El Bloc de l'ICIP RSS\n154 APUNTS 17 març 2015\nEls paranys del recurs a la “Guerra Justa”\nEls recents atacs terroristes, l’avenç de l’anomenat IS, Estat Islàmic, i la guerra d’Ucraïna han fet ressorgir de nou les veus que justifiquen l’anomenada “ guerra justa”, malgrat els desastrosos resultats dels últims conflictes que en el seu moment es van iniciar amb aquesta justificació com és el cas de l’Iraq. Tanmateix, l’home es l’únic animal que ensopega sempre amb la mateixa pedra i davant el conflicte ucraïnès, tot i que tant els analistes com els governants europeus han apostat per la via diplomàtica (amb no massa èxit donat el fracàs de l’acord de Minsk) , tres prestigiosos think tanks americans, l’Atlantic Council, Brookings i The Chicago Council on Global Affairs, aconsellen als Estats Units subministrar a Ucraïna armes defensives letals.\nDes de la nit dels temps els pobles han justificat totes les atrocitats i els crims comesos a la guerra amb l’excusa que es tractava de defensar una causa justa i d’aturar l’amenaça d’un adversari terrible. En un primer moment la guerra es considera doncs, justa, és un dret legítim dels governants. Maquiavel va ser un dels grans defensors de la guerra justa però matisant que sempre i quan fora necessària.\nTot i així, a partir de l’armistici de la Guerra dels 30 anys amb el Tractat de Westfalia (1648) es va a començar a plantejar la necessitat de posar límits a la guerra i a la violència sobre civils, combatents i presoners i a distingir entre el ius in bellum que regula el que és lícit fer durant la guerra, i ius ad bellum que regula la licitud de l’acció de guerra. Pensadors i juristes com Grotius y Francisco de Vitoria comencen a assentar les bases del dret internacional humanitari. La guerra es considera com un mitjà d’exercir la justícia, però com un recurs extrem en defensa del que és just o com a sanció davant conductes injustes. Vattel (1714-1767) es qüestiona ja la doctrina de la guerra justa i les seves conseqüències.\nEl ius in bellum genera consens i es consolida de manera consuetudinària. Amb la constitució dels Estats Nació a partir dels segles XVII i XVIII sorgeixen normes sobre Usos i Costums de la Guerra (Codi Lieber de la Guerra de Secessió a EUA, 1863), Conveni de La Haia, 1864) i a partir del segle XX s’adopten les primeres normes convencionals del Dret Internacional Humanitari amb els Convenis de Ginebra de 1906, 1907, 1929 i 1949. Aquesta última norma, avui vigent, es va completar amb els Protocols de 1977.\nPerò paral·lelament al ius in bellum, el pensament sobre la legitimitat de la guerra no es desenvolupa de manera pacífica. Són molts els polítics, juristes i filòsofs que al llarg del temps han reflexionat sobre la guerra. Per Hegel la guerra es justifica si es tracta de defensar qüestions realment importants o de defensar la independència i la sobirania de l’Estat. També trobem defensors de la guerra com Joseph de Maistre que considera que tot el que es coneix amb el nom de civilització s’ha aconseguit amb la sang dels pobles. A l’Antic Testament se’ns presenta un Déu guerrer implacable amb els infidels, doctrina que es va modificar considerablement en el Nou Testament, clarament contrari a tot tipus de violència tot i que no va impedir invocar el nom de Déu i de la Fe per tota classe de guerres i massacres. No obstant, la doctrina teològica de l’Alcorà és encara més clara doncs invoca la guerra com un mitjà de propagar l’Islam, un imperatiu per cada home musulmà a qui Mahoma exhorta a abandonar els béns i, si és necessari, la vida.\nDesprés de la Primera Guerra Mundial el moviment pacifista pren força. Hi trobem moltes dones com Bertha Von Suttner, la Lliga Internacional de Dones per la Pau i la Llibertat (WILPF). Aquest moviment es planteja la legitimitat de la guerra i la responsabilitat dels dirigents en la mort i el sofriment dels pobles. La Societat de Nacions i el Pacte Briand-Kellog (1928) limiten l’ús de la guerra a situacions de legítima defensa però la doctrina de la guerra justa no decau i es manté la idea que els Estats com a institució tenen el dret i el deure de la guerra i en són únics responsables. El mateix Kelsen, jurista jueu que va fugir de l’Alemanya nazi sostenia que només l’Estat era responsable de la guerra i no hi cabien sancions individuals.\nÉs amb posterioritat a la II Guerra Mundial quan es considera que la guerra està completament fora del dret i de la justícia, és l’acte ajurídic per excel·lència i per tant no solament es sancionen les conductes in bellum sinó l’acte mateix de l’agressió bèl·lica. La Carta de les Nacions Unides de 1945 es fixa com a propòsit “preservar les generacions futures del flagel de la guerra que ha infligit a la humanitat sofriments indescriptibles” i prohibeix el recurs a la força en les relacions internacionals. Per això preveu una sèrie de mesures no militars als articles 40 i 41 en cas d’actes d’agressió per restablir la pau i arribar a acords fixant només dues excepcions (Cap. VII) i la legítima defensa de l’art. 51. La qüestió de la qualificació com a Estat agressor té conseqüències i alguns autors, principalment dels Estats Units i Rússia, insistiren en distingir l’Estat agressor de l’Estat víctima de l’agressió en quant a l’aplicació del ius in bellum, el dret humanitari entenent que la seva població i els seus combatents no hi tenien el mateix dret que la nació agredida.\nL’any 1974, la Resolució 3314 (XXIX) de 14/12/1974 de l’Assemblea de les Nacions Unides va intentar una definició de l’acte de guerra d’agressió afirmant que “l’agressió és la més greu i perillosa forma d’ús il·legal de la força, tenint en compte que l’existència d’armes de destrucció massiva suposa l’amenaça d’un conflicte internacional i les seves catastròfiques conseqüències”. Per això defineix a l’art. 1 com agressió, “l’ús de forces armades contra la sobirania, el territori o la independència política d’un altre Estat, estigui o no reconegut com a tal o sigui o no membre de Nacions Unides”. També més endavant assenyala com agressió “l’enviament de grups armats, irregulars o mercenaris que duguin a terme els actes definits com agressió”. Podem afirmar que avui en dia es considera que la guerra d’agressió és el crim internacional més greu perquè és el que dóna lloc a tots els altres. Tanmateix el problema radica en la seva definició. L’art. 5.2 de l’Estatut de la Cort Penal Internacional estableix com a delicte penal internacional sota la competència de la Cort, el crim d’agressió. Tot i així, a banda de la Resolució 3314, la definició del crim d’agressió ha estat un escull per arribar a una definició de consens entre Estats. Es pot adduir que la competència de decidir qui és l’agressor queda en mans del Consell de Seguretat de Nacions Unides (art. 25 de la Carta de l’ONU), però és un sistema imperfecte ja que no funciona si alguna de les parts és membre del Consell o un Estat aliat o “client” d’un membre del Consell. El que és indiscutible avui en dia és que les normes del Dret Humanitari estan dirigides a protegir les persones i que, malgrat algunes teories al contrari, els drets i els deures que s’han establert pel ius in bellum són aplicables a ambdues parts.\nPer altra banda, l’evolució del Dret Internacional cap a un procés d’individualització en el qual ja no són els Estats i només els Estats els subjectes de dret sinó els individus, és cada cop més radical. El Dret Penal Internacional estableix que les responsabilitats sobre els crims de guerra són individuals i sanciona l’autoria directe del perpetrador però també l’indirecte del cap militar o jeràrquic. La responsabilitat de la guerra es desplaça de l’Estat i passa a recaure sobre persones, sobre els seus actes i les seves ordres o omissions.\nAixò ens porta de nou a plantejar-nos la licitud d’una guerra o acció militar com a resposta a gravíssimes violacions de drets humans per part d’un Estat o grup armat sobre la pròpia població. És evident que en determinades circumstàncies una intervenció armada – limitada i selectiva- pot ésser l’única esperança de poblacions civils greument amenaçades. Però entrem en la paradoxa de defensar els drets humans per mitjà de l’instrument més vulnerador d’aquest drets com és la guerra. Com a solució, Habermas defensa la institucionalització d’un Estat democràtic mundial, que comporta la creació centralitzada d’unes forces armades universals. Davant les dificultats d’aquest model, podria recuperar-se la idea de Kant segons la qual si tots els Estats fossin democràtics les relacions entre Estats serien pacífiques, idea que sosté també Rawls.\nEn qualsevol cas, si s’arribés a constituir aquesta institució internacional, o bé transformant en aquest sentit les Nacions Unides, seria necessari tenir en compte que, com assenyala Ruiz Miguel, donat la relativa ineficiència d’una institució com les Nacions Unides “¿no sería más eficaz empezar por reforzar el poder judicial internacional?“. Per Ruiz Miguel, aquest solució és interessant ja que la resistència mostrada per certs Estats a acceptar la obligatorietat del Tribunal Penal Internacional “procede de la gran fuerza que impulsaría a obedecer sus resoluciones”.\nEl recurs a una solució bèl·lica per resoldre vulneracions de drets humans és un contrasentit i s’ha demostrat que pot generar encara més vulneracions de drets humans i contrareaccions. Les vulneracions de drets humans tenen bases clares i es poden combatre amb una lluita, cert: es tracta de lluitar contra la pobresa i les desigualtats, fomentar la sostenibilitat, promoure la democràcia, restablir, reforçar i democratitzar les institucions internacionals i donar suport a la societat civil i la ciutadania. Aquesta és l’única guerra justa.\nEulàlia Pascual, membre de la Junta de l’ICIP\nJohn Rawls The law of peoples. Cambridge-Londres. Harvard University Press. 1999.\nRUIZ MIGUEL, Alfonso. Doctrinas de la guerra y de la paz. UAM.pag. 152\nUna crisi que esdevé oportunitat\n*Publicat a La Vanguardia el 23/11/2014\nL’anunci de l’imminent alliberament del general Alzate i quatre militars més ha desencallat la pitjor crisi del procés de pau de l’Havana, tres dies abans que es complissin dos anys del seu inici. Va esclatar la mateixa setmana en què el Govern va fer dos anuncis importants: que aviat hi hauria bones notícies (el president Santos) i que havia de reconsiderar- se l’abast de la noció de delicte polític per afavorir la justícia transicional (el cap del seu equip negociador). Tot ha estat ràpid i continua accelerat. El Senat acaba de citar el general, fins i tot abans de ser allibertat, perquè aclareixi els confusos fets que el van portar a ser capturat, i els negociadors governamentals i l’última delegació de víctimes estan a punt de volar a Cuba. La solució d’un fet que sembla en bona mesura fortuït permet establir lliçons.\nPrimer, el procés està molt consolidat, les seves regles procedimentals funcionen i els canals de diàleg entre les parts són fluids, amb poca retòrica. Els garants, Cuba i Noruega, han estat eficaços i diligents, amb suport addicional (Veneçuela, Comitè Internacional de la Creu Roja, l’ONU). Que les FARC hagin decidit alliberar ràpidament el primer general que han tingut a les seves mans en cinquanta anys mostra que els interessa més el que s’ha aconseguit, i esperen aconseguir, en la mesa de negociació que no pas rèdits immediats. A més, les FARC han mostrat més sensibilitat davant l’opinió pública que antigament, i han exhibit una unitat de comandament i de control sobre els seus blocs i fronts significativa, un fet que incrementa la confiança en la seva paraula i en la seva capacitat.\nSegon, s’està relativament a prop d’un punt de no-retorn, com evidencia la percepció que el que s’aixequi de la taula perd. Amb tres punts negociats, amb 28 excepcions i avenços en els tres restants, s’ha arribat, emperò, al rovell de l’ou: com es posa fi a la fase de violència, com s’afronta la reconciliació i quin balanç viable i acceptable es pacta entre pau i justícia. Existeixen dues dades negatives, el temps i l’opinió pública.\nLa decisió de la Cort Constitucional permetria que l’aprovació es fes coincidint amb les eleccions d’octubre, però exigeix sis mesos de termini per a un acord, finals de febrer. El dilema és o mesos o més d’un any. L’opinió pública evoluciona lentament i continua reticent a fer concessions importants, la qual cosa complica políticament un tema jurídicament enrevessat com la justícia transicional i la percepció d’impunitat. Sense oblidar que les víctimes s’han convertit en important i creixent actor polític. Tercer, la crisi ha mostrat una feblesa a corregir de les regles de joc, pensades per negociar sense alto el foc: que la mesa de negociació és autònoma i que res del que hi passa fora, incloent- hi esdeveniments bèl·lics, no afecta les discussions. Després de més de 120 víctimes mortals el 2014, una retenció o segrest ha mostrat que això ja no és així. El risc ha esdevingut una possibilitat de millora important: un eventual acord humanitari que feia mesos que es discutia es pot convertir en un acord ràpid per desescalar militarment el conflicte, i possible avantsala d’una nova treva de Nadal de les FARC.\nEn definitiva, una crisi que s’ha convertit en una oportunitat.Com deien els clàssics, de vegades cal retrocedir per avançar millor. Ara toca, doncs, avançar.\nPresident de l’Institut Català Internacional per la Pau Temes: General\nCreix la tensió a Jerusalem Est. Hi haurà una Tercera Intifada?\nA principis de juliol d’enguany ens sorprenia la notícia del segrest i mort de tres estudiants colons israelians a prop d’Hebron. Aquest fet va donar lloc a l’inici d’una ofensiva del govern de Netanyahu contra la població palestina a Gaza que va acabar amb més de 10.000 ferits i 2.200 morts, la majoria d’ells civils, segons dades de les Nacions Unides. No obstant això, mentre el món contemplava esgarrifat aquesta matança, a Cisjordània es duia a terme la detenció de més de 500 palestins acusats de pertànyer al Moviment de Resistència Islamista. Alhora, grups de jueus ultraortodoxos realitzaven incursions per atacar a la població palestina en venjança per la mort dels tres colons. Un dels casos que més ens va impressionar va ser l’assassinat de l’adolescent palestí Muhammad Abu Khdeir, que va ser cremat viu per tres colons. Des de llavors, Jerusalem no ha conegut un dia tranquil. A no ser que per tranquil·litat entenguem la negació sistemàtica dels drets individuals i nacionals dels palestins mitjançant les polítiques d’apartheid de l’Estat d’Israel.\nActualment, la tensió s’ha disparat amb l’anunci del primer ministre, Benjamín Netanyahu, de construir 1.000 noves vivendes a la part oriental de la ciutat de Jerusalem, així com noves infraestructures per a jueus a Cisjordània. Com a conseqüència, ha augmentat l’exasperació palestina en situació de deteriorament progressiu. Aquesta tensió es va materialitzar en la mort d’un nen jueu de tres mesos després que un palestí intentés envestir a vuit colons mentre esperaven a la parada del tramvia que travessa Jerusalem, connectant la ciutat amb els assentaments jueus a Cisjordània. Al dia següent, policia i exèrcit israelians assetjaven els barris orientals de la ciutat, de majoria àrab: Isawiya, Silwan, A Tur i Bab al Amud. Mentrestant, grups de jueus ultraortodoxos i de colons extremistes ocupaven la mesquita d’Al-Aqsa i diverses cases del barri de Silwan.\nEn mig d’aquest ambient contaminat de violència la policia israeliana augmentava les restriccions per accedir a L’Esplanada de les Mesquites, on es troben Al-Aqsa i la Cúpula de la Roca. Es tracta d’un lloc sagrat tant pels jueus com pels musulmans. Tot i això, al llarg dels últims anys i mentre s’ampliaven els horaris d’accés exclusiu per als jueus, l’accés a la mesquita s’ha anat restringint als ciutadans musulmans, amb uns horaris determinats de manera arbitrària per les autoritats israelianes. Davant d’aquest fet i com a símbol de protesta, els palestins han celebrat durant les darrres setmanes les oracions religioses en els carrerons del voltant, sota l’atenta mirada de soldats fortament armats amb gas lacrimogen, skunk (líquid pestilent disparat des d’un vehicle militar), pilotes de goma i munició real.\nAquestes protestes, generalment pacífiques, desemboquen sovint en càrregues policials on s’utilitza la força desmesurada de les armes. En molts casos, són batalles campals asimètriques on desenes de palestins -majoritàriament menors- són detinguts i traslladats a les presons israelianes. Allà, segons han denunciat organitzacions de drets humans com Addameer o fins i tot la israeliana B’Tselem, pateixen tortures sense que estigui garantida la seva assistència legal ni sanitària.\nDavant aquesta situació, catorze anys després de l’última Intifada ens preguntem: serà Jerusalem Est el germen d’una Tercera Intifada? Res més lluny de la realitat. Si comparem les condicions actuals amb les de l’any 2000, ens adonarem que la situació actual no és propícia per a un nou aixecament. Així, l’acord entre Hamas i Fatah pot haver acabat amb anys d’hostilitat entre les dues faccions palestines, però la unitat nacional no és sòlida. A més, la divisió geogràfica està més marcada que mai, amb Gaza pràcticament segellada i sota bloqueig, i Cisjordània totalment fragmentada. Una possible revolta tampoc comptaria amb el suport de l’Autoritat Nacional Palestina (ANP), que ha fracassat en l’intent de millorar les condicions de vida dels palestins. En aquest sentit, l’opinió generalitzada als territoris ocupats sembla ser que el paper real que està duent a terme l’ANP és el de gestionar l’ocupació enlloc d’acabar amb ella. Per exemple, es resisteix a firmar l’Estatut de Roma, que atorgaria a la Cort Penal Internacional la potestat per investigar els crims contra la humanitat comesos per Israel. A més, l’ANP es nega a recolzar la crida internacional de la societat civil palestina, que demana de forma creixent accions de Boicot, Desinversions i Sancions contra l’Estat d’Israel. Aquesta campanya està aconseguint nous aliats -el darrer en sumar-s’hi ha estat l’Ajuntament de Terrassa- i noves victòries, i amb elles l’esperança de la llibertat. Ara bé, mai hem de subestimar a qui només té el que li deixen tenir i, per tant, res a perdre.\nInstitut Català Internacional per la Pau  COCONI, L. (2009). Apartheid contra el pueblo palestino. Amb Palestina al cor. Disponible a: https://www.acsur.org/IMG/pdf/Apartheid_contra_el_pueblo_palestino.pdf\n RENGEL, C. “Netanyahu acelera la colonización”. El País. 29/10/2014. Disponible a: http://internacional.elpais.com/internacional/2014/10/29/actualidad/1414610244_187783.html\n AL-HAQ. (12/11/2014). 40 Years after the Unlawful Annexation of East Jerusalem: Consolidation of the Illegal Situation Continues Through the Construction of the Jerusalem Light Rail. Disponible a: http://www.alhaq.org/advocacy/topics/wall-and-jerusalem/144-40-years-after-the-unlawful-annexation-of-east-jerusalem-consolidation-of-the-illegal-situation-continues-through-the-construction-of-the-jerusalem-light-rail\n ADDAMEER. “Persistent Victims of Ill-Treatment: Jerusalemite Children” in Violations against Palestinian Prisoners and Detainees in Israeli Prisons and Detention Centers. Annual Report 2010. Ramallah (Palestine). Disponible a: http://www.addameer.org/files/Reports/EN%20Addameer%202010%20Violations%20Report.pdf\n B’TSELEM. Stadistics on Palestinian minors in the custody of the Israeli security forces (en línia). Consultat el dia 3/11/2014. Disponible a: http://www.btselem.org/statistics/minors_in_custody\n*Publicat a l’Ara el 10/10/2014\nInstitut Català Internacional per la Pau Temes: General\nEls candidats del Nobel de la pau 2014\nEn l’edició del 2014 del premi Nobel de la pau el comitè noruec té una oportunitat d’or per recobrar el prestigi perdut amb alguns dels darrers premis. Aquí us deixem set propostes – més enllà del que diguin les cases d’apostes i el possible favoritisme de la candidatura del Papa actual – que, de resultar guanyadores, ens ajudarien a creure-hi de nou. No podem oblidar que, passi el que passi demà, el premi Nobel seguirà tenint un potencial i una transcendència úniques.\n1.