Llegiu la notícia del Diari Més al fitxer adjunt\nDiari Més (23.01.2014)\nEspai entitats Reusdigital: Associació de Concerts de Reus\nLlegiu l'article quinzennal sobre les entitats de Reus, patrocinat per la Fundació, al Reusdigital.cat\nLa Fundació Privada Reddis organiza la segunda edición de las conferencias "Educar Avui"\nLlegiu la notícia al pdf adjunt\nUna nova edició del cicle "Educar Avui" arriba a la Fundació Reddis\nLlegeix la notícia del Diari Més en el pdf adjunt\nJorge Wagensberg vindrà a Reus convidat per la Fundació Privada Reddis\nL'Associació d'Esclerosi Múltiple a la Guia de Reus\nLlegiu la pàgina mensual de la Fundació a la Guia de Reus. Aquest mes: ASSOCIACIÓ ESCLEROSI MÚLTIPLE\nEspai entitats Reusdigital: Banda Simfònica de Reus\nEspai entitats Reusdigital: CREU ROJA\n'La trajectòria de l'educador', el reflex pedagògic de Joan Casals\nLlegeix la notícia a la publicació online Reusdigital.cat\n«Joan Casals, la trajectòria de l’educador»\nLlegeix la notícia a la publicació online Reusdiari.cat\nExposició: 'Joan Casals. La trajectòria de l’educador'\nLlegeix la notícia a la publicació online Reusdirecte.cat\nEspai entitats Reusdigital: BICICAMP\nLa Fundació Privada Reddis sí que garanteix les beques Erasmus\nLlegiu la notícia a la publicació online Reusdigital.cat\nNotícia original a Canal Reus TV.\nLa Fundació Privada Reddis, organitza, bianualment aquest Premi que enguany arriba a la seva 8ena edició.\nEls participants ja poden començar a preparar les seves obres (de tema i temàtica lliure) que es podran lliurar del 19 al 31 d'agost (de 9 a 13 hores) i del 2 al 30 de setembre (de dilluns a dijous de 9 a 13h i divendres de 9 a 13h).\nTotes les obres es presentaran acompanyades de la butlleta d'inscripció degudament complimentada, que s'inclou a les bases i que tambés es poden aconseguir mitjançant la nostra pàgina web: www.fundacioreddis.org\nL'adreça on s'han de lliurar les obres és: Fundació Privada Reddis, Plaça de la Llibertat, nº 6, entresòl, 43201 Reus (Tarragona).\nEntrevista al president de la Fundació Privada Reddis _ Diari de Tarragona\nLlegiu l'entrevista al nostre president a l'arxiu adjunt\nEl director musical Jesús Ignacio Pérez, convidat al cicle 'Reus a 4 bandes\nLa Fundació Privada Reddis clou el cicle ‘Educar avui’ demà al vespre\nLlegiu la notícia a l'arxiu adjunt\nUs trobeu aquí: Inici » Notícies


Els 6 Millors Hotels a prop de Centre de conferències de Rímini, Rímini, Itàlia - Booking.com\nRímini 1.010 establiments\nHotels i allotjaments a prop de Centre de conferències de Rímini, Rímini (Itàlia)\nBusques allotjaments a prop de Centre de conferències de Rímini?\nHotels destacats a prop de Centre de conferències de Rímini\nCentre històric - Marina Centro - San Giuliano, Rímini (a 1,3 km de Centre de conferències de Rímini)\n9,6 Excepcional 193 comentaris\nCard International Hotel Hotel de 4 estrelles Aquest allotjament és Preferent. Això significa que ofereix un servei excel·lent, molt bona relació qualitat-preu i que els comentaris dels clients de Booking.com són boníssims. Per formar part d'aquest programa, pot ser que paguin una mica més a Booking.com. Aquest allotjament és Preferent. Això significa que ofereix un servei excel·lent, molt bona relació qualitat-preu i que els comentaris dels clients de Booking.com són boníssims. Per formar part d'aquest programa, pot ser que paguin una mica més a Booking.com.\nCentre històric - Marina Centro - San Giuliano, Rímini (a 1,4 km de Centre de conferències de Rímini)\n9,3 Fantàstic 746 comentaris\nEl Card International ofereix habitacions de decoració i disseny minimalistes i es troba al centre de la ciutat, a 150 m de l'estació de tren de Rímini.\n"L'esmorzar tenia molta oferta i variada. El personal era molt amable y el la situació excellent, molt cèntrica. L'habitació era força confortable."