba en la filosofia presocràtica la polèmica Heràclit-Parmènides sobre el canvi. Heràclit havia afirmat que el canvi era el logos (raó) mentre que Parmènides en el seu poema havia narrat la impossibilitat del canvi. Després, Sòcrates, oposant-se al relativisme dels sofistes, havia afirmat que cada home té un coneixement correcte de les idees ètiques i que aquest universals morals (idees ètiques) eren innates (intel.lectualisme moral socràtic).\nPlató recull aquestes tres aportacions (més el pitagorisme) a la seva teoria de les idees. El problema del Platonisme és explicar que és el real; que és allò que és en si mateix.\nPer Plató, la resposta al problema de l´ésser exigeix un esforç racional de distingir entre dues menes de realitats amb dos objectius diferents.\nPer una banda, hi ha un Món intel·ligible (Cosmos Noetos) que és el món de les formes pures i que constitueix la realitat en sentit fort. Per altra banda, hi ha un Món sensible o Cosmos Aiszetós que és el món de les coses, el món dels fets, el món de la matèria, en el qual els objectes són còpia, imatge o reproducció de les formes pures (Idea).\nEl món que coneixem pels sentits (món sensible, cosmos Aiszetós)és una còpia d’un altre món: el món de les idees. En el món de les Idees es troben les formes pures ( és a dir, els models perfectes, universals i ètics).Les idees per Plató són allò objectiu, allò real en sentit ple, gaudeixen de totes les perfeccions de l´Ésser. Són úniques (per això podem parlar de LA Veritat, EL Bé, LA Justícia,..) són eternes (alienes al temps: el que ahir era just ho serà també avui i demà) i són indivisibles. Plató suposa que el món de les idees hi ha un model de perfecció, una forma pura que els objectes del món material copien, imiten o participen d’una forma més o menys perfecte. És per això que només hi pot haver ciència (saber rigorós) en el món intel·ligible i que en canvi el món sensible és només pura opinió. En el món sensible les coses que percebem pels sentits tenen diversos graus de perfecció. Són més o menys semblants a la Idea, en canvi, la perfecció de les Idees és absoluta.\nEn l´esquema podem resumir, les diferències entre el món sensible i el món intel.ligible de la següent manera:\nMÓN INTEL·LIGIBLE MÓN SENSIBLE\n-Coneixement intel·lectual (Raó, episteme) -Coneixement sensible (imatges, opinió, doxa)\nCaptació estructures matemàtiques. -Incapacitat captació estructures matemàtiques\n-Essencies intel.ligibles i realitats permanents -Essers corruptibles i mutables immutables.\n-Principi d’unitat. -Pluralitat i dispersió.\n-Èssers en sí -Participació, imatge,còpia de les Idees\nEn Plató trobem sempre una radical necessitat d´ordre. No seria possible entendre la diferència entre món sensible si prèviament no afirméssim que existeix un món intel·ligible que unifica i dóna ordre a la pluralitat i dispersió de les coses sensibles.\nEl món sensible és el que percebem pels sentits. Allà trobem les coses belles, els actes justos,..etc.És a dir, diversos graus de la bellesa o de la justícia que són realitat intel·ligibles. El món sensible es aparença, pluralitat, dispersió, però no seria possible comprendre aquesta diversitat de la matèria si no existís un concepte, una idea que la unifiqués." El món sensible és contingència (pot existir o no existir). En canvi el món intel·ligible és necessitat.\nPer arribar al món intel·ligible només hi ha un camí. El camí és la perfecció de l’ànima a través de la dialèctica.\nEl món intel·ligible no el podem conèixer a través dels sentits perquè és espiritual. Per passar del sensible a l’intel·ligible cal un procés de purificació de l’ànima que s´anomena dialèctica ascendent.\nEn el Llibre VII de La República que és el llibre en el que se'ns explica el mite de la Caverna, apareix el tema de la dialèctica ascendent, a través de l’al.legoria de la línia, que és el procés a través del qual l’ànima se separa del sensible i progressa envers el coneixement de les idees.\nEl procés de pujada, ascensió del món sensible al món intel.ligible, s´anomena dialèctica ascendent i a través d´ell arribem al coneixement de les idees pures, de la raó. Però la dialèctica ascendent serveix per fer posteriorment un procés de dialèctica descendent (de caire antropològic).\nTRES IDEES BÀSIQUES EN PLATÓ\n· Idea de Bé: entre les idees pures, la superior és el Bé. El Bé és la idea de la raó per excel·lència. Plató utilitza la paraula agathon que no vol dir només el que nosaltres entenem per bé moral o acció bona sinó a més significa excel.lència màxima i també el que és escaient o apropiat. La idea de Bé aplicada al món social i a la política s´identifica amb la idea de Justícia. [Justícia= Bé].\nPlató compara la idea de Bé amb el Sol. El Sol il·lumina i dóna vida a totes les coses. També la idea de bé il.lumina i dóna sentit a totes les altrs Idees.\nEl Bé proporciona existència, identitat i perfecció a totes les coses cognoscibles.\nÉs el principi de perfecció de les coses. Les idees són bones, expresen el Bé. El Bé no és una idea com les altres. Vindria a ser una super-idea ja que és el principi i la fonamentació de totes les altres.\nEros: Per sota de la idea de Bé hi ha la ides de Eros (amor). L’amor ens porta al coneixement del Bé perquè les idees són bones.\n· L’amor és la força que ens porta al coneixement i el motor de la dialèctica ascendent.Progressem en el coneixement perquè estimem les idees.\n· Hi ha dos tipus d´amor diferent:\n1º L´amor als cossos, aquest no és l´amor autèntic perquè el cos pertany al món sensible i tot el que pertany al món sensible és degradat i inferior (Afrodita Pandèmia és el seu símbol).\n2º Hi ha un tipus d´amor suprem: l´amor de l'ànima. És l´amor superior a través de l´amor de les ànimes arribem a l´amor de les Idees. El seu símbol és Afrodita Urània. Les coses sensibles manifesten part de la seva bellesa que provoca en nosaltres l´Eros. L´amor o l´apetència de la bellesa mateixa. Totes les coses aspiren per l´Eros el seu arquetipus o model que és la forma pura, és a dir, a la representació ideal d´elles mateixes.\nL’ànima humana aspira també a la realització del seu ideal però, com que l’ànima és de naturalesa espiritual, la seva màxima perfecció (el seu bé) és la vida intel·lectual, el coneixement i la ciència. Això omple de sentit l´etimologia de la paraula filo/sofos (amor a la saviesa). L'amor màxim és l'amor a la filosofia. L´amor més pur és l´amor a les idees. Al diàleg El Banquet es presenta el procés ascendent de l'amor: comencem estimant els cossos bells, es passa de l'amor dels cossos a l'amor a les ànimes i de l'amor a les ànimes a l'amor a les Idees.\nL'Amor en Plató té l'estructura contrària a la de l'Amor cristià (els cristians mai no parlen d'Eros, sinó d'Agape). Per a Plató l'amor va de baix a dalt. Per als cristians va de dalt (Déu) a baix (homes). Els homes ens hem d'estimar perquè Déu ens estima fins al final.\nIdea de Unitat: D'origen pitagòric. La Unitat apareix com una característica fonamental de la idea de bé. El bé és U, si una cosa és bona és una. Cada idea unifica múltiples coses, còpies d´ella. Ara bé, les idees són al seu torn múltiples. Per tant, necessitem la idea d’unitat per unificar la multiplicitat de les Idees. Per sota de la idea de unitat hi ha les idees de polaritat que són aquelles en que una implica l´altre. Idees de polaritat són per exemple: Igual/desigual, idèntic/diferent, moviment/repòs, Generació/corrupció.\nEL PROBLEMA DEL BÉ\nLa Idea del Bé és l'objecte últim del coneixement filosòfic; sense la visió del Bé al capdamunt de la recerca de la veritat, la filosofia estaria mancada d'una visió de conjunt, que li permet relligar tots els coneixements (matemàtica, astronomia, música...) i sobretot relligar les idees que la dialèctica permet copsar.\nEl Bé és causa universal: Al llibre VII de la República, Plató ens diu que el Bé és la causa de l'ordre i de la bellesa en el món. El Bé és, efectivament, allò que disposa les coses per al millor, i que els dóna un ordre i un sentit. El Bé ordena les coses amb intel·ligència. No podriem comprendre l'ordre intel·ligent del món sensible (celestial i terrestre) per una combinació fortuïta dels seus elements materials. Només les realitats immaterials (les Idees o formes pures), poden donar forma, ordre i sentit a la matèria del món sensible. Però al mateix temps les Idees que formen el món intel·ligible, només existeixen i tenen sentit en relació al Bé. El Bé és la Idea que uneix les Idees entre elles, la finalitat a la qual tendeixen el món intel·ligible i el món sensible.\nEl Bé constitueix el fi que persegueix qualsevol ésser. I aquest Bé és còsmic: només cal pensar, per exemple, a què tendeixen els astres divins en llurs revolucions. Segons Plató també els astres aspiren a reproduir el que és bo i perfecte. El més petit ésser vivent cerca també el seu Bé; és a dir, pretén reproduir i perpetuar la vida, o dit d'una altra manera, pretén convertir-la en eterna i immortal. I en l'home?. Cadascú de nosaltres desitja també el Bé, però s'atura en béns petits, limitats (el bé de la salut, el bé dels honors, els béns materials...). El bé de l'ànima només pot consistir a elevar-se fins a la contemplació del Bé. I la contemplació del Bé (el sol en el mite de la caverna), és per al filòsof l'objecte últim de la ciència de les idees que anomenem també la dialèctica.