-Grup de ciutadans japonesos que volen mantenir l’article 9 de la constitució del seu país. Es tracta d’un article molt especial. En síntesi diu que el Japó mai tindrà exèrcit ni participarà a cap guerra. És un motiu d’orgull per a la població japonesa, comparable només al que senten els costa-riquenys quan expliquen que Costa Rica és un país que va abolir l’exèrcit i dedica a sanitat i educació el que els seus veïns a despesa militar. L’ article 9, a més, ha estat nominat en si mateix en una altra candidatura. I és que la seva importància no es pot menystenir. Probablement, es tracta de la principal raó per la qual el Japó no ha participat en cap guerra des de 1946, tot i ser en una regió molt convulsa. Per tant, la recent reinterpretació d’aquest article per part del govern del primer ministre Shinzo Abe, suposa un perill greu de confrontacions violentes en el futur. Amb aquest guardó el Nobel aconseguiria fugir de l’eurocentrisme. A més, tornaria als orígens de la voluntat del seu fundador: el pacifisme i l’antibel.licisme com a temes rellevants; la societat civil i el moviment per la pau com a actors clau. I envia un missatge molt clar: la guerra no és un mitjà vàlid per resoldre els conflictes actuals.\n2.-Malala Yousafzai. Màxima favorita en l’edició passada per aclamació popular, l’activista pakistanesa que alça la seva veu des que tenia 11 anys torna a ser una bona candidata. Amb aquest premi també ens allunyaríem d’Occident i recordaríem la importància que tenen per a la pau l’educació, de la democràcia i dels drets dels infants i de les dones, que són els qui més pateixen violències massa sovint oblidades. Sense dubte, seria un premi aplaudit arreu del món i no generaria massa controvèrsia. Una aposta segura.\n3.-Ex aequo a campanyes de desarmament. Tot i que l’any passat es va donar un premi relacionat amb el desarmament, l’idiosincràsia de l’organització receptora (fonamentalment burocràtica i allunyada de la societat civil) justificaria un nou guardó a un tema tan lligat als objectius d’Alfred Nobel com és el desarmament. La triple proposta que fem des d’aquí vol reconèixer l’èxit, impensable fa uns anys, dels qui han aconseguit el Tractat sobre Comerç d’Armes, així com recolzar la lluita de dues campanyes actuals: la que vol abolir les armes nuclears i la que vol prohibir els robots autònoms o robots assassins.\n4.-Ex aequo a defensors de la llibertat de premsa. Aquesta proposta també és triple. En primer lloc, Nóvaia Gazeta, el diari impulsat per Gorbatxov i on treballava Anna Politkóvskaia. Aquest premi seria molt aplaudit per Occident. En segon lloc, Edward Snowden. Suposaria enfrontar-se als EUA, però amb una base sòlida, ja que les seves revelacions no han posat en perill a ningú. La tercera nominada en relació a aquest tema és Chelsea Manning. De les tres, és qui té menys opcions, tot i que és potser qui més s’ho mereix. En tot cas, significaria un atac frontal contra els EUA. Si el comitè noruec decidís atorgar el premi a les tres candidatures alhora, enviaria un senyal clar de despolitització del guardó.\n5.-Activistes pels drets dels gais, lesbianes i transexuals. Una altra candidatura potent és la formada pel rus Igor Kochetkov, l’ugandès Frank Mugisha, el nepalès Sunil Babu Pant i l’associació ILGA (the International Lesbian, Gay, Bisexual, Trans and Intersex Association). Emmarcada en la defensa dels drets civils que ja premià en el passat a altres activistes com Martin Luther King, cal reconèixer que estem en un moment clau en la lluita d’aquest col·lectiu: mentre en alguns països s’aconsegueixen drets que no s’havien tingut mai, a gran part del món estan cada vegada més estigmatitzats.\n6.-Gene Sharp. La disciplina de la investigació per la pau no ha estat encara reconeguda amb cap guardó. D’altra banda, la distinció a Gene Sharp no seria només com a acadèmic, sino que seria doble, ja que es tracta també d’un activista. De fet, com a teòric de la noviolència i de la desobediència civil, la seva figura ha tingut una enorme visibilitat pública en els darrers anys. D’alguna manera, en una època convulsa on diverses societats lluiten pels deus drets per mitjans pacífics i noviolents, aquest premi suposaria un reconeixement a totes aquestes primaveres.\n7.-Denis Mukwege. Recordar Àfrica a l’opinió pública internacional és sempre necessari. I si a més ho fem amb el duríssim tema de la violació com a arma de guerra, la candidatura d’aquest ginecòleg pren tota la seva rellevància. Parlem d’una persona ja absolutament reconeguda amb nombrosos premis en drets humans i desenvolupament. Tot i així, rempoderar la dona en un context tan difícil com el de l’hospital Panzi Hospital de la ciutat congolesa de Bukavu, que tracta actualment més de 400 casos al més, justifica un nou guardó, potser més necessari que mai.\nLa solució a l’enigma, demà a les 11h.\nLes polèmiques del Nobel\nWinners of the Nobel Peace Prize. Foto de NatalieMaynor\nTots els premis són polèmics en qualsevol disciplina. S’acostuma a dir que per cada premiat n’hi ha 20 que queden decebuts. En el cas del Nobel de la pau i a causa de la seva transcendència, la polèmica sol acompanyar tant els guardonats com les absències (som conscients que Gandhi no el va rebre mai?). En aquest post en recordarem alguns dels casos més significatius.\nAvui dia potser costa de creure, però probablement el guardó més polèmic de tots va ser precisament el primer. Concedit el 1901 reconeixia conjuntament els esforços del pacifista Frédéric Passy i els del fundador del Comitè Internacional de la Creu Roja, Henri Dunant. Va ser aquest segon guardó el que va provocar l’enuig de Berta von Suttner, amiga d’Alfred Nobel i instigadora de la creació d’aquest premi. Però no va ser l’única. També el pacifista i esperantista Alfred Fried, entre d’altres, va començar una campanya de protesta amb l’argument que atorgar el premi a qui s’havia dedicat a pal·liar els efectes de les guerres (però no a combatre-les explícitament) legitimava l’existència dels conflictes bèl·lics.\nI és que el text que va redactar Alfred Nobel el 27 de novembre de 1895 al seu testament és clar. El premi l’havien de rebre els ‘campions de la pau’; és a dir, els principals representants del moviment per la pau. En concret, aquells que havien lluitat per la concòrdia, l’entesa i la germanor entre els pobles; els qui havien treballat pel desarmament i per un món sense exèrcits; i també aquells que havien organitzat congressos i conferències de pau per abolir la guerra com a mitjà legítim de resolució de controvèrsies.\nDes d’aquest punt de vista, és difícil no donar la raó als crítics quan afirmen que la major part dels premiats a la història del Nobel no han complert els criteris delineats a la voluntat del mecenes suec. I no estem parlant només dels polítics (pensem, per exemple, en el cas de Kissinger, guardonat pel seu rol a la fi del conflicte del Vietnam), sinó en aquells que, tot i haver contribuït a millorar el món, no estan directament relacionats amb la construcció de la pau, tal com l’entenia l’inventor de la dinamita. I aquí entrarien des del canvi climàtic fins als microcrèdits, passant per la Mare Teresa de Calcuta.\nUn cas curiós és el guardó a Obama, que el 2009 inaugurà un nou tipus de premiat, tot i que encara no ha tingut continuïtat. Així, és l’únic cas que en el moment de rebre el premi no havia fet res per merèixer-ho, més enllà d’augmentar l’autoestima i reconeixement de la població afroamericana. Això és un fet objectiu, no obert a interpretacions. I s’afegeix a les crítiques que tradicionalment ha rebut el comitè noruec per la politització d’aquest guardó. En altres paraules, massa sovint s’ha constatat una relació estreta entre els premiats i els interessos de la política exterior noruega.\nÉs previsible que en l’edició d’enguany el comitè noruec respondrà les crítiques tot intentant apropant-se a l’esperit original del testament d’Alfred Nobel. Una d’elles és l’acusació d’eurocentrisme. Altres són la de no voler molestar les grans potències o la d’infrarepresentar les dones. També se li ha criticat la llunyania temàtica respecte al concepte clàssic de pau. Com veurem en el post de demà, els candidats d’enguany amb més possibilitats són aquells que poden retornar al premi el seu prestigi perdut.\nSi no podeu esperar, aquí podeu escoltar una entrevista radiofònica sobre el tema.\n10 curiositats dels premis Nobel de la pau\nAlfred Nobel. Foto extreta de Blatant World\nAquest divendres es farà públic el guardonat amb el premi Nobel de la pau d’enguany, tot i que no s’entregarà fins el 10 de desembre. Per aquest motiu, encetem avui una sèrie de posts sobre aquesta efemèride. Avui presentem algunes curiositats de la història d’aquest guardó, demà dimecres parlarem de guardonats que han estat particularment polèmics i dijous presentarem formalment els principals candidats de l’edició de 2014.\n1. Marca Noruega. El premi Nobel de la pau és l’aspecte pel qual Noruega és més coneguda al món. Alfred Nobel va decidir que fos el parlament d’aquesta regió (llavors part de Suècia que no seria independent fins el 1905) qui donés aquest premi.\n2. Un comitè de 5 persones escollides pel Parlament noruec pren la decisió, normalment per unanimitat.\n3. No pot haver-hi candidatures pòstumes.\n4. Un mateix no pot presentar-se.\n5. Algunes organitzacions han rebut el premi diverses vegades. L’ONU i les seves agències l’han rebut 7 vegades. La Creu Roja 3 vegades.\n6. Estats Units és el país que ha rebut més guardons, amb un total de 21. 3 d’ells eren presidents en exercici (Roosevelt, Wilson i Obama) i un després de ser-ho (Carter).\n7. En 12 ocasions han estat guardonades dones. La primera va ser Berta von Suttner l’any 1905. La majoria ho han estat en les darreres dècades\n8. Cada any hi ha nominacions curioses i inesperades. Potser la més inversemblant de totes va ser la d’Adolf Hitler, el 1934. L’argument era que no havia envaït Àustria, com havia amenaçat que faria.\n9. El rècord de nominacions en un any és de 278, en l’edició actual. L’anterior rècord era de l’edició del 2013. Per tant, no és impensable que l’any vinent es superi aquesta xifra.\n10. El premi més polèmic de tota la seva història va ser probablement… el primer. Però d’això en parlarem demà.\nPer un paradigma de seguretat sostenible\nL’altre dia llegia unes declaracions de Pedro Morenés, ministre de Defensa, en les quals assegurava que “el terrorisme jihadista és la principal amenaça d’Espanya”. Aquestes paraules em van fer recordar la Guerra contra el terrorisme de George W. Bush del 2001, un terme que, per cert, el president Obama prefereix no utilitzar. La idea és simple: l’enemic és Al Qaeda i altres organitzacions similars -un actor difós i estès per tot el món- i el mètode per lluitar-hi és, evidentment, la força militar. La Guerra contra el terrorisme pot incloure qualsevol tipus de pràctiques, des d’operacions militars secretes fins a guerres preventives, abusos contra els drets humans o violacions del dret internacional, i l’opinió pública no té per què conèixer-les.\nL’estudi, realitzat entre 2004 i 2006, que els investigadors Abbot, Rogers i Sloboda van publicar al llibre Més enllà del terror: La veritat sobre les autèntiques amenaces contra el nostre món (Icaria, 2011) –disponible a la biblioteca de l’ICIP en català i en anglès- no nega l’amenaça del terrorisme, però planteja una fotografia diferent sobre les principals amenaces que patim, de manera que les que tenen més probabilitats de fer un nombre més alt de morts o crear un conflicte violent, una revolta civil o una desestabilització que amenaci el sistema internacional actual són:\n- El canvi climàtic: S’estima que ja ha provocat més de 30 milions de desplaçats ambientals, xifra que podria arribar als 50 milions el 2020.\n- La competició pels recursos: Tot i que cal veure els efectes de la fracturació hidràulica (fraking), els països industrialitzats i en vies de desenvolupament són molt dependents de recursos importats, especialment el petroli i el gas.\n- La marginació de la majoria del planeta: Malgrat la riquesa global s’ha incrementat notablement en les darreres dècades, els beneficis d’aquest creixement econòmic no s’han distribuït de manera igualitària. A més, l’opressió i l’exclusió polítiques han agreujat divisions ja existents. L’aproximació de seguretat actual (la Guerra contra el terrorisme) ignora aquest factor i fa que el suport cap a grups violents com Al Qaeda s’incrementi.\n- La militarització global: La idea actual és mantenir la seguretat internacional a través de l’ús de la força militar, però els resultats de la Guerra contra el terrorisme suggereixen que això no està funcionant, perquè difícilment es pot argumentar que el planeta és més segur ara que al 2001.\nAbbott, Rogers i Sloboda denuncien que l’agenda de seguretat global ha estat segrestada per la Guerra contra el terrorisme, cosa que –afegint-hi el pes dels interessos nacionals i econòmics- distreu als governs per afrontar les amenaces reals de la humanitat, i proposen una aproximació diferent. Es tractaria d’adoptar un paradigma de seguretat sostenible, que afrontés les amenaces de manera diferent a l’actual. Així, el problema del terrorisme internacional no s’hauria d’enfocar lluitant contra el terrorisme, sinó amb diàleg polític; la competició pels recursos no hauria de fer que s’intentés controlar el Golf Pèrsic, sinó que caldria reduir el consum d’aquests recursos; la marginació de la majoria del planeta no hauria de tractar-se controlant les societats, sinó reduint la pobresa; i la militarització global no hauria d’afrontar-se lluitant contra la proliferació armamentista, sinó mitjançant el desarmament.\nTenint en compte les actuacions dels principals actors internacionals, i les declaracions de ministres com Morenés, aquest nou paradigma queda encara lluny de la realitat. Tanmateix, tal com va dir l’escriptor i alpinista W. H. Murray “qualsevol cosa que puguis fer, o somiïs que pots fer, comença-la. La valentia té genialitat, poder i màgia”.\nReflexions sobre Gaza\nHan passat ja més de dues setmanes des que les tropes israelianes van iniciar una nova ofensiva a la Franja de Gaza aquest cop acompanyada d’una invasió terrestre que està sent mortífera pels habitants de la Franja. Si encara era difícil d’esborrar de les retines, les imatges esfereïdores que van deixar els atacs israelians a finals de 2008 i principis de 2009, tornem a estar davant d’un assetjament insaciable a una població que, de manera literal, no té on anar. Les xifres son clares com ens deixa l’allau informativa dels últims dies. És evident que la desmesura de les accions israelianes, que han deixat a data d’avui més de 800 morts palestines, un 75% de les quals de civils i 5.200 ferits, van més enllà de qualsevol dels arguments i supòsits que el seu govern utilitza per justificar la intervenció militar a Gaza. Israel per la seva banda ha patit 36 morts, 34 dels quals militars.\nEl desencadenant immediat d’aquesta crisi actual és conegut per tots; repudiable segrest i assassinat de tres estudiants israelians a Cisjordània seguit de l’assassinat d’un jove palestí en mans d’extremistes jueus, acció que va sacsejar un territori prou immers en un conflicte estancat. La guerra militar que pateix Gaza en aquests moments se suma a una altra guerra, la de l’ocupació, la de la humiliació i la del bloqueig que pateix ja des de fa anys. Per l’altra banda, els coets de Hamás atacant tot aquell territori israelià al que té capacitat d’arribar és detestable i insensat.\nDavant d’aquesta situació l’opinió pública té diverses fórmules d’actuar, de denunciar i de donar visibilitat a la cara més amarga de la injustícia. Com podem seguir-ho per diferents mitjans i xarxes socials, la reacció i condemna davant aquesta massacre és i ha de ser clara i creix amb escreix dia a dia.\nSi la intervenció militar Plom Fos de 2009 va produir-se amb aquella sensació que el rebuig a les accions israelianes era més aviat escàs i amb la incredulitat de bona part de l’opinió pública de veure com les accions es desenvolupaven amb tota impunitat, les mostres de condemna per les atrocitats comeses actualment amb els habitants de la Franja per part de la comunitat internacional i per sectors de la pròpia comunitat israeliana i jueva a l’exterior, són fets. Succeeixen i poden semblar minoritaris a ulls de molts, però no deixen de ser indispensables i essencials. Especialment a tenir en compte totes aquelles iniciatives de condemna i de resistència que vinguin de l’estat jueu que han de ser dignes de tenir present i recolzar. Exemples com la renúncia de reservistes israelians a intervenir en el conflicte per qüestions d’objecció de consciència (informació publicada al diari nord-americà Washington Post el passat 23 de juliol (http://www.washingtonpost.com/posteverything/wp/2014/07/23/we-are-israeli-reservists-we-refuse-to-serve/) o les potents campanyes i incidència que està duent a terme l’organització Parents Circle- Families Forum, organització palestí-israeliana que agrupa més de sis-centes famílies víctimes de la violència i que treballa per aconseguir la reconciliació entre els individus i les nacions com a prerequisit per una pau durable a la regió (www.theparentscircle.org ). Intentem tenir present aquestes dosis d’activisme en contra de l’ocupació i d’altres com el que fan també organitzacions com New Profile (http://www.newprofile.org/english/), moviment per a la desmilitarització de la societat israeliana, o bé el grup de soldats israelians veterans que a través de “Breaking the Silence” (http://www.breakingthesilence.org.il/ ), documenten i denuncien tot allò que van veure o van fer com a soldats als territoris ocupats. Totes elles són algunes mostres que ens poden donar alè a pensar que davant aquest drama consentit, hi ha bretxes possibles de canvi dins la societat israeliana.\nSembla difícil imaginar una espurna d’optimisme veient el que al territori succeeix diàriament però a aquestes i a futures iniciatives tinguem-les presents i als seus i a les seves protagonistes donem-los hi veu. No hi haurà cap canvi substancial a Israel que no passi abans per un canvi de consciències de la seva pròpia societat. Vull pensar que és possible.\nInstitut Català Internacional per la Pau  Informació del 25/7/2014 extreta de http://www.lavanguardia.com/internacional/20140725/54412461146/muertos-en-gaza-superan-los-813-y-los-heridos-los-5-200-por-ofensiva-israeli.html\n Recomanem visionar l’última campanya de Parents Circle “We don’t want you here” https://www.youtube.com/watch?v=Dgo1MpWuwgE&list=UUxz-1IROo6QyjY8fheIA9AQ\nClaus i conseqüències\n*Article publicat a La Vanguardia el 17/06/2014\nLa victòria de Juan Manuel Santos tanca la campanya més disputada de les presidencials recents, la primera que perd Álvaro Uribe (Santos va guanyar l’any 2010 amb el seu suport).\nEls titulars són clars: una campanya apassionant; un país polaritzat; una força consolidada, l’uribisme; suport nítid al procés de pau; una coalició guanyadora que mou Santos al centreesquerra; molts deutes clientelars, i una legislatura complexa. I una xifra clau: vuit milions de sufragis enfrontats a uns altres set.\nLa clau de la victòria rau en dos elements contextuals i en dos de tàctics.\nEls contextuals, la polarització antiuribista i el suport al procés de pau, traduït en crida al vot de l’esquerra i en transferència de gran part dels seus tres milions de vots de la primera volta.\nEl tàctic, canvis i errors en les campanyes: la pau en el centre, per decisió de Santos i, en el d’Óscar Iván Zuluaga, com a compensació del suport de la candidata conservadora, i mal acompliment de Zuluaga en els debats televisats.\nEl tàctic: l’impacte de la maquinària electoral, amb clientelisme en el centre, juntament amb l’anhel de pau i la por d’Uribe expliquen l’increment de la participació: gairebé un 50%, un 19% més que al maig.\nEn el cas de Santos, destaca el resultat de la zona costanera, producte de la maquinària partidista, i, a Bogotà, els vots procedents de l’esquerra. Això li ha donat la victòria.\nLes conseqüències són nítides. Obliguen Santos a canviar molt: ha de ser millor executor i tenir millor Govern; ha de pactar l’agenda de pau i temes socials amb l’esquerra, a la qual necessita per legislar i governar. És el millor que podia passar-li al procés de pau: serà inevitable no només fer les paus, sinó construir la pau de debò, evitant el risc lampedusià. També haurà de pactar amb la dreta, el Centre Democràtic d’Uribe, fort: ha guanyat en més de la meitat de municipis colombians, en més del 40% dels departaments i té possibilitats serioses en les municipals i departamentals de l’any vinent. A més, ha d’intentar recuperar el Partit Conservador. Per portar endavant els acords amb els grups insurgents necessita vots de tot l’espectre legislatiu.\nTot això inaugura una legislatura complicada, polaritzada, en la qual cada llei i cada vot s’hauran de barallar i pactar. Pot ser una oportunitat per entrar al camí de consensos més duradors i no en un simple intercanvi de prebendes per vots. I també ha de ser una oportunitat per canviar coses: la campanya ha estat bruta i això s’està fent estructural; els mitjans ni tan sols no han ocultat la seva falta de neutralitat. En suma, una victòria que fa bona la maledicció xinesa, una mica modificada: que els electors et regalin temps interessants.