\nCentre històric - Marina Centro - San Giuliano, Rímini (a 1,1 km de Centre de conferències de Rímini)\nErbavoglio Hotel Hotel de 4 estrelles Aquest allotjament és Preferent. Això significa que ofereix un servei excel·lent, molt bona relació qualitat-preu i que els comentaris dels clients de Booking.com són boníssims. Per formar part d'aquest programa, pot ser que paguin una mica més a Booking.com. Aquest allotjament és Preferent. Això significa que ofereix un servei excel·lent, molt bona relació qualitat-preu i que els comentaris dels clients de Booking.com són boníssims. Per formar part d'aquest programa, pot ser que paguin una mica més a Booking.com.\nPasseig marítim de Rímini, Rímini (a 1,9 km de Centre de conferències de Rímini)\n9,5 Excepcional 2.248 comentaris\nBård Christian. Noruega\n"Overall very good! We booked it 2 times in our 17 days roadtrip Through Italy"\nHotel Gioia Hotel de 3 estrelles Aquest allotjament és Preferent. Això significa que ofereix un servei excel·lent, molt bona relació qualitat-preu i que els comentaris dels clients de Booking.com són boníssims. Per formar part d'aquest programa, pot ser que paguin una mica més a Booking.com. Aquest allotjament és Preferent. Això significa que ofereix un servei excel·lent, molt bona relació qualitat-preu i que els comentaris dels clients de Booking.com són boníssims. Per formar part d'aquest programa, pot ser que paguin una mica més a Booking.com.\nPasseig marítim de Rímini, Rímini (a 2,1 km de Centre de conferències de Rímini)\n9,5 Excepcional 185 comentaris\nHotel Villa Augustea Hotel de 3 estrelles Aquest allotjament és Preferent. Això significa que ofereix un servei excel·lent, molt bona relació qualitat-preu i que els comentaris dels clients de Booking.com són boníssims. Per formar part d'aquest programa, pot ser que paguin una mica més a Booking.com. Aquest allotjament és Preferent. Això significa que ofereix un servei excel·lent, molt bona relació qualitat-preu i que els comentaris dels clients de Booking.com són boníssims. Per formar part d'aquest programa, pot ser que paguin una mica més a Booking.com.\n"The gentleman at the front desk was very helpful and very accommodating. Breakfast was excellent and complimentary snacks by the pool were excellent. If you can get a room on the top with the balcony get it, excellent view and privacy."\nMés allotjaments a prop de Centre de conferències de Rímini\nAltres atraccions turístiques a prop de Centre de conferències de Rímini\nHotels populars a prop de Centre de conferències de Rímini\n8,6 Fabulós 379 comentaris


Cap Vermell - Els murals de Gustavo substituïts per un graffit\nEls murals de Gustavo substituïts per un graffit\nGustavo no vol fer declaracions i es concentra en els assajos de l'Adoració dels Reis\nAquest Nadal, amb nocturnitat i traïdoria -alevosía- (com es diu a les cròniques de successos), l'Ajuntament i Ports han procedit a la retirada dels murals de Gustavo que estaven al moll. La raó és simple afirma el nou regidor de cultura, Víctor Martínez, Les parets del mur no poden estar hipotecades per sempre per un sol autor. Cal fer canvis i donar alternativa a altres expressions artístiques com els grafits que ràpidament ha pintat SHARR. "Això és la vertadera democratització de la cultura", ha afegit.\nDefinitivament el lobby anti-Gustavo ho ha aconseguit i el batle, renuncia a qualsevol enfrontament i sense una política clara al respecte ha consentit a aquest desastre. Els patrocinadors es mostren molt disgustats ja que, de saber-ho, no haguessin aportat cap quantitat econòmica. A banda que el grafit és molt lleig. L'enllumenat que no s'ha romput amb el desmuntatge es podrà aprofitar per les altres intervencions ara que es reforçarà el mur.\nGustavo, per la seva banda, es mostra disgustat, però no vol fer declaracions. Ell és un home de poques paraules i encertadament ha decidit concentrar-se en la faceta artística-actoral en el rellevant paper de Sant Josep a l'Adoració dels Reis de Llorenç Moyà a ses Voltes de Palma dia 6 de gener.\nAquí teniu algunes fotos que el mostren a un assaig. Com va dir "el Casta", talment sortit de la pel·lícula de la Monty Pyton "la vida de Bryan". Idò molta merda, Gustavo!