\nLa dialèctica i el Bé: La contemplació del Bé és imprescindible al filòsof, si no vol convertir la dialèctica en un joc gratuït i estèril. L'ànima no pot tenir una intel·ligència perfecta de la Justícia, de la Bellesa, o de qualsevol de les altres Idees, si no s'adona del que les relliga unes amb les altres. No hi podria haver comprensió de la Justícia, per exemple, si la separéssim de totes les altres Idees (la virtut, el coratge, la temprança, però també la Bellesa i totes les altres idees). Separada del món intel·ligible que és d'on treu la seva llum, una Idea no podria ser plenament coneguda per l'ànima. La llum de les idees prové de la idea de Bé, que ho il·lumina tot. Altrament dit, el progrés dialèctic en la recerca de la veritat (de les veritables realitats que són les Idees), ha de conduir a còpia de preguntes i respostes a la Idea pura i perfecta, de la qual depenen totes les altres: la Idea de Bé.\nEl Bé és, alhora, font de les Idees i font per a l'ànima de llur intel·ligibilitat [si l'ànima coneix les Idees és perquè són bones] El Bé és a la vegada la finalitat de la recerca de la saviesa i la font de la saviesa. Per dir-ho d'una altra manera: el Bé designa Déu. És al mateix temps terme suprem del coneixement i garantia última de la veritat d'aquest coneixement. Però no és un Déu mitològic o astral, o un objecte de culte determinat. El Bé no és quelcom que s'ha de creure cegament per arribar al principi de la filosofia, sinó quelcom que s'assoleix per un procés llarg de coneixement. Arribar a la Idea de Bé és el sentit últim de l'impuls que ens porta a filosofar. Així podem comprendre més plenament l'afirmació de Sòcrates segons la qual ser dolent és ser ignorant; efectivament ignorar la Idea de Bé és desconèixer també la font de tota moralitat.\nNomés qui coneix el Bé pot actuar bé i ser un bon ciutadà. Per això el governant (filòsof-rei) ha de ser el primer especialista en la Idea de Bé.\nEs troba a l´inici del llibre VII de la República. Plató ens narra la penosa situació d'uns presoners lligats de peus, de mans i de coll, tancats en una cova i obligats a mirar constantment a una paret del fons on només de tant en tant es projectaven les ombres d’unes persones que passaven il·luminades per un petit foc i projectades a través d’una mampara com la dels titellaires. Els presoners tancats a la caverna acaben tenint una visió incorrecta de la realitat i confonent el món de les ombres amb la realitat.\nUn dia, un d´aquests presoners és alliberat i aconsegueix sortir de la caverna: a través d’un procés gradual i dolorós aprèn a distingir entre les ombres i els objectes que les provoquen.\nFinalment aquest presoner pot acabar sortint a l´exterior i contempla que a fora de la cova hi ha un altre món molt més ple i dominat per la llum del Sol infinitament més potent que la petita llum del foc que il·luminava la cova.\nAmb aquest mite Plató ens vol explicar el procés de dialèctica ascendent fins a arribar a la idea de Bé (la llum del Sol) i el pas des del món sensible ple d´errades (món de la caverna) al món intel·ligible , món de perfecció (món exterior).\nAmb el mite de la caverna, Plató està fent una reflexió sobre quin ha de ser el paper del filòsof. Purificar l’ànima per arribar al món de les Idees i a la idea de Bé. L'autèntic savi (filòsof) és el que a través d’un procés difícil i dolorós abandona l´opinió (món sensible, ombres) i s’adreça a la idea de bé.(simbolitzada pel Sol).\nPerò el mite no acaba aquí. L'home que ha vist la llum del Sol (que ha conegut les Idees) no es limita a contemplar-les passivament sinó que vol transmetre aquest coneixement i divulgar-lo entre els homes que encara resten a la foscor de la caverna.\nVolen fer a tothom partícip de la idea de bé, és un símbol d´autèntic filòsof. Per això aquest home que ha conegut les Idees torna a la cova però els individus esclavitzats en les ombres no poden creure que existeixi un món superior i finalment el maten. És possible que amb aquest mite es vulgui explicar (expressar) l´actitud de recerca de la veritat que va acabar provocant la mort de Sòcrates. Per tant en el mite de la caverna tenim dues menes d´interpretacions:\n1.-La Teoria del coneixement o dialèctica ascendent fins arribar a la idea de Bé.\n2.- Una interpretació antropològica i política sobre el paper del savi.\nEL PROBLEMA DE L’ÀNIMA I EL CONEIXEMENT (Teoria de la anàmesi)\nPer Plató l´home és un compost de dos elements (cos i ànima). El cos és una identitat purament sensible, ha estat format pel Demiug que és un petit déu d´origen pitagòric. Segons els pitagòrics el Demiug va crear el món sensible donant-li formes geomètriques.El Demiug va crear el món amb matèria i per tant el va fer imperfecte, canviant, mutable,...etc. En canvi les ànimes no són matèria. En el diàleg "Alcibíades", Plató ens diu: L'home és ànima i el cos és la seva presó.És el tema del soma/sema (soma= cos; sema= presó) L'ànima no és matèria a diferència del cos.\nEn Plató el coneixement és sempre una espiritualització: constitueix un procés de purificació de l'ànima. L'Ànima ha viscut en el món de les idees per tant no és matèria però viu empresonada en el cos, que si que és matèria.\nEn Plató el coneixement és sempre explicat com un record o una reminiscència (anàmnesi). Conèixer és reconèixer. L'ànima prové del món de les idees: ha estat en contacte amb elles i les coneix; però per recordar-les ha de fer un procés d'espiritualització. L’ànima té una capacitat per arribar a conèixer les Idees però aquesta capacitat està com emboirada pel cos. L’ànima ha de fer un esforç per enlairar-se per sobre dels límits que li vol posar el cos.\nPer explicar el tema de l’ànima i el coneixement, Plató utilitza el mite del Carro Alat.\nLes ànimes són eternes, viuen des de l´eternitat al món intel·ligible (en el Topos hiperuranos, el món de sobre del cel) contemplant les idees que també són eternes. Allí les ànimes són felices. Les ànimes marxen en processó cada una a dalt d'un carro tirat per un auriga, amb un cavall blanc i un cavall negre. En un moment determinat el cavall negre es desboca, surt del camí i malgrat els esforços de l´auriga cau en el món sensible.\nL’auriga representa la part racional de l’ànima que la guia i la condueix. El cavall blanc representa la part irascible, violenta... i el cavall negre la part concupiscible, sensual, de l’ànima, que és la més baixa. Plató creia que les ànimes són eternes i que s´encarnen en el cos com a càstig d’un pecat de sensualitat.\nPer tant la relació entre el cos i l’ànima és purament accidental. Podíem comparar-la a la que tenen el cavall i el cavaller o el pilot i la nau. El pilot governa la nau però no és la nau. L’ànima governa el cos però no és del cos.\nLes ànimes humanes tenen les mateixes característiques que les Idees, per tant l’ànima es troba simplement presonera del cos que és mortal i canviant. L'ànima pretén fugir del cos a través d’un procés de purificació que és la dialèctica ascendent i que implica la millora moral.\nLA TEORIA DE LES ÀNIMES, PORTA D’ENTRADA A LA POLÍTICA\nPossiblement el tema de l’ànima sigui d’origen pitagòric. Quan Plató parla de l’ànima la considera l’instrument de coneixement per excel·lència, perquè només l’ànima ens porta a les idees. Plató de vegades diu que l´home té un ànima amb tres funcions i de vegades diu que té tres ànimes diferents. En qualsevol cas l’ànima té un món propi que no és el de la matèria sinó el del esperit.Les ànimes en Plató són:\n· Ànima racional sensible: És l'ànima superior, l’ànima dels filòsofs, dedicats a la Raó.\n· Ànima passional o irascible: És l'ànima dels soldats, defensors de l'ordre en la polis.\n· Ànima sensual o concupiscible: És l'ànima dels obrers, artesans, productors.\nCada una d´aquestes ànimes té una virtut pròpia i per tant pertany a una classe social.\nUna societat justa és la que conjumina el tipus d’ànima de cada individu amb la seva funció social política.\nL´estructura d’una polis justa hauria de reflectir l´estructura de les ànimes dels ciutadans que la formen. Quan l’ànima (ésser profund de l´home) i la funció social coincideixen, aleshores l´home és just i la ciutat és feliç. La kalipolis ha de funcionar amb tres tipus d’ànima que corresponen a tres classes socials:\n1- L’ànima racional sensible: És l'ànima superior, l’ànima dels filòsofs.\n2- Ànima passional o irascible: És l'ànima dels soldats.\nHi ha d´haver una pont entre ànima i política:\nEl filòsof-rei és superior perquè la seva ànima racional ha dominat a les altres dues i li correspon el lloc més alt en l´escala social. Té l’ànima capaç de comprendre la política.\nEl segon lloc és pels guardians, perquè l’ànima irascible ha dominat la sensualitat materialista, tot i que siguin agressius i violents.\nEn tercer lloc la menor consideració correspon a l’ànima sensual perquè és un ànima marcada d´autodomini, és l’ànima dels obrers i els artesans, incapaços de copsar la complexitat de la política\nPer explicar aquesta teoria de les tres ànimes Plató utilitza de vegades un mite fenici.El famós mite fenici dels tres homes.Hi ha homes d´or (els superiors, els filòsofs-rei,..)hi ha homes d´argent que són els soldats, guerrers,..i finalment hi ha homes de bronze que són els treballadors.\nPER QUÈ L’ÀNIMA ÉS IMMORTAL?\nEls arguments a favor de la immortalitat de l’ànima es troben en el diàleg Fedó, on Plató intenta de provar "científicament" aquesta opinió provinent de la mística òrfico-pitagòrica.\n1.- Si tot coneixement és reminiscència de les Idees contemplades, se’n dedueix la preexistència de l’ànima, perquè és l’ànima qui contempla les idees abans de "caure en el món dels sentits". En el món hi ha realitats visibles i invisibles. Les primeres estan lligades al cos i les segones a l’ànima. Tot el que és visible es corromp i mor; l´invisible és immutable i etern; per tant l’ànima serà immutable i eterna.\n2.