Ja fa temps que a casa , com a moltes de les cases del nostre país, els caps de setmana estan supeditats al calendari dels partits de futbol del nostre fill. També ho estan els alguns vespres de la setmana quan té els entrenaments. Ni els exàmens ni el cansament són excusa per a saltar-se’ls. Només la febre pot ser un fre . Dies freds i gelats que per altres causes no es mouria de casa, el fan sortir corrent a la seva cita. El grau de compromís i d’implicació que el meu fill té pel seu esport predilecte, no té comparació amb cap de la resta de les seves activitats, i per descomptat tampoc amb els seus estudis, que es troben en un graó inferior al futbol dins la seva escala de preferències.\nDesprés d’uns quants anys seguint de prop les lligues corresponents del futbol base, he constatat que aquest és un fenomen molt comú i digne d’anàlisi. No crec que exageri gens en dir que en aquests moments el futbol base està complint una funció social de primera magnitud i fins i tot crec que ha catalitzat en bona part , el desencís i el malestar de moltes famílies pel que fa als efectes de la crisi actual.\nAquesta afirmació que pot semblar un xic frívola se sustenta en una realitat viscuda en els camps de diferents barris i ciutats de la geografia catalana. Em segueix sorprenent veure la quantitat de pares implicats en les juntes del diferents clubs de futbol, o fent de delegats dels diferents equips, o simplement amb l’assiduïtat i passió amb la que van cada setmana al camp per veure els seus fills. El futbol es viu , en la majoria de llocs, com una il.lusió, com una possibilitat de futur, com un fet aglutinador que reforça un sentiment de pertinença. Crea equip en els fills, però també entre els pares.\nMolts dels nostres fills troben en el seu club futbolístic un espai que potser no tenen fora . Alguns reforcen el seu autoconcepte gràcies al gol que han marcat a l’equip contrari rebent les abraçades dels seus. Alguns han aconseguit integrar-se dins la nostra societat gràcies a xutar bé la pilota, encara que la seva pell sigui més fosca que els de la resta. El futbol base ha estat , com la majoria dels esports, un factor integrador l’abast del qual encara no hem vist , però entenc que quan aquestes generacions arribin a l’edat adulta, hauran fet un pas de gegant en aquest sentit.\nVal a dir que no tot són flors i violes en el futbol base. Un esport és una activitat extraescolar, la majoria dels nostres fills, no seran futbolistes professionals . Està molt bé que mentre duri, se sentin part d’un equip i estimin el seu club, però en aquests moments , entre tots, estem donant al futbol una categoria de prioritat. Potser a falta d’altres referents, el futbol ha vingut a ocupar l’espai en el que haurien d’estar jugant les idees, la cultura, o la mateixa societat. Si el futbol ocupa aquest espai, on col.loquem la resta d’aprenentatges prioritaris en la formació dels nostres fills?\nEstaria bé que els pares equilibréssim millor la balança d’aquestes prioritats, tot intentant traspassar la capacitat d’esforç i de compromís que els nostres fills posen en el futbol, als seus estudis, dels quals a la majoria sí que els depèn el seu futur. Una qüestió gens fàcil quan molts dels jugadors joves volen ser Messi o Neymar i el seu entorn valora el triomf espectacular i milionari. Què passaria si la meitat de l’esforç que posen per entrenar determinades jugades la posessin també en el seu aprenentatge? Quan un fet el vivim des de la passió no ens importa passar-nos hores entrenant i caient i tornant a començar, però no és precisament això el que fa falta per aprendre determinades “jugades” acadèmiques?\nTambé m’espanta observar les expectatives que posem pares i mares en els nostres nois i noies tot creient que ells són els millors. Els exercim una pressió per al triomf que respon més a el nostre orgull de pares que el de la veritable raó que pretén l’esport base. Els entrenadors i àrbitres ens en podrien explicar moltes d’històries: pressions , crits , insults viscuts prop del terreny de joc i que s’allunyen del seu objectiu formatiu. En els equips s’hi aprenen valors importants com el de saber esperar el torn, regular la impulsivitat quan es rep un atac, a exercir un sà companyerisme aplaudint el gol que hauria volgut fer un mateix, a ser humil quan hem de cedir el pas al terreny de joc al company que encara no ha jugat . Una llista de virtuts del joc en equip que no cabrien en aquest article i que al meu parer són els que hem de procurar destacar tots els qui estem implicats d’una manera o altra en un esport base.