Rush Hour - L'embús. ThinkFun - Stoksdidactic\nCaracterístiques de Rush Hour - L'embús\nRush Hour és un entretingut joc de lògica de la marca ThinkFun que desenvolupa l'habilitat mental, l'estratègia i la capacitat per resoldre problemes. És per a un sol jugador encara que pot es pot jugar entre diverses persones i competir a veure qui ho soluciona primer.\nVàlid tant per a nens i nenes a partir de 8 anys com per a adults. L'objectiu és que el cotxe vermell aconsegueixi sortir de l'embús, per a això hauràs de moure a la resta de vehicles dins del tauler de forma seqüencial. La col·locació dels vehicles la decideix una de les 40 cartes que inclou el joc i que estan ordenades per nivell de dificultat.\nJoguines , Jocs de Taula , Jocs de Matemàtiques i d'Associació , Jocs d'Estratègies , Joguines per Edats , 7 a 11 anys , 12 + anys , Joc de Taula per a l'Aula ,\nOpinions de Rush Hour - L'embús\nA mis niñas de 10 i 12 años les ha encantado!!


Professora de ciència política i de l'administració a la Universitat de Barcelona\nEl debat sobre la governança metropolitana és present arreu del món. La qüestió de quines competències, quin finançament i quin sistema d’elecció dels representants polítics haurien d’existir a escala metropolitana es planteja des d’inicis del segle xx. Recentment, hi ha hagut una onada de reformes metropolitanes a Europa, que s’han traduït en la creació de governs metropolitans a Itàlia, França, Anglaterra, Portugal i Polònia.\nEn el cas de Barcelona, hi ha també un govern metropolità de creació recent: l’Àrea Metropolitana de Barcelona (AMB). Així mateix, hi ha diversos reptes que s’expressen en una realitat més àmplia que la que correspon als 36 municipis que pertanyen a l’AMB. En efecte, l’AMB és el nucli d’una regió metropolitana més extensa, la Regió Metropolitana de Barcelona (RMB), que inclou 127 poblacions de les comarques del Baix Llobregat, el Vallès Occidental, el Vallès Oriental i el Maresme, a les quals cal sumar 72 municipis de la vegueria del Penedès: una realitat de gairebé 200 municipis que comparteix diverses problemàtiques, com ara la cohesió territorial, l’accés a l’habitatge, el canvi climàtic, la mobilitat o el desenvolupament econòmic, però sense òrgans de govern. És per aquest motiu que les polítiques hard (relacionades amb la gestió del territori), però també les soft (relacionades amb l’atenció a les persones), requereixen una dimensió regional.\nEn el cas barceloní, es tracta d’un territori amb molta densitat institucional, amb més de cent instruments de cooperació intermunicipal. Així, a banda dels municipis, de l’AMB, de les comarques i de la Diputació de Barcelona, hi ha consorcis, mancomunitats, empreses, etc. Aquesta fragmentació dificulta encara més la coordinació de les polítiques metropolitanes i la visió metropolitana dels reptes i de les solucions que cal implementar. Per tant, una simple coordinació entre municipis no és suficient per fer-hi front. Davant d’aquesta situació, hi ha diverses opcions, més o menys institucionalitzades.