- L´home troba el coneixement dins la seva ànima, perquè es presenta en forma de record de les coses que hem après en vides anteriors. El coneixement que l’ànima té de les idees demostra que hi ha una familiaritat entre les unes i l´altra. Si les idees són eternes, també ho serà l’ànima.\n3.- Els contraris no poden coexistir en una mateixa cosa. Si un cos és fred no pot ser calent. Un ésser viu perquè té ànima; si morís voldria dir que la idea de mort ha expulsat la idea de vida, és a dir, l’ànima. Les coses són com són perquè participen de les idees. Però una cosa no pot participar de dues idees contradictòries. Si l’ànima participa de la idea de vida, no pot participar de la idea de mort.\n· El destí final de l’ànima també és descrit en forma mítica. Les ànimes que han usat dignament la pròpia raó tornaran després del període de prova terrena a l’estat originari i seran eternament felices. Les que n´hagin fet un ús indigne, transmigraran de cos en cos, passant d´home a un animal cada vegada més inferior segons quines hagin estat les passions que l´han dominada.\n1.El conservadurisme de Plató:\nPlató viu en una època de crisi de la ciutat (polis) a partir de la derrota a la guerra del Peloponès, Atenes entra en decadència i hi ha un període de descomposició social.\nLa polis resistirà encara fins la època d´Alexandre Magne (contemporani d´Aristòtil, s.III) que imposarà la mónarquia absoluta, acabant amb les llibertats de les ciutats. La ciutat grega, però, tenia dos problemes estructurals greus i importants, que a la llarga la feien difícilment viable. Per una banda era massa complexa en la seva organització (hi havia un munt d’assemblees, grups intermitjos...). En segon problema era que la polis era massa petita per grans capitals, moviment de diners... i qualsevol trasbals (males collites, guerres...) podia arruïnar-la.\nPlató no és un demòcrata; no creu en l´àgora com a lloc de debat. La democràcia per ell té una taca (han matat a Sòcrates). Quina democràcia és aquesta que no deixa criticar. Ell dirà sempre que la democràcia és un lloc degenerat, degradat, perquè allà on mana tothom no mana ningú.\nPlató busca constantment una alternativa a la crisi de la polis. La seva proposta és el filòsof-rei. El filòsof-rei és la unió del saber més el poder. Només qui coneix la idea de bé pot practicar-la. El filòsof ha dedicat tota la seva vida a la idea de bé, per tant ha de governar. L'altre element de la seva teoria política és la teoria de l’ànima. Cal que hi hagi una harmonia entre la forma de ser profunda de l´home (la seva ànima) i la seva actuació política.\nQuan Plató està escrivint els seus diàlegs en la societat grega el model polític i social més admirat era esparta. Però Plató li fa dues crítiques:\n1.La violència per la violència és destructiva pera la ciutat. La ciutat ha de ser un lloc de convivència i no d´agressió-\n2.Plató considera que la forma de canviar una societat no és mai la violència sinó a través de l´educació. Perquè l´educació ensenya a portar una vida justa.\nSobre el tema de l´educació però cal tenir present que el concepte d'educació per Plató no és el mateix que en Sòcrates.\nPlató creu que l´educació ha de ser col·lectiva. La forma d´educar la societat és la llei. Sòcrates en canvi pensava que l´educació ha de ser individual. Canviant l’ànima de cada ciutadà canviem la ciutat. Ho podem comparar amb escombrar un carrer: Sòcrates seria partidari que cadascú escombri el seu portal. Plató, en canvi, defensaria que cal fer una llei prohibint llençar escombraries i contractar un servei de neteja.\nPlató planteja temes de política en molts dels seus diàlegs. Hi ha alguns especialment dedicats a aquesta qüestió (República, Les Leis, Polític..) però en molts altres diàlegs hi ha alguna pàgina dedicada a aquest tema (d’una manera secundària).\nPlató creu que la filosofia ha de tenir un sentit pràctic, social.\nDe vegades s´ha dit que la filosofia política de Plató és utòpica. S'hauria de matisar. Una utopia és una proposta impossible de portar-la a la pràctica. Plató no creu que la república i el filòsof-rei siguin utopies. Ell intenta portar-les a la pràctica als tres viatges a Siracussa (Sicíla) Està convençut que la societat, la polis grega necessita una renovació i presenta una alternativa.\nUna altra crítica que s´ha fet sovint a Plató és la de que ell era un reaccionari (conservador radical). Això també s´hauria de matisar. Plató no vol recuperar un passat mític impossible. És cert que en un diàleg de vellessa (Críties) parla de l´Atlàntida i diu que aquest època mítica va ser una època feliç però ell no pretén retornar a aquella època, sap que no pot tornar a l´Edat d´Or.República Edat d´Or.Edat dels Homes ciutat dels porcs ciutat dels homes\nA la República, Plató distingeix dues grans èpoques en la història:\nL´Edat d´Or i l´Edat dels Homes.\nL´Edat d´Or va ser un període en què els homes eren governats directament pels déus però aquesta edat d´or es va acabar. Els homes eren feliços fins que un dia els déus els van abandonar i els homes es van quedar sols . Ara vivim en l´edat dels homes que ja no és una època de felicitat absoluta però en canvi els homes són lliures, poden escollir el que fan. Plató no vol tornar a L´Edat d´Or, sap que és impossible.La seva alternativa és per a l´Edat dels Homes, per la ciutat humana.\nA La República, Plató distingueix entre dos models d'organització de convivència en l´Edat dels Homes:\nLa ciutat dels Porcs va fracassar. Era una societat d´individualisme radical. No hi havia col.laboració en el treball. Cada home s'ho havia de fer tot. Era una economia de subsistència i la vida era precària (limitada).\nAquest model social ha estat superat per la Ciutat dels Homes , la ciutat dels homes té un nivell de vida i de consum més alt perquè hi ha divisió del treball i relacions de col.laboració i d´intercanvi. La ciutat dels homes té qualitat de vida.\nEl que pretén Plató és solucionar la crisi d´aquesta ciutat dels homes. Plató sap que la política pertany al món sensible i, per tant, la seva decadència a llarg plaç és inevitable perquè tot el que està en el món sensible és imperfecte i mutable. La República és l'intent d´evitar al màxim aquesta decadència de la polis.\nSegons Plató hi ha cinc tipus de règims polítics. Proposa una gradació des del món perfecte, que és l´aristocràcia, fins els més imperfectes que són la democràcia i la tirania.\nAristocràcia: En grec, Aristos vol dir el millor i cratos poder. L'aristocràcia és el govern dels millors. Dels magistrats que tenen l’ànima millor, més perfecte. Està dirigida pel filòsof-rei, perquè el filòsof és el que millor coneix la idea de bé i per tant qui millor pot portar-la a la pràctica.\nAquest govern entra en crisi per error dels magistrats quan analitzen l’ànima dels infants.\nAleshores apareix la Timocràcia (en grec timos=valor). És el govern dels militars (són els que tenen l’ànima d´argent, plata). És un govern excessivament violent. Els guerrers volen governar la ciutat com si es tractés d’un quarter i això provoca injustícies. Hi ha una revolució com a conseqüència de la violència i aleshores apareix la Oligarquia.\nOligarquia ( En grec oligos=pocs) "Govern dels pocs": és el govern dels rics que són sempre una minoria. Els rics són sempre egoistes, cada vegada volen ser més rics i això fa que els pobres també cada vegada siguin més pobres. Així es provoca una revolució popular com a conseqüència de la qual apareix la democràcia\nDemocràcia: (demos=poble). Etimològicament és el poder del poble, entès com igualtat davant la llei. Era el model de Pèricles, que havia fracassat en les guerres del Peloponès. És un règim d’opinió pública. Plató és radicalment contrari a aquest règim i fa una sèrie de crítiques:\n2.- En la democràcia no governa el millor sinó el més popular. De la mateixa manera que la nau no l’ha de governar el més popular sinó un capità expert, l’Estat ha de ser també governat pel millor coneixedor\n3.- En la democràcia tothom té el mateix dret, el vot és independentment del coneixement, de manera que qüestions que afecten a tothom són decidides per ignorants.\n4.- La democràcia provoca una situació de desordre com a conseqüència de la qual es produeix un cop d´Estat i apareix la Tirania o dictadura.\nLa tirania o dictadura és el govern radicalment més injust. Apareix com conseqüència de la degradació de la democràcia. A la Tirania no hi ha cap virtut ni cap tipus de llei excepte la voluntat del tirà.\nPlató creu que els règims polítics se succeeixen els uns als altres d’una manera cíclica de manera que la seva època era de decadència absoluta i calia preparar altre cop l´arribada del filòsof-rei.\nPlató planteja el tema de la decadència dels règims polítics d’una manera original. Descobreix que els governs cauen pels seus propis errors i per la corrupció interna: primer un règim polític es podreix interiorment i després pot ser derrotat pels seus enemics com a conseqüència de la seva prèvia crisi moral.\nLa República és un intent de fonamentar un estat just. Per aconseguir l’harmonia d’un estat cal que hi hagi una relació estricta entre el tipus d’ànima de la persona i la funció que fa en la societat. Quan l’infant neix els magistrats observen la seva ànima i decideixen a quina classe social ha de pertànyer. L'estat s´encarrega absolutament dels infants i els educa per a que realitzin la funció social per a la qual estan predeterminats.