Holiday home Roneklintvej C- 3791 Praesto Dinamarca - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nConvenientment situat a Togeholt, Holiday home Roneklintvej C- 3791 és una base ideal des d'on explorar aquesta ciutat fantàstica. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nHoliday home Roneklintvej C- 3791 també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Togeholt. L'hotel ofereix accés a una gran gama de serveis, inclosos Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, Zones públiques amb Wi-Fi, aparcament de cotxes.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Holiday home Roneklintvej C- 3791 és una elecció inteligents per a viatgers a Togeholt, i ofereix una estada relaxant i sense molèsties.


July 2018 – Punt Òmnia Sanfeliu . Sant Ildefons\nPunt Òmnia Sanfeliu . Sant Ildefons\nBlog de la Xarxa Òmnia als barris de Sanfeliu i Sant Ildefons\nVisitem el Museu de les aigües\nEl dia 26 de juliol vam visitar el Museu de les aigües Agbar, l’única fàbrica d’aigua a Barcelona que enguany és activa i que alhora és museu per a la ciutadania. Allà hem après molt sobre l’aigua, un recurs necessari, però limitat.\nVam conèixer els antics depòsits d’aigua que nodrien la ciutat de Cornellà i proximitats, i com aquests s’han adaptat a les necessitats de la ciutadania i al creixement d’aquests municipis. També vam aprendre sobre el funcionament intern de les màquines, de com es treballava, de com el vapor d’aigua es transformava en electricitat… I alhora es va posar l’accent en la importància de l’aigua i del seu ús responsable per poder disposar d’ella durant mooolt de temps.\nAquesta ha estat la darrera sortida del projecte “Òmnia a la fresca”, que enguany ha tingut com a objectiu sensibilitzar les persones participants sobre temes mediambientals i de protecció a la natura.\nDonem les gràcies al Museu de les aigües Agbar, per oferir-nos un acompanyament a la visita i per fer-la inclusiva per a persones amb discapacitat auditiva.\nMoltes gràcies i fins aviat,\nomniasanfeliusantildefons 27 July 2018 27 July 2018\nAprenem llengua de signes amb l’Alícia\nLa comunicació ha de ser universal per a tothom, i creiem que és important fer-la inclusiva. Per aquest motiu, el dia 19 de juliol vam organitzar un taller per donar cinc cèntims sobre dactilologia i llenguatge de signes. Va venir de la mà de l’Alícia, una de les participants més assídues del nostre espai, que va mostrar-se voluntària a impartir el taller.\nVam aprendre a dir el nostre nom, els mesos i els dies de la setmana, així com vàries expressions per saludar i paraules d’ús comú. Tot això d’una manera amena i divertida, on tothom hi va participar. Res millor que el joc per aconseguir un bon aprenentatge!\nA la formació vam venir-hi antigues persones participants dels nostres tallers, però també de noves!, entre elles la Yolanda Carmona i el L.Enrique Mangas, ambdós dinamitzadorxs del Punt Òmnia Akwaba i Gornal respectivament.\nGràcies Alícia i a totes les persones participants per venir-hi!\nomniasanfeliusantildefons 20 July 2018 20 July 2018\nSensibilització ambiental a Can Rigal\nEl Parc de Can Rigal es presenta com un pulmó verd en mig de l’entorn urbà de L’Hospitalet, que està construït de forma eco-sostenible. Val la pena conèixer-lo i per això el dia 12 de juliol vam fer una ruta, conjuntament amb El Punt Òmnia Pubilla Cases- Can Vidalet, on explicàrem la importància d’aquesta bombolla d’oxigen per a la ciutat.\nQuins elements són els que més contaminen? Quin és el paper del verd urbà a les nostres ciutats?… Allà vam respondre totes aquestes preguntes i moltes altres amb dinàmiques participatives que van fer-nos reflexionar sobre el canvi climàtic.\nUs recomanem fer una ruta per la pàgina web d’AMB (Àrea Metropolitana de Barcelona) per continuar formant-vos en educació sostenible.\nDossier pedagògic de Can Rigal.\nGràcies PO Pubilla per compartir una bona estona d’aprenentatge i a totes les persones que hi vau participar 😉\nomniasanfeliusantildefons 13 July 2018 13 July 2018\nVisitem el Palau Güell\nEl dia 5 de juliol vam tenir una cita amb la història i l’art. El Palau Güell va obrir-nos les seves portes per conèixer tots els detalls d’aquesta bonica obra modernista de Gaudí.\nHa estat un passeig que segur no oblidarem.\nGràcies per participar en els dijous a la fresca del nostre Punt Òmnia!\nomniasanfeliusantildefons 6 July 2018 13 July 2018\nAquest Blog s'ha creat per oferir un espai d'expressió\nals barris de Sanfeliu i Sant Ildefons, i per visualitzar les diferents activitats realitzades al Punt Òmnia i al CIJ Sanfeliu - Sant Ildefons.\nBlog Xarxa Òmnia\nClub Sanfeliu-Sant Ildefons\nEscola d'Adults Sanfeliu\nÒmnia JIS Arrels\nÒmnia La Florida\nÒmnia Pubilla Cases\n25N Adults Blog Esplai Feina TIC Vídeos xarxaòmnia Òmnia\nSubscriu-te al nostre bloc i\nreb les nostres notícies.\nCom funciona el teclat\nJocs ratolí i teclat\nTasta'm per aprendre a escriure\nRecursos TIC Avançat\nTasta'm per a joves\nTasta'm per cercar feina\nTasta'm per Nadal\nTasta'm per navegar segur\nTasta'm per retocar fotos\nTasta'm per jugar\nTasta'm per jugar al Nadal\nL'optimisme d'Emili Duró\nConsulta les diferents webs, blogs i xarxes socials del Punt Òmnia i el CIJ Sanfeliu - Sant Ildefons.\nPer ordre, la web del Club, el Twitter, el Facebook de Joves, el Canal de Youtube i les Fotos del Club.