\nEn un extrem, es podria adaptar i organitzar l’estructura territorial de Catalunya a les necessitats de la realitat actual. Per fer-ho, caldria ampliar el debat de la governança metropolitana a escala de Catalunya i de l’Estat (donar-li un marc normatiu, si fos possible). El paper impulsor de la Generalitat seria clau i, per tant, aquesta és una solució que no és a les mans dels ens locals i que, probablement, passaria per una ponència al Parlament de Catalunya. El precedent de la Llei de vegueries (aprovada però no aplicada) fa poc probable aquesta via. A més, es tracta d’una solució a llarg termini, mentre que les demandes de millora de la governança metropolitana són urgents.\nA la recerca d’una solució més immediata i amb menys reformes, es podrien impulsar eines més flexibles i adaptades (convenis, consorcis, agències) en aquells àmbits en què es detecta que són necessàries, amb el suport i el compromís de la Generalitat de Catalunya. Per exemple, el model de consorcis sectorials podria ser una bona resposta per cobrir les necessitats dels municipis de la RMB, sempre que s’obtingui un compromís financer i polític de la Generalitat de Catalunya.\nSense crear institucions o ens nous, una altra via seria activar els instruments ja existents. Per exemple, executar i implantar les propostes ja previstes al Pla Territorial de la Regió Metropolitana i reconstituir la Comissió d’Ordenació Territorial Metropolitana de Barcelona. Aquesta comissió es podria reunir periòdicament i fixar un calendari d’actuacions, ja que fins ara s’ha mantingut inactiva.\nFinalment, es podrien dur a terme iniciatives poc institucionalitzades, de creació ràpida, a partir d’un model horitzontal on estiguessin representats tots els municipis. Per exemple, mecanismes d’impuls del treball en xarxa, com la Taula de la Qualitat de l’Aire entre els municipis metropolitans.\nEn qualsevol opció, s’ha de consultar el conjunt d’actors metropolitans, tant institucionals com empresarials, del tercer sector, etc. No es poden deixar de banda els agents que tenen una visió del territori i que el coneixen directament. Si es prenen les decisions només des de les administracions, hi ha més risc que la iniciativa no tiri endavant.\nSigui quina sigui la fórmula que es triï, és fonamental tractar de temes reals sobre els quals els municipis reclamen una coordinació. Aquests temes són especialment tres: la mobilitat, l’habitatge i els drets socials. Cal, doncs, treballar a partir d’aquests temes que generen consens i sobre els quals hi ha un comú denominador. Per fer-ho, cal superar les desconfiances entre la gran metròpoli i els municipis més petits. Encara preval la sensació que Barcelona i la seva àrea metropolitana tenen més pes en el repartiment dels recursos (escassos). Una manera de superar els recels seria enfortir l’autonomia fiscal i funcional dels governs locals, com reclamen els ajuntaments des de fa anys.\nEn tot cas, cal una governança compartida i multinivell entre els actors ja existents. Tenint en compte l’abast territorial –estem parlant de més de cinc milions d’habitants–, el rol de la Generalitat és cabdal i cal que, d’una manera o altra, prengui partit en el debat metropolità.