\nEn una República justa la llei ha de ser coneguda i acceptada per tots els ciutadans i ha de ser superior a la simple suma de les voluntats individuals. Plató, com el seu mestre Sòcrates, considera que el greu error de la política grega tal com l’havien configurat els sofistes fou creure que les lleis poden canviar quan canvien els nostres interessos. Així havia començat el relativisme i s’havia perdut la dimensió comunitària de la convivència, en la mesura que el Bé comú havia estat abandonat per la persuasió i els interessos subjectius. Cal recuperar el sentit col·lectiu de la ciutat i el primer esforç del filòsof-rei ha de consistir a fer que els ciutadans perdin de vista els seus interessos personals o familiars per centrar-se en la defensa de la ciutat com a entitat del tot superior a les limitades voluntats individuals.\nLa llei és superior a la voluntat individual i els habitants de la República han de creure que té un valor universal, indubtable. En l’última obra, Les lleis, arribarà a dir que les lleis són sagrades, intocables, no es poden discutir. La llei ha de posar ordre en la ciutat. "Ordre" no significa només evitar aldarulls al carrer, sinó que d’una manera més profunda ordre vol dir que cada ciutadà ha de saber quin és el lloc que ocupa en la ciutat i actuar en conseqüència.\nEn esquema l’estat platònic seria:\nCLASSES: MAGISTRATS GUERRERS PRODUCTORS\nVIRTUT: Prudència (saviesa) Fortalesa Temprança (moderació)\nOFICI: Legislar (governar) Defensar l’estat Produir aliments i serveis\nÀNIMA: Racional Irascible Concupiscible\nHARMONIA DE L’ESTAT\nL’estat platònic és totalitari en el sentit que Plató aspira a controlar tots els aspectes de la vida humana (i això inclou també els sentiments, les emocions...) Res pot ser aliè a l’interès de l’Estat. Per això dóna una gran importància a l´educació, que entén com una forma de "domesticació". A la ciutat platònica la família ha estat abolida. Els nens depenen de l’Estat des del principi. Els magistrats estudien les ànimes dels infants i els destinen a una de les tres classes socials de tal forma que cada individu serà educat per servir la societat en els rengles de la seva classe i mai no en podrà sortir.\nPlató admet que les dones poden ser guerreres i fins i tot filòsofs-reis, cosa que considerant la repressió i l'aïllament en què vivien les dones a l'antiga Grècia, de vegades s'ha considerat com una mena de "feminisme". Però en realitat és una conseqüència del sistema platònic, perquè el coneixement no depèn del cos (que és quelcom accidental) sinó de l’ànima que és eterna i per tant cal acceptar la possibilitat que una ànima de filòsof-rei pugui trobar-se en un cos de dona.\nA la República no hi ha esclaus però a la pràctica tothom és esclau, perquè a l’estat és absolutament autoritari i no permet cap llibertat individual. Popper deia que en "La República" hi ha pastors (magistrats), gossos(guerrers) i ramat (productors). Tampoc no hi ha comerciants perquè el comerç obliga a viatjar, a conèixer altres mentalitats... i precisament això és el que vol impedir Plató. La República ha de ser autàrquica (autosuficient) i restringir al màxim els contactes amb les altres polis. Cal que els habitants de la seva ciutat ideal no tinguin coneixement del "pervers" món exterior i visquin dedicats exclusivament a la virtut.\nEn la República de Plató no hi ha poetes ni artistes perquè l'art és una forma de desordre de la societat. L'art es "massa humà", Plató creia que els grans artistes del s.V havien humanitzat excessivament els déus i per tant els havien fet perdre l´aura de misteri sagrat. Quan l’art apropa massa la divinitat, li fa perdre el respecte i sense fe en els déus, els homes també perden la fe en la ciutat o en l’amistat que són virtuts divines. A més, l’art enganya perquè ens fa creure que existeix bellesa en el món sensible quan l’única Bellesa real és l´intel.ligible; només les Idees són belles, estrictament parlant. Plató expulsa els artistes i els poetes perquè ells situen els sentiments en el lloc que només pot ocupar la Raó. En el fons, Plató tenia una concepció "romàntica" de l’art, com si l’art fos una mena de "furor sagrat" que inevitablement provoca hybris.\nTota la filosofia política de Plató està condicionada per la percepció que tenia sobre la crisi de la polis atenesa i per la mort del seu mestre, que considera un crim d'estat. La ciutat li sembla injusta perquè el saber i el poder no estan unificats. Governen els més populars, però no els més savis. L'alternativa de Plató és un govern autoritari, guiat pel filòsof rei. En l'Estat autoritari cal procurar que tothom sigui igual, que no hi hagi ni rics ni pobres, perquè tots dos extrems són igualment dolents per al bé comú. Però, a més, cal que siguin només els magistrats i el filòsof rei el únics que prenguin decisions polítiques perquè són els únics tècnics, coneixedors de l'Estat.\nEl filòsof-rei ha dedicat un llarg període al coneixement (només es pot ser filòsof-rei a partir dels 50 anys) i per això sap realment. Les altres classes socials s'han de limitar a obeir. La raó fonamental de l'absolutisme és procurar que hi hagi un Estat de tots i no només d'uns quants. Si governa un partit, ho farà d'acord amb el que demanen els seus partidaris i marginarà la resta de la població. Per això Plató creu que ha de governar el savi, que està al marge de bàndols i partits i que pot veure les coses sense apassionament perquè ha esmerçat la seva vida a l'estudi de la idea de Bé (Justícia) i a la millora de la seva ànima.\nEl totalitarisme platònic comporta que els magistrats tenen dret a decidir absolutament sobre tot el poble, sense demanar mai l'opinió de les altres classes.\nDecidir a quina classe social pertany cada infant.\nDecidir quin treball han de fer els membres de les altres classes.\nDecidir el nombre de matrimonis.\nDecidir sobre l'educació de totes les altres classes socials\nDe totes aquestes tasques, la més important és l'educació a través de la qual els membres de les altres classes socials han d'acabar trobant natural, un sistema que és del tot artificiós. Un Estat en què, a través de l'educació, des de la primera infància s’hagi inculcat a tothom l'obediència als magistrats podria enfrontar-se segons Plató amb més possibilitats d'èxit a la decadència política.\nCal fer una matisació important quan es diu que Plató és el pare dels totalitarismes moderns (Popper). Els totalitarismes moderns molt sovint tenen un aspecte d'arbitrarietat. Les ordres que es donen són absurdes, no tenen cap sentit, depenen de l'humor variable del dictador o del buròcrata de torn. En canvi, al menys teòricament, el totalitarisme platònic implica un aspecte d'ordre i jerarquia important. El filòsof-rei no és un vulgar dictador que opera fent el que li dóna la gana, sinó que quan governa té el pensament posat en la realització d'una polis justa i mai d'un profit personal En la kalípolis, tot està adreçat a la idea de Justícia i tothom (fins i tot els magistrats que no poden tenir propietat privada) està subordinat a la realització del Bé.\nEn la República l'educació és per a tothom, sense diferències de sexe, ni d’origen social. Però no és la mateixa educació per a tothom. L'educació és paternalista (són els magistrats els qui decideixen que cal ensenyar), estatista (només l'estat té el monopoli de l'educació) i sense cap paper dels pares (Plató diu que cal allunyar els fills dels pares i fins i tot enviar els pares al camp, perquè no interfereixin en l'educació dels fills -República, final llibre VII).\nDe totes les educacions la més especial i important és la del filòsof rei (que s'explica al llibre VII). De fet, el filòsof rei és educat fins als vint anys igual que el guardià. Ha de fer gimnàstica, música i poesia. Posteriorment durant deu anys hi haurà una selecció: aprendrà aritmètica, càlcul, geometria i astronomia. Als trenta anys ja seran aptes per aprendre la dialèctica i finalment a cinquanta anys podrà ser filòsof rei.\nCal destacar que el filòsof rei (saber+poder) és un governant que coneix el que és bo perquè ha dedicat la seva vida a l'estudi del Bé i , en conseqüència, és qui el pot portar a la pràctica. Plató admet, fins i tot, que el filòsof rei pot mentir perquè ho fa amb bona intenció, per a governar millor la ciutat.\nEL LLIBRE VIIè. de LA REPÚBLICA. RESUM\nEl llibre VIIè de La República narra les diverses etapes que marquen l'ascensió del filòsof fins a la saviesa suprema (la ciència del Bé), única capaç de fer-lo apte per governar la Ciutat ideal. Aquesta ascensió s'explica de dues maneres:\nL’AL·LEGORIA DE LA CAVERNA. (514a - 517b).\nSòcrates convida Glaucó a imaginar uns presoners encadenats al fons d'una caverna, amb el cos i el cap immobilitzat que veuen desfilar ombres, reflectides en un envà i que senten ressonar unes veus, sense saber d'on surten. Al fons de la caverna hi ha un petit foc que il·lumina la presó, gràcies al qual hi ha una llum tènue.\nUn d'aquests presoners és alliberat , pot sortir, veure els objectes que tan sols coneixia per les ombres, descobreix que hi ha un foc que és la causa de la llum. Finalment pot sortir de la caverna. Al principi no pot suportar la llum del sol, mira primer les ombres de les plantes, dels animals. dels éssers vius, i la llum del sol reflectida a l'aigua. Finalment gosa veure els objectes tal com són i sobretot mira el sol mateix.\nSentit de l’al·legoria (517b-519c)\nPlató distingeix successivament : aritmètica, geometria (estereometria), astronomia i ciència de l'harmonia. Aquestes ciències no han de ser estudiades per la seva utilitat (comptabilitat, negoci, mesura de les distàncies, navegació, agricultura...), sinó per la formació militar (521)[perquè els magistrats són d'antuvi guerrers] i per estimular la intel·ligència. Les matemàtiques han de permetre que l'ànima surti de la caverna. Aquestes ciències desvelen l'existència d'un món intel·ligible, però ho fan com si encara es tractés d'un somni.