Notícia històrica - CAMPIONATS - Campionat Provincial de Sant Hubert de Tarragona 2017 - Federació Catalana de Caça\nCAMPIONAT PROVINCIAL DE SANT HUBERT DE TARRAGONA 2017\nJavier Caballero va ser el guanyador d´aquesta prova\nEl passat dia 22 es va celebrar el Campionat de Sant Hubert al Coto “El Codony” de Santa Coloma de Queralt, Tarragona.\nLa prova es va fer en uns camps de pèsols i amb perdiu roja. La temperatura era agradable però el farratja estava una mica alt, el que dificultava la carrera dels gossos. No obstant van trobar les perdius dins dels 20 minuts que marca el reglament.\nEs va classificar en primer lloc Javier Caballero amb el gos Semper de raça Brac de Weimar. En segon, Juan Diaz amb Cañon Ruballoro de raça Drathar i en tercer lloc Floreci Carnicer amb Yuke de raça Pointer.


L'artista inaugura una nova exposició a la galeria Senda\nJaume Plensa a la galeria Senda amb la seva escultura 'Invisible Ana' FRANCESC MELCION\nBarcelonaJaume Plensa es resisteix a deixar que el covid s'apropiï de la seva creativitat. "La pandèmia no m'ha canviat gens com a artista. No estic gaire segur si he de fer obres pensant en la pandèmia, les he de fer pensant en la meva obra", afirma el mateix artista, amb motiu de l'obertura de la seva nova exposició a la galeria Senda (Trafalgar, 32), titulada La llarga nit. "Intento que la meva obra tingui un contingut humanista molt profund, i abraça la pandèmia. La pandèmia és una experiència més", subratlla, i reivindica la capacitat humana per "oblidar" i "adaptar els records a la vida" per poder tirar endavant. "L'acumulació de dolor podria ser tan alta que no ens permetria ni respirar", diu.\nCom a contrapunt de les seves grans obres públiques, a l'espai de la galeria Plensa vol fer "una reflexió de la intimitat". "Malgrat que estem molt junts –assegura l'artista–, estem en una època en què ens hem interioritzat molt a nosaltres mateixos, i aquesta és una exposició que ens hem dedicat a cadascú de nosaltres, gairebé individual, que és difícil de compartir. Espero que cada visitant la faci per a ell mateix". Potser per això les peces que la componen tenen com a tret comú la fragilitat i la delicadesa. És el cas dels dibuixos i l'escultura Minna's words, que penja d'uns cables a uns centímetres de terra. "La idea de suspensió està lligada intrínsecament a la voluntat de lleugeresa de la meva obra, i a la contradicció entre el pes i la lleugeresa". També és el cas d'Invisible Ana, un dels caps de malla gairebé transparent. "Amb peces com aquesta pots entendre com som per dins, l'orografia, els volums que creem per l'interior del nostre cos", afirma Plensa. "La meva exposició és un cant al silenci", insisteix.\n'Insivible Ana', de Jaume Plensa, a l'exposició de l'artista a la galeria Senda Francesc Melcion\n"La pandèmia ha creat la sensació de tornar a mirar endins. Crec que és bo, malgrat el dolor i el patiment que ha provocat a molta gent", diu l'artista. Malgrat l'impacte de la pandèmia, Plensa ha pogut mantenir les catorze persones del seu equip i reclama que els polítics tornin a la cultura. "També vivim una pandèmia de polítics". El títol de l'exposició ve d'una expressió que sempre ha fascinat Plensa. "Per llarga que sigui, la nit sempre té un demà", i vol que sigui "un missatge hiperpositiu dins el moment de dificultat" i un far en un moment molt convuls. "Tota la gent que vol transformar les coses i millorar-les creu que hi ha un demà". Així mateix, per a Plensa la nit és "el nexe entre la nostra humanitat i el nostre desig d'eternitat, i el demà sempre sembla l'epifania, el que ens alliberarà de tot aquest patiment".\nPer al director de Senda, Carlos Duran, amb aquesta exposició Plensa fa "un regal" al públic, i creu que la reflexió que fa amb les seves obres és "medicina pura" en el moment actual. Una altra obra de l'exposició, Laura Àsia, revela de manera especial el procés de treball de Plensa: el model és una escultura de fusta, i l'artista les guarda durant mesos abans de fondre-les en bronze i les deixa evolucionar per recollir les esquerdes que li surten orgànicament. "M'agrada molt aquest traspàs, perquè la fusta està viva i es va bellugant, és com si fessis una fotografia de la fusta en un moment precís, és una mica el mateix que faig amb el retrat d'aquestes dones joves". Els preus de les escultures estan entre els 370.000 i els 430.000 euros, i el dels dibuixos és de 30.000 euros.\n'Minna's Words', de Jaume Plensa, a l'exposició que la galeria Senda dedica a l'artista Francesc Melcion\nL'exposició anterior de Plensa a la galeria Senda va obrir les portes l'any 2016, un any abans de l'anhelada exposició que li va dedicar el Macba dues dècades després de l'última exposició de l'artista a la ciutat. Malgrat que va ser una de les exposicions més visitades de la història del museu, segueix aixecant controvèrsia. "El millor que podem treure de l'exposició del Macba és el desig unànime de veure una verdadera exposició de Plensa, una exposició sense complexos. Crec que el Jaume es mereix claríssimament una altra lectura", diu Duran. "La meva obra en aquest país es coneix malament, molt malament. Sembla que la meva obra sigui el que veuen a Arco cada any. Ja m'hi he acostumat, hi ha crítics als quals els encanta destruir-me i d'altres als quals els encanta lloar-me. M'he acostumat a tots dos", lamenta Plensa.\nDe València a Nova Jersey\nEl covid no ha aturat el ritme de treball de Plensa, però sí que li ha impedit viatjar arreu del món per instal·lar les seves escultures, una feina que li agrada molt. "Cada moment d'un obra des que neix conceptualment fins que es fabrica, i com es transporta i com s'embala, té una gran bellesa i s'ha de cuidar i mimar". A l'abril té prevista la inauguració d'un gran cap de 22 metres en actitud de demanar silenci en un dels molls del riu Hudson, a Nova Jersey. "És un homenatge a l'aigua", diu Plensa. Aquest mes instal·len a Madrid, a la plaça dels Sagrats Cors, una peça que ha fet en homenatge als sanitaris, i d'aquí un parell d'anys culminarà l'obra que ha fet per a l'edifici en construcció de la fundació valenciana Hortensia Herreros. En canvi, a Barcelona va quedar al calaix el projecte d'un cap gegantí a la Barceloneta. "Barcelona està passant una època d'abandonament propi, com si hagués perdut l'interès per ella mateixa. Soc de Barcelona, però no la sento meva", conclou.