Santa Coloma cierra filas en favor de la convivencia | Gramenet 2.0\n← El Correllengua arriba a Santa Coloma\nL’art més reivindicatiu ‘okupa’ el carrer →\nSanta Coloma cierra filas en favor de la convivencia\n04/10/2011 1 comentari\nDos colomenses, de origen africano, en la pasada Festa Major.\nUnas veinte entidades crean Santa Coloma Conviu, a favor de la cohesión social. Hace meses que trabajan con unos objetivos claros y firmes: frenar el populismo y el discurso xenófobo que se ha colado en el Ajuntament de Santa Coloma y que pretende enfrentar al vecindario y perturbar la cohesión social, en una ciudad donde conviven más de un centenar de nacionalidades diferentes. Son una veintena de entidades las que forman parte de Santa Coloma Conviu, una coordinadora por la convivencia que se presentará en breve, según El Punt, y que aspira a ser “un foro común de intercambio de ideas”.\nLa carencia de “valentía” municipal hacia el fenómeno de la inmigración, según los impulsores, y la irrupción de Plataforma per Catalunya (PxC) en el Consistorio colomense, han precipitado el nacimiento de esta coordinadora, que se ha inspirado en otras iniciativas parecidas como Badalona Som Tots. De hecho, los impulsores de Santa Coloma Conviu –que no quieren partidos, pero aceptan “políticos en título individual”– han mantenido contactos con la entidad badalonesa para conocer de primera mano su experiencia. Santa Coloma Convive –de la cual forman parte el Centre d’Acolliment per a Estrangers de Santa Rosa, Gramenet Imatge Solidària y la asociación de comerciantes Fondo Comerç, entre otros– pretende construir una ciudad integradora que fomente el respeto, la paz y la diversidad cultural y social, y acabe con los falsos rumores que criminalizan a los nuevos vecinos.\nLa coordinadora por la convivencia organizará una jornada de reflexión el sábado 15 de octubre en el monasterio de Sant Jeroni de la Murtra, un encuentro que servirá para hacer una diagnosis de la situación y concretará los objetivos de cara al futuro. Uno de los más inmediatos es elaborar un plan de actuaciones. Los impulsores calculan que estará terminado a primeros del mes de diciembre.\nMOCIÓN EN EL PLENO.– En la última sesión, un simpatizante o militante de PxC agredió a un periodista cuando fotografiaba a miembros de la Comissió Antifeixista 27 de Gener, que sacaron unas pancartas contra la xenofóbia y el nazismo. Esta Comissió presentó una moción contra el rechazo a los extranjeros que promueve PxC. Todos los partidos repudiaron los hechos, salvo PxC.\nComença a ser realment preocupant observar la tendència obsessiva amb què PxC\npresenta mocions i propostes essencialment centrades en el menyspreu i criminalització\nde la població immigrant. O, dit d’una forma més planera, que ja n’estem fartes i farts,\ntips i cuites, del racisme.\nEns han de permetre incidir en els principals arguments que exposen per tal de\npresentar una moció xenòfoba per instar a no permetre el vot dels immigrants a les\neleccions municipals. Aquests arguments, parteixen, fonamentalment, d’absurds.\nResultaria graciós, si no fos perquè és ben trist, que quan es parla d’immigració es\nparteixi de la base que, d’entrada, suposa una amenaça, un perill en potència, per un\nsistema democràtic amb unes carències que la pròpia “civilització occidental”, porta\nferint des de ja fa anys en nom del progrés.\nAquesta visió absolutament etnocentrisme que demostren, reflex d’una enorme\nintolerància, recorda força al concepte que tenien les antigues civilitzacions respecte a tot\nallò que quedava una mica més enllà de les seves fronteres, fruit de la ignorància, el\ndesconeixement i del pensament retrògrad que, curiosament, vostès atorguen, per sistema,\na la població immigrant. I vostès s’atreveixen a titllar de “radicals religiosos” a la\npoblació marroquina? Qui són els integristes, els fanàtics, els intolerants? Quin és el grau\n“correcte” de radicalisme o moderació? Quina és la cultura correcta? Qui ho decideix?