\nUNA VALORACIÓ DEL LLIBRE VIIè DE LA REPÚBLICA.\nQuè ens aporta encara avui una lectura de Plató i del llibre VIIè de La República?. Fonamentalment ens convida a una conversió a la intel·ligència. Això significa en primer lloc que ens obliga a desconfiar de les nostres opinions i de les opinions fluctuants de cadascú, fins a ser capaços de poder exclamar com Sòcrates: "només sé que no sé res".\nAquesta reserva és l'única actitud susceptible de fer-nos pensar (d’engrescar-nos a pensar), i a posar en qüestió -en diàleg amb l'altre o amb nosaltres mateixos-, cadascuna de les nostres afirmacions, no per portar-nos a cap escepticisme desenganyat, sinó per assolir la Veritat.\nPerquè, com ens diu Plató contra el que ensenyaven els sofistes, no som nosaltres qui inventem la Veritat. És la Veritat qui ens interpel·la i ens sol·licita. El nostre desig de la Veritat, del Bé, de la Bellesa, de la Justícia... no és gratuït i mancat de raó: el tenim en nosaltres perquè hi ha una Veritat, un Bé, una Bellesa o una Justícia que ens sentim incitats a cercar. Les coneixem íntimament al fons del nostre cor. Només cal que les recordem. I els que ens impedeix seguir aquesta crida de la Veritat és l'atracció de les veritats fàcils, les que provenen del testimoni dels sentits o les que inspiren les opinions vulgars.\nLa conversió a la intel·ligència, a què ens convida la lectura de Plató i que explica l’al·legoria de la caverna, consisteix a invertir els nostres criteris d'evidència: les realitats materials i corporals que ens semblen més "reals" que les "quimeres" del Bé, del Bell, del Just, del Diví... en realitats són quimeres i aparences. Així els nostres desigs que fan referència a realitats aparentment concretes d'aquí a baix (el diner, els honors, el poder...) són decebuts: perquè nosaltres perseguíem con el Quixot, fantasmes de realitats. El que semblava, per contra, "irreal", la pura ficció de les Idees, s'imposa com a Veritable realitat, més veritable que els objectes sensibles. I la contemplació d'aquestes Idees és l'únic que pot acontentar el nostre desig de veritat i perfecció.\nDOS POEMES BARROCS INSPIRATS EN EL MITE PLATÒNIC DE POROS I PÈNIA (Banquet-Plató)\nes un breve descanso bien cansado;\n!Mirad cuál amistad tendrá con nada\nel que todo es contrario de si mismo.\nDOS POMES DE JORGE LUÍS BORGES INSPIRATS EN LA\nTEORIA PLATÒNICA DE LES FORMES PURES\nla inaccesible rosa que no canto\nla del negro jardín y cualquier tarde,\nla que siempre está sola\nY los que irás dejando todavía\nYa todo es una parte del diverso\nAl·legoria : Conjunt d'elements descriptius o narratius que corresponen a diversos detalls d'una Idea que es pretén explicar [p.ex.: l’al·legoria de la caverna explica el tema de l'ascensió envers els coneixement; el carro alat és una al·legoria de la divisió tripartida de l'ànima...]\nConeixement raonable : veure dianoia.\nCreença (pistis) : La facultat que té l'ànima de percebre les realitats sensibles en elles mateixes (i no d'imaginar-se-les) i de creure que aquestes realitats constitueixen el que hi ha. La creença forma amb la imaginació una opinió. Per oposició a l'opinió la ciència consisteix a captar altres tipus d'ésser diferents als que es revelen a través dels sentits: les realitats concebudes tan sols per la intel·ligència.\nEsdevenir : Tot allò que passa en el temps (arribar a ser, fer-se, tornar-se, convertir-se en ...) El que succeeix i desapareix, neix, es desenvolupa i després mor: les realitats materials i vivents, des de la matèria corruptible a l'home mortal. Hi ha éssers que esdevenen i éssers que són eterns (que són en sí mateixos). Entre els éssers eterns, segons Plató, hi ha els déus de la mitologia, els astres, fets d'una matèria incorruptible i considerats Déus, i sobretot les Idees. Les idees de Bé o de Justícia són eternes i d'essència divina.\nDialèctica : En Sòcrates significa estrictament diàleg orientat a la recerca de la veritat. En Plató la dialèctica és, a més del diàleg, el procés de purificació de l'ànima fins arribar a la idea de Bé. A còpia de preguntes i respostes ben ordenades, l'ànima aprèn a distingir la veritat de l'aparença, i adquireix la ciència dialèctica de les idees (la ciència del món intel·ligible). Però per tal que la dialèctica no sigui una simple xerrameca, un poti-poti d'idees, és indispensable, abans d'estudiar la dialèctica conèixer les matemàtiques, escola de rigor i d'atenció als signes.\nDianoia : Coneixement raonant o coneixement discursiu. Activitat de la intel·ligència que s'adreça a la ciència, tal com es posa en pràctica en les matemàtiques, per oposició a l'observació contemplativa de les Idees.\nDéu (Theos) : La noció de Déu que tenien els Grecs és molt diferent a la que tenim actualment, després de la influència del cristianisme. El Déu cristià és personal i cadascú hi pot entrar en relació (de submissió, d'amor o -fins i tot- de negació). Un déu grec representa un ésser que s'assembla molt a l'home (menja, beu, menteix...) i, entre d'altres característiques, és immortal- El que és diví per a un Grec és quelcom posseeix una sèrie de qualitats, de talents, de força, de potència, de vida... i no es relaciona necessàriament amb l'home (perquè els déus són feliços i els homes no). Plató no s'agafa gens al peu de la lletra les explicacions de la mitologia, sobre els desigs i la potència dels déus (tot i que per a ell els astres, per exemple són déus immortals i perfectes). Plató opina que de tot el que coneixem, el Bé és el que posseeix atributs divins en la més gran mesura. Si el Bé designa Déu (un Déu únic i transcendent) en Plató el Bé no s'encarna i continua essent un principi impersonal.\nÉsser, Essència : Són dos mots gairebé sinònims. Essència ve del verb llatí esse, que significa ésser. L'Ésser s'oposa a l'esdevenir com l'estabilitat, el permanent i l'eternitat s'oposen a la inestabilitat, a l'efímer i al temps. Les Idees (com el Bé o la Justícia) són ésser en sí, permanents, immutables, eternes, perfectes: són essències o, per dir-ho d'una altra manera són allò que és, l'autèntica realitat de l'ésser.\nIdees (eidos) : En grec la paraula eidos significa també forma, aspecte, figura original... Per això diem que les idees són formes pures. La paraula no significa originàriament el que avui entenem quan algú diu: "tinc una idea!"; sinó una noció vertadera concebuda per l'esperit. Per exemple, la de justícia, la de bellesa, però també la de taula o la de cavall ... El que Plató anomena Idea no és, però, una noció abstracta: designa alguna cosa de concret i, en conseqüència, una realitat que existeix tal qual. El que passa és que aquesta realitat no és sensible sinó intel·ligible. Si la justícia veritable o la veritable bellesa no fossin realitats concretes, resultaria impossible que l'home visqués segons la Justícia o que fos sensible al Bé.\nMetempsícosi : Teoria òrfica i pitagòrica segons la qual l'ànima es reencarna successivament en diversos cossos, reencarnacions considerades com etapes d'una purificació lenta i progressiva de l'ànima. En Plató aquesta teoria està vinculada a la teoria del Record o de la Reminiscència (anàmnesi). L'ànima recorda les Idees perquè ha viscut amb elles en el món intel·ligible. És molt difícil dir si Plató havia adoptat literalment la teoria pitagòrica.\nFilosofia : Amor a la saviesa. Per als grecs saviesa vol dir també coneixement científic, per això els primers filòsofs (presocràtics) eren també físics. La paraula filosofia no significa mai en Plató un "sistema de coneixements ordenats". Plató evoluciona al llarg dels diferents períodes. En Plató filosofia és sinònim de dialèctica; només el diàleg i l'esforç de perfeccionar l'ànima aprenent dels qui saben (de Sòcrates) permet assolir el món de les Idees.\nSensació : Aquesta paraula designa el testimoni passiu que l'ànima rep a través dels sentits; la sensació és contradictòria, per això l'ànima no pot viure en la sensació i ha de progressar envers el raonament i envers el coneixement de la veritat intel·ligible que es troba només com suggerida en la representació sensible.\nCiència (sofia) : És el contrari de l'opinió. La ciència té per objecte la veritat. Cal no confondre-la mai amb la teckné. La ciència és el coneixement propi de intel·ligible.\nVocabulari adaptat de l'edició del Llibre VII de la República de la col.lecció Les Intégrales de Philo, a cura de Bernard Piette, Ed. Nathan, París, 1981.\nI aquest lloc més enllà del cel, cap poeta dels d'aquí no l'ha cantat mai ni el cantarà d'una manera condigna , i és així perquè cal que gosem dir la veritat, principalment quan el qui parla tracta d'ella: l'essència l'ésser de la qual és realment l' ésser , és incolora, desdibuixada i intangible i l'auriga de l'ànima només la pot veure amb la raó; entorn d'aquest coneixement hi ha la mena de saviesa veritable. Doncs bé, aquesta mena de coneixement ocupa el lloc d'enllà del cel. Per tant, tal com el coneixement de l'ésser diví es nodreix de seny i de saber pur amb cognició incontaminada, també el de tota ànima que s'afanyi per rebre el que li convé: veu per un temps l'ésser i se n'alegra, contempla la veritat, se'n nodreix i resta satisfeta fins que en el cercle la rotació la retorna al punt d'orígen. I en aquesta rotació contempla la justícia en sí, contempla la prudència en sí, contempla el coneixement en sí, no aquell que comporta una gènesi, ni el que d'alguna manera és divers perquè és en alguna cosa, els que nosaltres anomenem ens, no, sinó aquell que es coneixement de l'ésser en essència. PLATÓ: Fedre.