Preus i Serveis - Bellmirall\nHABITACIÓ NÚM 6**\nHABITACIÓ NÚM 7*\nHABITACIÓ NÚM 4*\nHABITACIÓ NÚM 2*\nHABITACIÓ NÚM 5**\nHABITACIÓ NÚM 1*\nHABITACIÓ NÚM 3*\nHABITACIÓ DOBLE PER A ÚS INDIVIDUAL (a partir)\nHabitacions amb bany privat *\nHabitacions amb bany compartit **\n*contacteu-nos i us n’informarem\n– entre setmana del 30 de gener al 26 de març i del 2 de novembre al 17 de desembre\n– estades de més de 3 dies\nLlit supletori: 18€\nTaxa turística a partir de 16 anys: 0,50 € per persona i dia\nOberta de les 8 del matí a 9 del vespre de març a novembre i de 8 del matí a 8 del vespre els mesos de desembre, gener i febrer.\nUs oferim 7 habitacions, 2 d’individuals i 5 de dobles (un llit o dos llits), amb possibilitat d’incorporar llits supletoris en algunes habitacions. Digueu-nos les vostres necessitats i us proposarem la millor solució. Capacitat total per a 12 persones.\nUs guardem les vostres bosses i maletes en lloc segur el temps que necessiteu\na la vostra disposició. A recepció us informarem\nper als moments de repòs i lleure. Hi trobareu llibres sobre la ciutat de Girona i la seva història, jocs de taula, televisió, i us podreu connectar a internet, envoltats dels quadres de l’Isidre i les peces de ceràmica de l’Anna\nper a motos i bicicletes, sense cost afegit\nal menjador o al pati si us ve de gust, gaudireu d’un esmorzar abundant i variat en un entorn acollidor i singular, on sembla que s’hagi aturat el temps. En cas que hàgiu de sortir d’hora, digueu-nos-ho a recepció; ens adaptem als vostres horaris.\nDisposem d’assecador de cabells, planxa, escalfador de biberons i altres estris que us poden ser útils\nPer respecte als nostres hostes tots els espais de la casa són lliures de fum. No obstant, si voleu fumar ho podeu fer al pati; demaneu un cendrer a recepció\nEns sap greu, però no tenim la casa preparada per poder acollir les vostres mascotes


POLÍTICA - 13/01/2020 16:28 / Redacció\nEl comú espanyolista Óscar Guardingo continua la seva croada a Twitter contra els CDR\nÓscar Guardingo és un dirigent de Podemos, amb caràcter espanyolista i anti-independentista que, sempre que pot, ataca el procés i els CDR. Set activistes van ser detinguts el 23 de setembre per la Guardia Civil, un acte repressiu que va ser aprofitat per Guardingo per criminalitzar el moviment.\nFOTO: Oscar Guardingo, El Pais\nGuardingo va aprofitar també per atacar TV3 i el respecte de la cadena cap a la presumpció d'inocència. Tot i això, el 'comú' no en va tenir prou i ho va entendre com una defensa de l Televisió de Catalunya cap als detinguts.\nUna vegada han sortit al carrer i les proves que sostenen l'acusació cada vegada són més dèbils, el periodista i exdiputat de la CUP, Antonio Baños, li ha clavat un clatellot espectacuar, recordant-li que sempre es posiciona al costat dels que manen.


PUV Junts. Manolo Gil i Jacinta Gil (1945-1957) - Llibre\nAquest catàleg recull les pintures i gravats de l'exposició "Junts", que va oferir una visió simultània de l'obra artística creada per Manolo Gil i Jacinta Gil. Centrada en el període comprès entre 1945 i 1957, des que es van conèixer fins a la mort del primer, s'hi inclouen textos amb informacions sobre les obres així com una acurada biografia comparada de les trajectòries artístiques i vitals.\nAquest catàleg recull les pintures i gravats de l'exposició "Junts", que va oferir una visió simultània de l'obra artística creada per Manolo Gil i Jacinta Gil. Així la mostra es centra en el període comprès entre 1945 i 1957, és a dir, des que es van conèixer fins a la mort del primer; uns anys en què van viure junts però van dur a terme individualment els seus respectius treballs artístics. Al volum s'hi poden trobar textos que brinden al lector informacions i reflexions de gran interès sobre l'un i l'altra, que aborden l'obra gràfica de Manolo Gil i el conjunt de l'aportació artística de Jacinta Gil. Així mateix, el doctor Morant Mayor ha preparat una acurada biografia comparada de les trajectòries artístiques i vitals d'aquesta parella artística, al compàs de la creació de les seues obres.


L’enoturisme, malferit: es pot visitar el celler però no s’hi pot beure vi\nLa sala de bótes de Clos Figueras que encara es pot visitar malgrat les restriccions\nTot i que les visites als cellers estan permeses, la majoria s’anul·len perquè no es poden fer tastos de vins o no es poden complementar amb dinars o sopars a restaurants\nAquesta és la taula de tast, a l’exterior, que oferien a Can Ràfols dels Caus i que ara no poden fer servir | Can Ràfols dels Caus\nLes noves mesures anticovid que preveuen el tancament de bars i restaurants a tot Catalunya han fet molt de mal al sector del vi que encara no s’ha recuperat del confinament de la primavera que va suposar unes pèrdues que superaven el 50% a molts cellers. Però és que l’altra font d’ingressos per aquestes empreses, que podria ser l’enoturisme, també s’ha vist afectada per les noves mesures. La resolució de la Generalitat, en el seu punt 10 diu: “Se suspèn l’activitat de restauració, en tot tipus de locals i establiments, que només es podrà prestar mitjançant servei de lliurament a domicili o recollida amb cita prèvia. S’exclouen els restaurants dels hotels i altres allotjaments turístics”.\nAquesta resolució ha generat una certa confusió entre el sector perquè no tothom té clar que es pot fer i què no, tot i que val a dir que la majoria han optat per ‘curar-se en salut’, mai millor dit i han decidit mantenir les visites però no els tastos i les degustacions.\nDes de Vadevi no ha estat fàcil aconseguir la informació exacta perquè es tracta d’una activitat molt específica, però finalment fons de salut han confirmat que “els tastos o maridatges a cellers s’equiparen com una activitat de restauració i, per tant estan suspesos. No obstant, si el tast està dintre d’una activitat laboral (per a distribuïdors, per exemple) i no formen part d’activitats d’enoturisme, sí que es poden fer”.\nAixí les coses es pot fer qualsevol activitat al celler menys beure vi. Tot i que els cellers s’han inventat fórmules perquè pel visitant l’experiència sigui completa, són molts el que han decidit anul·lar les reserves.\nÉs el cas de Can Ràfols dels Caus al Penedès, que s’han trobat en aquesta situació. Rosa Aguado, la seva directora, explica en declaracions a Vadevi que aquestes noves mesures han estat sobretot confoses. “Els primers dies no sabíem què havíem de dir a la gent. No teníem gens clar què és el que podíem fer i el que no. Vam consultar a Enoturisme Penedès que ens va confirmar que efectivament no podíem servir vi, ni fer tastos, ni cap tipus de degustació”, explica.\nAlgunes de les visites que tenien ja s’havien anul·lat perquè les completaven amb un dinar a algun restaurant de la zona, i ara s’hi afegeixen les cancel·lacions perquè no volen fer visita al celler si no han de poder tastar el vi. Aguado explica que en aquest cas els han ofert la possibilitat d’explicar-los els vins i d’emportar-se una ampolla a casa cada dues persones “però això la gent no ho vol, el que vol és l’experiència complerta al celler. Entre la restauració i això ens acabaran d’enfonsar”, explica la directora de Can Ràfols dels Caus.\nUna situació semblant es viu a Clos Figueras a Gratallops, a la DOQ Priorat. La seva responsable Anne Cannan explica a Vadevi que estaven remuntant, “els caps de setmanes de tot el mes de novembre les habitacions que oferim com a hotel estaven plenes totes i entre setmana era més tranquil però també teníem alguna reserva, ara però ens ho han cancel·lat”. “Nosaltres podríem oferir els àpats als nostres hostes perquè tenim hotel, però ningú vol venir per estar més o menys tancat a casa”, afegeix Cannan.\nPer Irene Mestre, responsable d’exportació de Colet, tot i que certament admeten que la confusió és molta i per exemple ells sí que han suspès alguna trobada amb clients, pel que fa a l’enotursime explica que “també és un tema de responsabilitat social. Molts cellers podem donar gràcies a la gran tasca de difusió i marca que ens ajuden a fer els restauradors i bars al tenir els nostres vins als seus establiments i cartes. Per tant, no m’imagino un restaurador que porta patint el 2020 que porten i que vegi a les xarxes com la gent brinda i penja fotos tastant i menjant en un celler”\nA Colet al Penedès tampoc no fan tastos tot i que continuen tenint les portes obertes\nA la DO Empordà, el celler Espelt també ha deixat de servir vi i en aquest moment s’estan ideant noves propostes enoturístiques. “De moment estem fent visites, poques, però sense tast i estem preparant activitats relacionades amb el medi i l’art que no impliquin tast de vins i també activitats en família”, relata la seva responsable, Anna Espelt. També afirma que en el moment en que van entrar en vigor les noves restriccions també van patir anul·lacions de visites.\nLes vinyes d’Espelt Viticultors també es poden visitar amb seguretat, malgrat no hi hagi tast de vins\nCom dèiem ara la inventiva està a l’ordre del dia per poder mantenir una activitat que permeti un certs ingressos a uns cellers que acusen i fort el tancament del canal de la restauració. Des del celler Masroig a la DO Montsant han decidit posar en marxa una iniciativa que preveu oferir una cistella de pícnic després de la visita al seu celler, en la qual tampoc no podran tastar però també s’emportaran una ampolla dels seus vins. D’aquesta manera volen seguir les noves normes antic covid i alhora donar suport a la restauració local. També han optat per mantenir les visites sense tast però oferint una ampolla per emportar-se a casa a Can Calopa a les vinyes de Barcelona.\nAixí les coses, des de tots aquests cellers recorden que continuen oberts, que les visites s’han de fer amb reserva prèvia i seran en grups reduits, que sempre que es pugui les activitats es faran a l’aire lliure, que tenen punts amb líquid hidroalcohòlic i que d’una manera o d’una altra l’experiència del vi no es perdrà.


Abril | 2013 | l'Optimista\nA través de les ones de Ràdio Vilablareix m’arriba una cançó que durant uns minuts m’atrapa. Una veu tranquil·la però contundent em regala un bon grapat de versos que no fan altra cosa que apartar-me amb força del que m’ocupa, i m’empenyen a escoltar més atent el que aquesta m’aclame.\nM’embolcallen i tot i la distància en el temps, em connecten, de manera directa, amb el sentir col·lectiu d’un país i d’una societat que segurament ja estan farts de sentir el “va com va”, del és l’economia, és el deute, és com és.\nEn el darrer sospir, la veu d’Ovidi Montllor exclama amb força:\nQue imprescindibles són aquestes veus.\nPosted in Cultura, Els Referents del País, Ovidi Montllor, Va com Va\nEtiquetat Els Referents del País, Ovidi Montllor, Va com Va\nLo Quotidià és Política.\nUn any després de la presentació de les Jornades “No et Consumeixis”, l’Ateneu Juvenil, Cultural i Naturalista tornava a presentar-se a la Casa de Cultura de Girona per mostrar el fruit de 365 dies de feina de recerca, reflexió i difusió concretats en la creació d’un portal web amb el mateix títol: www.noetconsumeixis.org.\nNo et Consumeixis pretén ser un espai obert on anar perfilant quines són les propostes i els debats enfocats en diversos objectes de consum i serveis que avui en dia formen part de la nostra vida quotidiana. A través de les seves seccions podreu endinsar-vos en quins són els interrogants que des d’alguns sectors es plantegen i quines són les alternatives que tenim com a usuaris.\nL’acte ha estat protagonitzat per la interpel·lació del públic a Albert Sales (blog). Qui ha transmès de manera contundent la necessitat de crear vincles de solidaritat internacional, d’emprendre l’aventura de crear nous espais i noves maneres de relacionar-nos, d’elaborar noves construccions productives i, sobretot, no viure la metamorfosi a un modus vivendi més just com una renúncia, sinó com un camí on cada avenç nou ha de ser viscut com una victòria i no com una pèrdua.\nFonent els moments de treball, lleure, família… en un sol espai temporal que ha de ser regit sota les mateixes premisses de dignitat humana, consolidarem el procés de canvi.\nCada gest compte, cada segon pot esdevenir transformador: Lo quotidià és política.\nPosted in Albert Sales, Consum, Cultura i Naturalista, Girona, No et Consumeixis, Opinió\nEtiquetat Albert Sales, Ateneu Juvenil, Consum, Cultural i Naturalista, Girona, No et Consumeixis, Opinió\nEn les darreres setmanes estem presenciant com des de les tribunes d’alguns mitjans o des dels escons o butaques de diversos polítics parlamentaris i del Govern es dediquen a comparar certes pràctiques de la PAH amb les activitats violentes del Nazisme vers els jueus.\nSense entrar a valorar ni analitzar el que implica exactament pràctiques com l’escarni, des de l’Optimista només aprofitem per senyalar que si aquest exercici fos violent o excessiu, ja hi hauria un bon grapat de membres de la Plataforma denunciats i detinguts. I en canvi, tot i l’estricte atenció dels mitjans i els cossos de seguretat, cap o pocs dels actes d’escarni ha acabat d’aquesta manera i per tant sorgeix la pregunta: és la policia còmplice de la PAH? O és possible que aquest exercici és del tot legal tal i com s’està duent a terme?\nPer altra banda, no deixa de ser si més no xocant que un Partit fundat per membres actius de les elits dirigents de la Dictadura Franquista apuntin els seus dits acusadors de Nazisme i totalitaris.\nDit això, el que pretenia aquesta entrada d’avui és oferir una proposta per aconseguir dos objectius: 1.- Recaptar fons per l’erari públic i 2.- Cohibir a tot aquell qui pretengui utilitzar el Nazisme de manera lleugera i banal. Cada vegada que algun membre d’alguna institució pública o privada, cada oportunitat en què algun opinòleg o actor d’un mitjà de comunicació iguali l’activitat d’altri a la del III Reich. I en fer-ho, no es faci referència a la supremacia blanca, a l’antisemitisme, al Nacionalisme extrem o a l’assassinat planificat i massiu, etc. Haurà de pagar una multa.\nCada vegada que es dugui a terme una falta serà necessari que l’implicat pagui una multa de 50000€ (per dir una xifra considerable però creïble)i es veurà obligat a fer 30 hores de voluntari per qualsevol de les entitats i agrupacions dedicades als afectats de l’Holocaust.\nJa n’hi ha prou que certs interessos i interessats tinguin la desvergonya d’utilitzar amb tota lleugeresa els horrors del Nazisme per infondre por i confusió a la societat. Qui la diu, la paga.\nPD: No s’haurà de fer esperar la Toni Cantó Tax.\nPosted in Catalunya, Ellos Dicen Mierda, escrache, Opinió, PAH, Toni Cantó\nEtiquetat Ellos Dicen Mierda, escrache, nazisme banal, Opinió, PAH, Política, Toni Cantó\nAhir Diumenge 07 d’Abril a la tarda i convocades per l‘Associació Brainstorming de Girona, desenes de persones es reuniren a l’Espai Marfà de Santa Eugènia de Ter.\nL’objectiu, trobar les que seran les protagonistes del darrer projecte d’aquesta entitat la qual pretén utilitzar el hiphop com a eina de transformació social: L’amor no és l’hòstia.\nAquesta iniciativa aglutina un gran nombre de MC’s de les nostres contrades amb la voluntat de produir una videoclip solidari en favor de la lluita contra la violència masclista. Més de 40 van ser els temes presentats als organitzadors, dels quals 30 han servit per permetre als seus autors prendre part d’aquesta proposta.\nIniciatives d’aquesta entitat, vinculant l’art i la lluita social, són les que ens permeten dibuixar amb més solidesa una escena cultural que vagi més enllà del lucre. A la vegada que ens carreguen d’arguments per creure en una cultura amb un clar compromís amb el seu entorn i les persones.\nQue la Música no pari.\nPosted in Associació Brainstorming, Cultura, Els Referents del País, Girona, l'amor no és l'hòstia\nEtiquetat Associació Brainstorming, Cultura, Els Referents del País, Girona, Girona Activa, l'amor no és l'hòstia


Viure avui amb el salari mínim, és possible? | Consumer\nViure avui amb el salari mínim, és possible?\nCada persona gasta al mes a Espanya 306 euros més que l'import del salari mínim\nFixat per 2011 en 641,40 euros, saber si es pot viure amb aquest salari i conèixer la seva capacitat de brindar el sustento bàsic als treballadors requereix una comparació amb l’evolució dels índexs de preus i amb la despesa mitjana de les llars. Com a resposta preliminar, basti aclarir que la quantitat d’assalariats que ho percep al nostre país és mínima en comparació de la resta de la Unió Europea (UE). De fet, cada persona gasta al mes a Espanya 306 euros més que l’import del salari mínim. A més, la seva quantitat continua massa propera al que es considera el llindar de la pobresa i el SMI espanyol és gairebé la meitat del que perceben els socis continentals.\nA més de ser el mínim legal que ha de cobrar qualsevol treballador, el Salari Mínim Interprofessional (SMI) és un paràmetre per resoldre per la via judicial plets d’embargament de la nòmina per endeutament i falta de pagament: en cap concepte es pot privar a una persona d’aquesta quantitat mensual de diners. També marca el ritme de creixement d’algunes polítiques pressupostàries dels governs, com els subsidis per desocupació.\nL’última Enquesta de Pressupostos Familiars (EPF) data de 2009. Situa en 11.365 euros a l’any la despesa mitjana per persona a Espanya. Això representa uns 947 euros al mes, 306 euros més que el guanyat per una persona que cobra el SMI. El càlcul de l’EPF es realitza amb els següents paràmetres (els sectors bàsics de consum): habitatge, alimentació, calçat, comunicacions, transport, etc. D’aquestes dades es desprèn que es necessitaria un 50% més de SMI per cobrir les despeses mensuals d’un espanyol mitjà.\nEl Salari Mínim Interprofessional a Espanya és un 50% més baix que en altres països europeus\nAquestes xifres varien d’acord a cada comunitat autònoma. És possible afirmar que mentre a País Basc cada persona gasta uns 13.380 euros a l’any, a Extremadura (una de les quals menys gasta per persona), cada ciutadà egressa de les seves butxaques 9.010 euros anuals. Si ben l’impacte és diferent en tots dos extrems, fins i tot on menys es gasta (Extremadura, Murcia, Canàries, Ceuta i Melilla o Castella-la Manxa), al SMI li falten uns 150 euros mitjana per satisfer la despesa mitjana mensual per persona.\nL’última actualització va passar de 633,30 euros mensuals en 2010 als 641,40 actuals\nL’última actualització realitzada en el SMI va passar de 633,30 euros mensuals en 2010 als 641,40 euros actuals. Però ni tan sols la xifra demandada pels principals sindicats durant l’última negociació hagués bastat per omplir la bretxa actual entre el SMI i la despesa mitjana anual d’un espanyol.\nEn efecte, per a desembre de 2010 s’havia sol·licitat un increment del 8% -fins als 684 euros mensuals-. La resposta del Govern va ser menor i va establir un augment interanual de l’1,3% respecte a 2010.\nIPC, per davant del SMI\nMés enllà de no cobrir la despesa mitjana que realitzen els espanyols per any, ha estat l’augment suficient per afrontar l’increment dels preus registrat entre 2010 i 2011?\nEls preus han pujat més del doble que l’increment del salari mínim\nSi es prenen les mitjanes del mes de maig de 2011, l’IPC en total s’ha incrementat un 3,5% respecte al mateix mes de l’any passat. Això implica un increment en els preus de més del doble del que va pujar el SMI. Això sí, es pren com a base la mitjana general de l’índex de preus, que inclou des dels productes més imprescindibles fins als més suntuarios. La realitat és que l’habitatge ha augmentat pel que fa a 2010 un 7,6%; el transport ha pujat gairebé un 8% i el Salari Mínim, un 1,3%.\nEl promès per 2012\nEl Salari Mínim Interprofessional per 2012, segons es preveu des del Ministeri de Treball i Immigració, hauria d’augmentar entre l’1,5% i el 2,5% per a l’any 2012, en un intent per complir els acords entre sindicats i empreses.\nEn efecte, la promesa de l’actual Govern va ser un augment del SMI tal que arribi fins a 800 euros, objectiu plantejat per al final dels quatre anys de legislatura. Fins al moment, la pujada del SMI 2009 es va limitar al 4%, mentre que per al SMI 2010 l’increment va ser de l’1,5% i va aconseguir els 633,30 euros.\nDe complir-se l’objectiu plantejat, el SMI se situaria en 2012 en 26,66 euros al dia, 800 euros al mes i 11.200 euros a l’any.\nIPC-ca salari treballador


València 2016Madrid 2016Barcelona 2016\nTeaming és una iniciativa solidària per reunir microdonacions que individualment no són viables. D' aquí el valor d'agrupar-les "fent equip". Una forma de fer Teaming a l'empresa és aportant 1€ de la nòmina de cada treballador que ho desitgi.\nL'empresa canalitza la donació i pot afegir-hi una aportació a l'esforç de l'equip. Entre tots escullen a quina fundació o causa destinen la suma de cada mes.\nEl resultat és que una aportació individual insignificant, agrupada amb totes les altres de la mateixa empresa, mes a mes, es converteix en una valuosa ajuda permanent. Augmenta la reputació socialde l'empresa i els seus treballadors. És un gran exercici de "fer equip".\nEll és l'impulsor d'aquesta idea, conseqüència d'una experiència personal que podeu conèixer a la web de Teaming.\nEn Jil va participar en l'acte de cloenda (foto inferior esquerra) dels Jocs interempreses 2008 on va explicar-nos com aquesta forma de solidaritat es va escampant per tot el món i va animar els empleats de les empreses a aplicar aquesta idea. En el video-clip (inferior dreta), ell mateix explica el teaming de forma breu.


Vita Moleskine: Això no és una broma\nPer més que el meu propòsit sigui repassar els temes d’actualitat, no puc deixar de pensar i sentir com a dolor d’ànima la situació dels refugiats de l’Orient Mig. Dia rere dia arriben imatges esgarrifoses d’aquest drama. Reitero tot això, perquè no vull oblidar-ho i mantenir viva l’esperança que tot això acabi ben aviat. Ara, retornant als temes d’actualitat, voldria esmentar la reforma del Tribunal Constitucional patrocinada pel govern del PP. Es tracta d’un nyap democràtic descomunal, una perversió del sistema de governança. Miris com es miri aquesta reforma, és fefaent que el seu objectiu és neutralitzar les iniciatives polítiques dels governants catalans que impulsen el procés de la independència i, de forma més concreta, aturar el lideratge del president Mas com sigui. El govern del Partit Popular està disposat a tot. Davant la proximitat d’unes eleccions a Espanya, els partits espanyols s’embolcallen de patriotisme castís i fan de la qüestió catalana un tema d’afirmació de la seva espanyolitat a fi de perfil polític espanyolista contra Catalunya, ja que això sempre dóna bons rèdits.\nGarcía Albiol, actuant d’insòlit portantveu de la iniciativa governamental de promoure la reforma, també insòlita, del Tribunal Constitucional, digué que la proposta del Partit Popular “ningú proclamarà la independència de Catalunya. S’ha acabat la broma”. Doncs bé, la reivindicació sobiranista de Catalunya no ha estat mai una broma. Al contrari, el clam de molts catalans per recuperar la plena sobirania política de Catalunya és una fet seriós, assenyat i de gran rellevància política. Malgrat les dificultats i traves del govern d’Espanya, un ampli sector de catalans liderats pel president Mas volem fer de les eleccions del 27S un plebiscit per expressar allò que el govern espanyol impideix fer-ho amb tota normalitat.\nEls arguments donats pels contraris al procés independentistes, per exemple els expressats recentment per Felipe González, demostren que els espanyols no volen concedir de cap manera als catalans el dret a decidir el seu futur. Ni volen, certament, ni entenen que una Catalunya separada d’Espanya. Tant Rajoy com González han transmès la idea de que Catalunya és Espanya i que cap espanyol permetrà perdre aquest territori que consideren seu. Neguen, sense dir-ho en cap moment, la hipòtesi major: la sobirania dels catalans. Quan afirmen que Catalunya és Espanya, o és d’Espanya, neguen l’evidència història elemental i senzilla: els catalans abans de 1714 era un poble considerat subjecte polític amb llibertats pròpies, autonomia per escollir la seva forma d’estat i la possibilitat de definir lliurament el seu futur. Però el dret de conquesta, exemplificat en el Decret de Nova Planta, i posteriors actuacions, negaren les llibertats polítiques dels catalans. Aquesta és la qüestió que es pot resumir de forma molt simple: Catalunya és d’Espanya per la força i els catalans som espanyols per decret. Però ara, després de molts anys de submissió imposada una part del poble català ha decidit proposar a totes els ciutadans de Catalunya la via per recuperar democràticament les llibertats perdudes. I novament, els espanyols neguen als catalans l’exercici sobirà de la seva llibertat.\nPublicat per Jordi López Camps a 2.9.15