\n1.- Idea/es principals del text, sense comentar.\n2.- Posa un títol al text\n3.- Comenta el text: conceptes principals, relació amb el pensament de l'autor, relació amb altres autors...\n4.- Opinió personal: quin és el vostre parer sobre l'us d'imatges, metàfores, mites i al.legories en filosofia.\nTota ànima d'home per natura ha contemplat les realitats; altrament no hauria vingut al vivent de què parlo. Però trobar en les coses d'aquest món el mitjà per recordar-se d'aquelles no és fàcil per a tota ànima, ni per a les que han tingut la desgràcia de deixar-se tòrcer cap a la injustícia per no se sap quines freqüentacions i per a trobar en ella l'oblit dels objectes augusts dels quals, en aquell temps, van tenir la visió; en resten poques, doncs, que tinguin pròpiament el dó del record. I quan perceben una imitació de les coses allà baix, estan fora de sí i ja no es posseeixen. PLATÓ. Fedre.\nEXAMEN: PRESOCRÀTICS fins PLATÓ\nCognoms: ............................................................. Nom: ...................................................\nQui és l'autor dels següents fragments:\n1.-El foc periòdic és déu etern. ..................................................................................................\n2.-Déu és dia-nit-hivern- estiu .............................................................................................\n3.- Els etíops diuen que (els seus déus són) negres i camusos; els tracis que tenen ulls blaus i el roig. ..........................................................\n4.- El principi de les coses és l'Indeterminat i a partir d'ell es generen totes les coses. .................\n5.- Alguns, suposant que hi ha un element únic, digueren que era infinit en tamany, com l'aigua. ...................................................................\n6.- El nombre és el principi, tant en quant a matèria de les coses com en relació a les seves propietats i estats. .....................................\n7.-Únic,existent immòbil, és........................................................................................................\n8.- Per causa de l'amor conflueixen totes les coses en una .................................................\n9.-El camí de la persuasió acompanya la veritat .....................................................................\n10.-L'aire és el principi de totes les coses i infinit en tamany. ...................................................\n11.- Opinió és el dolç, opinió l'amargant, opinió el calor i opinió el fred; només els àtoms i l buid constitueixen la veritat. ...........................................................\n12.- El que es dedica a la dialèctica, renunciant completament a l'ús dels sentits, s'eleva, mtjançant la raó, fins a l'essència de les coses. ........................................................................\n13.- La realitat del que veritablement és només pot ser contemplada per la intel.ligència, pilot de l'ànima. ......................................................................................................................\n14.- Cadascun de nosaltres és mesura de les coses que són i de les que no ...............................\n15.- Allò que sembla just i benèfic per a la ciutat així ho és si ella ho considera.........................\n16.-Només una determinació resta: que és ...............................................................................\n17.-Baixem i no baixem al mateix riu; som i no som...................................................................\n18.- Una certa saviesa, la pròpia de l'home, en ella tal volta sóc entés....................................\n19.- Sembla, doncs, que jo sóc més savi que ell en aquesta mica: que el que no sé, tampoc no em penso saber-ho. ...........................................\n20.- Aquest és el moment de la vida (...) en què la vida paga més la pena de ser viscuda, el moment que l'ànima contempla la mateixa bellesa.....................................................................\nCognoms: ...................................................................................... Nom: ..............................\n1.- Període antropològic: Característiques, temes, obres, autors, relació amb l'art.\n2 .- La teoria de les Idees en Plató\n3 .- El mètode socràtic: Maièutica, ironia, intel.lectualisme moral, docta ignorància, universal ètic i dialèctica en Sòcrates.\n4 .- Característiques dels diàlegs de Plató.\n1 .- Perióde ètic i període religiós. Característiques, temes, obres, autors, relació amb l'art.\n2 .- Teoria de les Idees en Plató.\n3 .- Influències que va rebre Plató.\n4.- Esquema de la sofística i diferències Sòcrates-Sofistes.\nCognoms: ...................................................................... Nom: ......................................\nDigues si són veritat o falses les següents afirmacions sobre Plató. Encercla la resposta correcta:\n1.- La filosofia platònica fou decisiva per al desenvolupament de les ciències empíriques V F\n2.- La filosofia de Plató afirma que l'home és la mesura de totes les coses V F\n3.- La filosofia de Plató menysprea el valor de l'experiència V F\n4.- Per a Plató el pitagorisme era una mena de sofística V F\n5.- Per a Plató l'ànima i el cos tenien relació substancial V F\n6.- El grau suprem de la dialèctica és la doxa V F\n7.- La filosofia platònica no és dualista V F\n8.- La porta d'entrada al món de les Idees és la matemàtica V F\n9.- El nivell més baix de coneixemen és la dianoia V F\n10 .- El nivell més baix de coneixement és l'eikasia V F\n11.- Els homes d'or ón els guerrers V F\n12.- El coneixement veritable a de ser universal i necessari V F\n13.- El Banquet és un diàleg del període de Vellesa V F\n14.- Sota la idea de Bellesa hi ha la idea de Bé. V F\n15.- La dialèctica és una operació pròpia de l'ànima V F


Com reduir els efectes de les pantalles en el son de les criatures | Pla integral sobre prevenció del Baix Montseny. Drogues i pantalles\n← Curs ‘El camí de Xiva’\nSer jove avui →\nL’insomni tecnològic és un trastorn del son vinculat a l’ús de la tecnologia. Un ús excessiu de dispositius digitals també pot ser la causa de molèsties com mal de cap, o problemes visuals. Compartim aquest article amb recomanacions per a les famílies i hàbits imprescindibles per un ús adequat d’aquests dispositius en els menors.\nAquesta entrada s'ha publicat dins de Famílies, General, Materials de suport i etiquetada amb infància, insomni, pantalles, recomanacions, son, tecnologia. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.


Bétera acollirà hui diumenge la representació de “Wake Up Woman” el pròxim 21 de novembre – BÉTERA – toda la información del Bétera, Valencia\nBétera acollirà hui diumenge la…\nHui diumenge, 21 de novembre, es representarà a Bétera “Wake Up Woman“, de Jorge Acebo, el elenc del qual està integrat per Cecilia Sarli i Chema Coloma Miró.\n“Wake Up Woman” va tindre la seua estrena a l’Argentina en 2014 i després a Mèxic, en 2016. També es va presentar als Estats Units. Ara, arribarà a l’Auditori de la Casa de Cultura de Bétera i es representarà a les 12.00 hores. Aquesta representació s’emmarca dins les activitats programades al municipi per a commemorar el 25 N, Dia contra la Violència de Gènere.\nLa versió mexicana va estar interpretada per Fernanda Castillo i Eric Hayser. Cal destacar, que la versió argentina va ser declarada d’Interés social i cultural per la Legislatura portenya de la Ciutat de Buenos Aires, per la Confederació parlamentària de les Amèriques i per la Xarxa de Dones parlamentàries de les Amèriques. A més, compta amb el suport de la Comissió Nacional Coordinadora d’Accions per a l’Elaboració de Sancions de la Violència de Gènere, dependent del Ministeri de Justícia i Drets Humans (Presidència de la Nació), i el suport de la Direcció General de coordinació de polítiques de gènere, Dones sense por i Juntes per l’esquerra.\nEn la versió espanyola, l’obra compta amb l’auspici de l’Ambaixada de la República Argentina a Espanya i amb el suport de la Fundació SGAE.\nNatalia i Federico es coneixen. S’enamoren. Es casen. Conviuen i comencen a vivenciar algunes dificultats. Potser, una història d’amor amb dificultats, pot recompondre’s. Tal vegada un podria pensar que algunes fissures poden no deixar petjades en el seu pas. Com fer per a intentar deixar enrrere o superar tantes contrarietats que queden gravades en l’ànima, en els records, en el cos? Quan s’acaben les certeses, comença la vertadera història.\n“Sembla tan simple. Això em passa a vegades, hi ha coses molt simples que es tornen complexes i és ací on costa entendre”.\nProfesor Universitari en Arts del Teatre, egressat de l’I.O.N.A (Institut Universitari Nacional d’Art) i Director de Teatre, diplomat de C.O.S.A.T.I.C\n(Col·legi Superior d’Arts del Teatre i la Comunicació). En E.M.A.D (Escola Metropolitana d’Art Dramàtic) va realitzar una especialització docent de dos\nanys. La seua formació actoral la va realitzar a l’Escola de Teatre de Buenos Aires, amb la direcció de Raúl Serrano, a més d’estudiar amb Alejandra Boero i Luciano Suardi, entre altres.\nCom a pedagog, actualment dicta classes en instituts terciaris de formació docent, centres culturals i en instituts d’educació secundària.\nLes seues obres, com a director i dramaturg, es van presentar a l’Argentina i també a Espanya, Itàlia, Mèxic, l’Uruguai, Bolívia i els Estats Units. Entre les seues obres més recents destaquen: Lo mejor de mí está por llegar (actualment en cartell a Buenos Aires), Wake Up Woman, Cuando el tiempo está después, La felicidad según Mabel Riviere y Solas no más.