El PSC diu que el govern espanyol no suspendrà automàticament la llei catalana de lloguers El PSC diu que el govern espanyol no suspendrà automàticament la llei catalana de lloguers – El Món\nRomero explica que s'intentarà mantenir la regulació fins que hi hagi una nova legislació estatal en habitatge\nACN 14/06/2021 1:06 pm\nLa portaveu del PSC al Parlament, Alícia Romero, ha explicat que el govern espanyol no suspendrà automàticament la llei catalana de lloguers amb el recurs d’inconstitucionalitat. En una roda de premsa, Romero ha dit que s’intentarà mantenir la regulació fins que hi hagi una nova legislació estatal en habitatge. “S’intentarà que mentre hi hagi un conflicte de competències, l’Estat espanyol pugui aprovar la llei que té sobre la taula i intentar que la solució dels lloguers no arribi per decret, i com a mínim arribi amb una nova llei d’habitatge per a solucionar el problema”, ha explicat. Romero ha lamentat que la normativa era “la crònica d’una mort anunciada” perquè Catalunya “no té competències per regular lloguers“.\n“Fer lleis que sabem que acabaran al Tribunal Constitucional o en un conflicte de competències no és positiu”, ha manifestat la portaveu parlamentària socialista. Amb tot, ha dit que “no hi haurà una suspensió automàtica de la llei” perquè s’intentarà que mentre hi ha el conflicte de competències obert es pugui aprovar la llei estatal per regular els lloguers.\nEl pròxim 22 de juny expira el termini de sis mesos de què disposa l’executiu espanyol per presentar-lo sense que –per ara- s’hagi assolit un acord amb la Generalitat. El ministre de Política territorial, Miquel Iceta, ja va avançar que quan té el convenciment que una llei autonòmica vulnera l’àmbit competencial, “políticament, legalment i moralment” té “l’obligació de presentar aquest recurs”: “No puc mirar cap a una altra banda“.


Biografies del Tercer Reich - Hirohito\nPosted by biografiestercerreich on Abril 29th 1901 to biografies\nHirohito va néixer en el palau d’Aoyama a Tòquio el 29 d’abril de 1901 i era el fill del futur Emperador de Japó, Yoshihito, i de la princesa Sadako. Anomenat Michi no miya, va ser separat dels seus pares a molt poca edat, tal i com marcava la tradició, i va ser educat per preceptors designats. Va ser criat pel general Nogi Maresuke, un veterà militar ultranacionalista, que es va suïcidar després de la mort de l’emperador Meji per devoció al difunt monarca. A la mort del seu avi, l’Emperador Meji, el 30 de juliol de 1912, es va convertir en príncep hereu. Des de 1908 a 1914 va ingressar a l’escola Gakushuin i des del 1914 al 1921 en un institut especial. El 1921 es va convertir en el primer príncep japonès en viatjar a Europa. Durant els sis mesos de viatge, Hirohito va visitar set països, incloent la Gran Bretanya, França, Itàlia, Bèlgica, els Països Baixos i la Ciutat del Vaticà. El 29 de novembre de 1921 es va convertir en regent per la depressió mental del seu pare. Com a regent va abolir la poligàmia i la prohibició que tenien els seus súbdits a dirigir la mirada cap a la seva persona. Durant aquell temps va patir tres atemptats contra la seva vida. Després de conèixer-la a un ball, el 26 de gener de 1924 Hirohito es va casar amb la princesa Kuni Nagako, la filla del príncep Kuni Kuniyoshi. Varen tenir set fills, cinc fills i dues filles, entre ells l’Akihito, que va néixer el 23 de desembre de 1933, i que seria el futur Emperador.\nEl 1926, després de la mort del seu pare, va pujar al tro i el 10 de novembre de 1928 va ser coronat com a Emperador número 124º d’una dinastia amb 2.500 anys d’antiguitat que es venia desenvolupant des de l’any 660 a.C.. Segons la tradició japonesa tenia que elegir un nom pel seu regnat i va escollir el de Showa, que significa Pau radiant. El 1928 va rebre les peces de la reialesa japonesa: un collar, una espasa i un mirall. A més d’Emperador, va tenir tres títol oficials: Tenno Heika-Emperador Celeste, Mikado-Augusta puerta i Ara Hito Kari-Divinitat present i vivent. Durant els anys 30 va ser aconsellat pels seus consellers que tenia que mantenir una actitud passiva davant l’avanç del militarisme i de l’expansionisme japonès. Durant aquells anys a Japó hi havien fortes consignes de superioritat racial i un nacionalisme extrem. Amb el vist-i-plau de l’emperador es va llançar a una política d’hegemonia a Àsia. Degut a l’expansionisme japonès, el 1936 el president Franklin Delano Roosevelt li va fer embargar qualsevol exportació de petroli destinada a Japó de qualsevol part del món. A partir de llavors, només tenia dues possibilitats: declarar la guerra als Estats Units o la negociació per cancel·lar el bloqueig. Es va optar per la segona opció.\nDurant la guerra amb Xina, l’emperador va ser manejat pels alts comandaments militars, sobretot per en Hideki Tojo. Al mateix va passar durant la Segona Guerra Mundial, que tot i ser investit cap suprem de les forces armades i ser dotat d’amplis poders, es va veure desbordat pels militars i pel primer ministre Tojo, que eren els qui controlaven realment el país. El seu paper es va reduir al d’un notari que firmava decisions presses per altres. Durant tot el conflicte es va quedar a Tòquio, inclús quan els Aliats bombardejaven la capital japonesa. Va demanar que Roosevelt rebés una declaració de guerra just 30 minuts abans de que el 7 de desembre de 1941 comencés el bombardeig a Pearl Harbor. Hirohito va declarar als seus ajudants que no s’havia oposat el 1941 a començar la guerra contra Estats Units perquè del contrari hauria esclatat un cop d’Estat en el país i el seu desig era preservar com fos el sistema imperial. Tot i que des de febrer de 1945, Japó tenia pràcticament perduda la guerra, Hirohito pensava en la possibilitat d’una pau negociada, però els Estats Units només acceptaven la capitulació incondicional de Japó. A l’estiu de 1945, gràcies al primer ministre Kantaro Suzuki i del llançament de les bombes atòmiques se’l va convèncer de la necessitat d’acceptar la rendició incondicional del país. Hirohito va acceptar capitular si se li solucionava la qüestió dinàmica, cosa que l’hi va ser admesa. El 15 d’agost de 1945 va ordenar per ràdio el cessament de la lluita. El 2 de setembre es va firmar la capitulació a bord del cuirassat nord-americà Missouri. Hirohito va conservar el tro però va estar sotmès a l’autoritat del general nord-americà Douglas MacArthur.\nDesprés de la guerra hi havia la possibilitat de processar-lo com a criminal de guerra, el setembre es va oferir a anar al judici militar acceptant la responsabilitat de tota acció i decisió de Japó durant la guerra, però com a garantia d’estabilitat del país es va decidir no jutjar-lo i deixar-lo amb el seu càrrec d’Emperador. El 15 de desembre de 1945 va parlar a la nació de la derrota de Japó i va negar públicament la seva divinitat. El 1946 les autoritats nord-americanes li van imposar l’acceptació d’una constitució parlamentaria en la que la figura de l’Emperador deixava de tenir un caràcter diví i el seu poder depenia de la voluntat popular; se l’hi varen abolir els títols de la noblesa i es va transformar l’Estat civil dels prínceps que no fossin fills i hereus de l’Emperador. En els anys 50, Japó, amb el suport de l’emperador, va experimentar reformes notables en la seva economia fomentant l’expansió al mercat occidental en indústries claus com l’automotriu o la tecnològiques. En les següents dècades, Hirohito es va mantenir al marge de la política i de la vida del país, i es va convertir en un gran expert en biologia marítima fins que va morir a Tòquio el 7 de gener de 1989, sent substituït pel príncep Akihito de 55 anys. Anys després de la seva mort varen sortir a la llum documents no publicats fins llavors, que inclouen els diaris d’importants personatges de la Cort Imperial de l’època, on es pot llegir que el paper de l’Emperador durant la guerra no va ser tan passiu com semblava i, fins i tot, l’acusen d’haver conduït a Japó a la guerra.\nRobert Ritter →


[VÍDEO] Vergonyós espectacle ple d'insults al primer debat Trump-Biden La República\n[VÍDEO] Vergonyós espectacle ple d’insults al primer debat Trump-Biden\nEs dubta si val la pena fer els altres dos debats programats\nImatge del primer debat Trump-Biden\nInterrupcions, desgavell, parlant els dos alhora com si fos mitja tarda a Telecinco i, sobretot, res que aclarís cap política o intenció futura. Espectacle cru i pelat, sabedors els dos debatents que cada un d’ells té la seva bombolla de seguidors, estanca i impermeable, i que la bossa d’indecisos a convèncer és molt petita o gairebé inexistent.\nBiden li ha deixat anar “pallasso”, Trump ha assegurat que ha pagat “milions de dòlars” en impostos, Biden li diu que “vols callar d’una vegada?”, Trump acusa el seu oponent de “socialista” i es tiren pel cap la seva formació i preparació per al càrrec i s’acusen de poc intel·ligents… i poca cosa més excepte la indignació dels analistes que, just acabat el show se n’avergonyien i que gairebé demanaven que se suspenguessin els altres dos debats previstos.\nI, ja se sap, la trifulga ha seguit a les xarxes amb Trump emetent un tuit fent veure que ha estat un “dos contra un” amb ell sol contra Biden i el moderador, Chris Wallace, que, efectivament, ha hagut de demanar ordre moltes vegades i fins i tot ha amenaçat en deixar-ho córrer.\nTrump segueix dient que la culpa de la Covid-19 és de la Xina, ha sortit el tema de la plaça vacant al Tribunal suprem, també el del supremacisme blanc i s’han interpel·lat en temes personals i familiars. Aquí n’hi ha un resum:


BLOCART CAMINS: de gener 2016\n"PARAULES QUE NO EXISTEIXEN" de SIGRID AMORES.\nJa tenim nova artista que exposarà a l’escola. Encara no us podem dir dates però us avançem que serà cap a finals del mes de febrer.\nI és que algunes paraules són perfectes perquè tanquen un significat únic. I perquè, probablement , per molt que t’ajudis d'un diccionari de sinònims , no trobaries una altra que la substitueixi i descrigui amb exactitud aquesta cosa que volies dir però que ja vas oblidar.\nPublicat per Art Camins a 12:58 Cap comentari:\n"NO PENSO CALLAR".\nAmnistia Internacional ha difós un original i emotiu vídeo que porta per nom ‘No penso callar’. Es va publicar el dia dels Drets humans, i vol ser una defensa a la llibertat d’expressió. El vídeo es planteja com un experiment en el qual se’ls diu a un grup de sis nens que pintin un dibuix. Quan estan en plena feina, entra un home a la sala amb maletí i corbata. Els diu que aquell color que estan utilitzant no es pot fer servir i els tapa el dibuix. Descobriu quina és la reacció dels nens.