Edifici Barri Vell | Barri Vell\nEdifici amb jardí al cor del Barri Vell de Girona\nConsta de planta baixa i dues plantes pis, amb unes golfes i un jardí posterior. L’edificació es planteja amb tres murs portants perpendiculars a la façana, i quatre murs paral·lels a la façana; els espais generats per la trobada d’aquests paraments, convenientment distribuïts, conformen els diferents departaments i defineixen els espais d’us.\nA la planta baixa, es defineixen un local que disposa d’uns sortida i una obertura al carrer, i tres tramades de fondària, amb una ventilació a l’espai comú de l’escala; l’espai d’entrada i el celler-rebost, que ocupen part de la nau central, i dues tramades de fondària, la tercera es destina a llenyer i te accés, també, des del jardí; la tercera es destina a garatge. L’estructura horitzontal es a base de voltes.\nL’escala d’accés a la planta principal és de pedra, sobreposada a una anterior del període gòtic.\nLa planta principal està destinada a habitatge, amb una part de la planta segona. L’estructura horitzontal és a base voltes, i en una sala hi ha un artesanat. A través d’una escala interior s’arriba a la zona de dormitoris de l’habitatge, situats en la plants segona.\nLa planta segona es divideix en dues zones, la que dóna al carrer i que es destinava a consulta mèdica, i la part posterior esmentada anteriorment. La zona de consulta, té estructura horitzontal de voltes, mentre que la part posterior es divideix en una zona arranjada amb forjats nous i un espai que conserva l’estructura antiga.\nLa planta sota coberta es destinada a golfes i dos espais amb alçada suficient per a ser utilitzada. La coberta és de teula corba ceràmica, llevat de dues espais de la part posterior i la torre de l’escala, que és una terrassa.


Seguim participant en les entrevistes a la SER Penedès Garraf i la darrera setmana hi hem col·laborat explicant algunes de les experiències que els alumnes viuen a l’escola. Per aquest motiu la Marina i l’Alberto han parlat de la seva participació en els diferents projectes teatrals de l’escola i com això els ha ajudat a millorar la comunicació oral i a enfortir la relació amb els seus companys de classe. En Roger i la Judit han explicat com aprenen matemàtiques a Camp Joliu i han ressaltat la importància de fer activitats pràctiques i manipulatives per entendre millor les matemàtiques. Per acabar l’Alberte i la Júlia expliquen l’ús de les noves tecnologies a l’aula: l’ús de tablets, projectors, com aprenen a programar i una iniciativa digital per fomentar l’hàbit lector.\nLa directora de Camp Joliu, Maria Josep Cots, va assistir a Ràdio El Vendrell per parlar del projecte educatiu de l’escola, de les intel·ligències múltiples de la importànica d’informar-se bé i del projecte de futur que suposa triar escola per als fills. L’entrevista, va permetre aprofundir en diversos temes com l’entorn de l’escola, l’hàbit lector i la formació de pares. Us deixem l’enllaç del programa “Idionsicràcia Vendrellenca” presentat per Àlvaro Quirós en el que vam participar. Moltes gràcies per convidar-nos!


Novetats a la mediateca – Aula\nHem afegit novetats al fons bibliotecari de l’escola.\nA Primària: Trobaran a la Mediateca Carme Roca nous títols, diversos en continguts, nivells lectors i llengües. Teatre i poesia per a infants, còmics en anglès, llibres il·lustrats amb temes interessants. Els convidem a passar-hi!\nPoden consultar les fitxes en el següent enllaç: novetats Primària gener 2019\nA Secundària i Batxillerat: A la Mediateca Pere Ribera trobaran exposades les darreres incorporacions, triades conjuntament per la bibliotecària i l’equip docent: literatura, cinema, temàtiques curriculars i actuals, llibres per reflexionar i per imaginar. El servei de préstec sempre està molt actiu!\nEls poden consultar a: novetats Secundària i Batxillerat gener 2019\nA Parvulari: Els llibres són distribuïts a les diverses classes. Els alumnes disposen d’una selecció àmplia i adaptada a la seva competència lectora molt inicial. Llibres per llegir sols o acompanyats, per descobrir i per compartir.\nPoden veure’ls a: novetats Parvulari gener 2019


Història precolonial d'Angola - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nHistòria precolonial d'Angola\nLa història precolonial d'Angola va durar fins que Portugal es va annexar el territori com a colònia en 1655.\nMapa del regne del Congo i adjacents, 1648\n2 Segle XV\n3 Segle XVI\n4 S. XVII\nEls primers habitants de l'àrea d'Angola es creu que han estat caçadors-recol·lectors khoisans, les restes dels quals es remunten al paleolític.\nBasant-se en proves arqueològiques i lingüístiques, els estudiosos creuen que a partir dels darrers segles abans de Crist, els pobles que parlen llengües de la família gantu occidental van entrar al país i van introduir l'agricultura i el treball en ferro. Els estudis d'ADN de Cabinda no han trobat traces de cap altre grup de població diferent del bantu en la població actual. Esperaven trobar proves d'ascendència combinada. Això fa que sigui difícil explicar l'existència d'una població anterior, llevat que els parlants bantus els haguessin substituït per complet i ràpidament sense inter-matrimonis (tot i que hi havia hagut intermatrimonis a parts centrals d'Angola). A més, part dels khoisan es va retirar al que ara és el sud d'Angola, així com el nord de Botswana i el nord de Namíbia, on encara hi viuen grups importants.\nEls portuguesos es van establir a la costa oest de l'Àfrica cap al final del segle XV. Diogo Cão va trobar el regne del Congo i el riu Congo el 1482. Va erigir un pilar de pedra a la desembocadura del riu, que en conseqüència va prendre el títol de Rio do Padrão. Va intercanviar hostatges amb la població local, que li va informar que el país estava subjecte a un gran monarca, Manikongo o senyor del Regne del Congo, resident a Mbanza Kongo. Va arribar a la costa angolesa en 1484. \nEls portuguesos van establir una relació de cooperació amb els governants del Congo. Gonçalo de Sousa va ser enviat a una ambaixada formal el 1491; i els primers missioners van entrar al país amb ell. El rei Nzinga Nkuwu del Congo va ser batejat en aquest moment, prenent el nom de João en honor del rei de Portugal. El Congo va adoptar el catolicisme. Altres estats existents aleshores incloïen Kongo dia Nlaza i Nziko situats a l'est del Congo, Ndongo, a les terres altes entre els rius Kwanza i Lukala, el regne de Benguela, situat a la part davantera de l'altiplà de Bié, i songo situat al sud de Ndongo. )\nEl rei Afonso Mvemba Nzinga, fill del rei Nzinga Nkuwu, va establir el cristianisme com a religió nacional en 1520. El 1595, el Papa va declarar que el Congo era una seu episcopal. L'església principal, construïda el 1548 i dedicada al Salvador (São Salvador), va ser nomenada catedral, la jurisdicció del qual incloïa tant Congo com la colònia portuguesa d'Angola.\nJoao I del Congo\nPortugal va tenir diverses missions al veí del sud del Congo, Ndongo, el primer va ser enviat el 1520, però va fracassar i va ser retirat. Una segona missió va ser enviada a Ndongo en 1560 liderada per Paulo Dias de Novais i incloent sacerdots jesuïtes. Dias de Novais va tornar a Portugal el 1564, deixant el jesuïta Francisco de Gouveia a Ndongo. Mentre era a Portugal, Dias de Novais va aconseguir una subvenció que li permetés colonitzar el país. A canvi d'acceptar recaptar fons privats per finançar la seva expedició, portar colons portuguesos i construir forts al país, la corona li va donar els drets de conquistar i governar les seccions al sud del riu Cuanza\nCort de Garcia II\nDias de Novais va arribar a Angola amb una força armada i més sacerdots jesuïtes. Originalment planejava oferir la seva petita força com a reforç mercenari a Ndongo i al Congo per les seves diverses guerres. Després d'un èxit indiferent, un portuguès que havia residit durant molt de temps al Congo, Francisco Barbuda, va persuadir al rei de Ndongo que Portugal volia dominar el seu país. Actuant en aquesta intel·ligència, el rei va ordenar que els portuguesos fossin assassinats i expulsats. El 1579, per tant, Ndongo va fer una guerra sobtada i devastadora per als portuguesos (i els seus molts servents i esclaus, molts dels quals eren del Congo) i els va expulsar de Ndongo a unes poques explotacions de la regió al voltant de Luanda. Els portuguesos van ser auxiliats en la seva defensa pel Congo, el seu rei Álvaro I, va enviar un gran exèrcit en el seu suport i va atacar a Ndongo en venjança per la matança d'esclaus congos. Encara que l'exèrcit del Congo va ser derrotat intentant travessar el riu Bengo i es va quedar sense subministraments, Dias de Novais va aconseguir mantenir Luanda i el petit fort de Nzele sobre el riu Kwanza.\nla reina Nzinga en negociacions de pau amb el governador portuguès de Luanda, 1657.\nDe 1575 a 1589, quan va morir, Dias de Novais va intentar recuperar i expandir les possessions portugueses a la vall del Cuanza. Ho va fer en gran manera fent aliances amb governants locals que estaven descontents amb el govern Ndongo, principalment el governant (soba) de Muxima. En aquest esforç, el portuguès va aconseguir fer-se càrrec de la província d'Ilamba situada entre els rius Cuanza i Bengo, i en una dura batalla el 1582 va fundar la posició de Massangano, a la confluència dels rius Cuanza i Lucala. Amenaçat per les victòries dels exèrcits Ndongo en 1583 i 1585, el tinent de Dias de Novais, Luis Serrão, que es va fer càrrec de la colònia després de la mort de Dias de Novais en 1589, va comportar un atac a la capital de Ndongo a Kabasa. Tanmateix, aquest atac va ser un fracàs espectacular, ja que Ndongo, aliat amb el seu veí Matamba, va aixafar l'exèrcit portuguès i el va tornar a Massangano.\nEl següent període va ser d'estancament, encapçalat per un acord de pau el 1599. Els governadors portuguesos del moment, que es trobaven febles per atacar Ndongo, es van mostrar contents de comprometre's amb el regne i buscar oportunitats per utilitzar els seus propis conflictes polítics en avantatge seu.\nRegne del Congo i veïns, 1711\nAl voltant del 1600, els mercaders portuguesos que treballaven a la costa al sud del riu Kwanza van trobar bandes Imbangala que, després, atacaven el regne de Benguela, capità de la regió. Aquests Imbangala estaven disposats a vendre captius que havien pres en les seves guerres als portuguesos a canvi de béns europeus. Al voltant de 1615 els governants portuguesos van convidar a algunes d'aquestes bandes a creuar el Kwanza i servir en els seus exèrcits. El governador Luís Mendes de Vasconcellos va usar aquestes bandes amb bon resultat, quan, a partir de 1618, els va utilitzar per a reforçar els seus exèrcits i els rebels locals per atacar Ndongo. Durant els propers tres anys, va expulsar el rei de Ndongo de la seva capital a Kabasa, obligant-lo a refugiar-se a les illes Kindonga al riu Kwanza, va capturar membres de la família reial, va enviar forces expedicionàries fins a l'interior de Matamba, i va capturar i exportar fins a 50.000 persones com a esclaus a Brasil i les Índies. Els primers africans que van arribar a la colònia anglesa de Virgínia van ser presos d'aquests captius, capturats per corsaris anglesos que ataquen els vaixells.\nEn 1617 els imbangala s'aliaren amb els portuguesos en la invasió de Ndongo. Els imbangala es va fer amb la vall de Kwango, formant un nou regne. Els imbangala expandiren el comerç venent sal per mercaderies als veïns regionals, i esclaus als portuguesos. La reina Nzinga de Ndongo va viatjar a Luanda en 1623 i va negociar amb èxit la pau. L'administrador portuguès encarregat d'Angola va adoptar a Nzinga com la seva néta, donant-li el nom cristià Dona Ana de Sousa. Tanmateix, la pau amb Portugal no va afectar les pobres relacions entre els regnes d'Imbangala i Ndongo. Imbangala va continuar atacant i segrestant civils de Ndongo, venent-los com a esclaus. Portugal va intervenir militarment, aparentment en representació de Nzinga, i ella i molts kimbundu es van retirar cap a l'est de Matamba. Allà va establir un nou regne kimbundu i es preparava per a la guerra amb els portuguesos. Els portuguesos van declarar Ari Kiluanji nou ngola (cap) com a cap de Ndongo. Kiluanji mancava de legitimitat política i religiosa als ulls de molts kimbundu que es van revoltar contra el nou establiment encoratjats per Nzinga.\nDesprés de la guerra, el rei de Ndongo va enviar a la seva germana Njinga Mbandi a Luanda per negociar un tractat de pau el 1622. Les bandes imbangala no havien resultat tan obedients com els portuguesos esperaven i estaven assolant tant les terres Ndongo com les controlades per Portugal. En els termes de l'acord negociat de Njinga, Portugal va acordar retirar-se d'un fort a Ambaca que Mendes de Vasconcellos havia fundat com a base per a les seves operacions contra Ndongo, i retornar un gran nombre de serfs (kijiko) que havien capturat, ajudar a restringir l'operació imbangala a Ndongo, i permetre al rei tornar a la seva capital tradicional. A canvi, Ndongo juraria vassallatge a Portugal i pagaria 100 esclaus a l'any en homenatge. Tanmateix, cap d'aquestes condicions es va complir.\nEl successor de Mendes de Vasconcellos, João Correia de Sousa va acceptar els termes del tractat, en part perquè esperava repetir la guerra dels seus predecessors amb ajuda imbangala contra el Congo. En 1622 va liderar una sagnant campanya contra el territori de Kasanze, situat a prop de Luanda i sota l'autoritat del Congo, al·legant que el subordinat de Congo Nambu a Ngongo va albergar esclaus fugitius, va envair aquesta regió i, finalment, va disgustar que els electors Kongo que havien escollit Pedro II, l'antic duc de Mbamba per ser rei de Kongo, van envair el propi Mbamba. Al novembre de 1622, es va trobar amb un exèrcit Congo ràpidament reunit a la batalla de Mbumbi i el va derrotar, després que els aliats Imbangala es menjaren el duc i altres nobles Congo. No obstant això, Pedro II va aixecar un exèrcit més gran, va derrotar a la força portuguesa i va començar una campanya d'humiliació per a molts residents portuguesos al Congo. Després d'aquest xoc, molts residents portuguesos a Luanda, que havien invertit diners al Congo, es van veure amenaçats amb la ruïna i van exigir que el governador marxés. Correia de Sousa va ser expulsat de Ndongo i va ser empresonat a Portugal. Mentrestant, Kongo també havia establert una aliança amb la Companyia Holandesa de les Índies Occidentals per atacar Luanda, i la junta que governava Angola després de l'expulsió de Correia de Sousa, ràpidament va fer la pau amb el Congo, tornant alguns esclaus dels que s'havia apoderat. Com a resultat, Congo es va negar a ajudar a la flota de Piet Heyn dels Països Baixos quan va arribar i va atacar Luanda en 1624.\nDesprés de la catàstrofe de Correia de Sousa, la corona va enviar Fernão de Sousa com a governador d'Angola el 1624. Tenia ordres de fer menys guerres injustes al país i va tractar d'ordenar el seu sistema fiscal. Però va insistir a mantenir posicions portugueses a Ambaca i retornar els kijiko capturats a Ndongo i es va mostrar reticent a reconèixer Njinga com a sobirana de Ndongo després de la mort del seu germà per suïcidi en 1624. Com a resultat del fracàs de les negociacions, de Sousa va emprendre una sèrie de guerres contra Njinga. Dues guerres importants en 1626 i 1628 van portar Njinga des de l'illa de Kingdonga fins a Matamba, on va establir la seva base el 1631. Seguidament va iniciar negociacions i, en 1639, Njinga va concloure una pau amb Portugal. Al mateix temps Portugal va establir relacions diplomàtiques amb el regne de Kasanje, la banda imbangala que ocupava la vall del riu Kwango al sud dels dominis de Njinga a Matamba.\nSalvador de Sá e Benevides va intentar restaurar l'autoritat portuguesa el màxim possible durant el seu govern de 1648 a 1652. No obstant això, va fer pocs avenços, a més d'obligar a Njinga a retirar-se de la seva posició en Cavanga a Matamba. Els seus successors al segle XVII van intentar renovar la guerra que havia ampliat l'autoritat portuguesa i va omplir els vaixells dels esclaus abans de l'interludi holandès. No obstant això, les polítiques estrangeres agressives van tenir menys èxit. Després d'una campanya desastrosa a Kisama en 1654-55, el governador s'enfrontava a una desobediència dels pobladors molt estesa, ja que van veure que les guerres danyaven el comerç i matava els seus subjectes.\n↑ 1,0 1,1 1,2 1,3 EB, 1911.\n↑ Rein, 2006.\n↑ Fage & Oliver 1986\nFage, J.D.; Oliver, Roland Anthony. The Cambridge History of Africa, 1986, p. 353–355. [Cal citació completa]\nRein, Lisa «Mystery of Va.'s First Slaves Is Unlocked 400 Years Later». , 03-09-2006.\n«Angola». A: T.S. Baynes. Encyclopædia Britannica. 2. 9th. New York: Charles Scribner's Sons, 1878.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Història_precolonial_d%27Angola&oldid=22080455»