\nEn el text de la moció diu: “Des de PxC pensem que els governs locals els hem de\ndecidir la gent de casa i no pas els estrangers”. Què entén PxC per la “gent de casa” i “\nels estrangers”? Per PxC, Si has crescut i t’has criat lluny de Santa Coloma, però gràcies\na la casualitat tens un DNI que et permet elegir, i ser elegit representant d’una ciutat que\ngairebé no coneixes, ets de casa. Si has crescut i t’has criat a qualsevol dels barris de la\nciutat, on la teva família viu i treballa, on els teus amics i companys d’escola o treball\nsón colomencs com tu, per culpa de la casualitat ets “immigrant”, ets estranger i els teus\ndrets són com una propina que es dóna al cambrer o la senyora de fer feines.\nTambé cal considerar que des de l’any 1994 els ciutadans estrangers dels països\nmembres de la Unió Europea tenen dret a elegir i ser elegits a les nostres ciutats. Comque són blancs, i suposadament “de cultura occidental i de tradició cristiana”, serien “de\ncasa” i, alguns, fins i tot, aliats polítics de PxC, “sense importar la seva idea\nd’integració social, el menyspreu cap a algunes llengües oficials, la qüestionabilitat de\nles seves conviccions democràtiques o el seu grau de radicalitat religiosa”.\nMés a baix diu: “no es pot concedir el dret de vot a ciutadans d’un Estat que\nreivindica la sobirania territorial d’una part del nostre país”. Realment, l’ús d’aquest\nargument per justificar l’injustificable més aviat fa riure. Si vostès volen presentar una\nmoció contra un acord entre els regnes d’Espanya i del Marroc parlem-ne. (dirigit cap al\nPSC i PP) parlem d’acords pesquers que arruïnen la població a la tota la costa de\nl’Atlàntic africà i de pas destrueixen l’ecosistema marí, parlem d’acords agrícoles en\nbenefici de les grans distribuïdores i que maten la pagesia tant allà com “a casa”, d’acords\npolicials que trepitgen els drets humans a les fronteres, parlem de venda d’armament,\ndels drets laborals –al Marroc i aquí–, parlem del Sàhara. Coses que es fan en nom dels\n“de cada casa” sense consultar si estem d’acord. Respecte a això, trobem que també és\nforça recorrent en el seu discurs, el fet de fer culpables als més febles, a les persones\ntreballadores, persones corrents i senzilles, com són els ciutadans immigrants, de les\ndecisions polítiques, econòmiques i territorials dels dirigents del seu país, hem de ser\nconscients que a banda i banda de la mediterrània o de l’atlàntic, les persones som alienes\na les ànsies de poder i ambicions d’uns governs que no ens representen més que pel fet\nd’haver nascut en un tros de terra concret.\nTambé defensen la seva postura basant-se en enquestes realitzades en diversos\nmitjans de comunicació, en els quals es veu reflectida l’opinió de la població que és\ncontrària, segons aquests mitjans determinats, a la permissió del vot immigrant.\n“77,00% segons La Vanguardia digital\n78,00% segons El Mon a RAC1\n89,00% segons Els Matins de TV3”\nHaurien de saber que les enquestes realitzades a través de qualsevol mitjà de\ncomunicació no tenen cap mena de fonament sociològic, estadístic, real, ni científic. I\naixò és degut, essencialment, al fet que no són un reflex real de l’opinió de la societat.\nÉs més, els mateixos conductors de programes com “Els matins” de TV3 (que no\nd’en Cuní, per cert), han advertit més d’una vegada del fet que les enquestes realitzades\nen el seu programa no responen a un estudi real, sinó que són resultat de l’opinió d’una\npart determinada de l’audiència del programa. A tot això, hi hem de sumar el fet que no\nsabem el nombre de vots totals rebuts en aquesta mena d’ enquestes; podríem estar\nparlant de 10.000, igual que de 100. Per no parlar de que una mateixa persona pot, sense\ncap mena de problema, emetre el seu vot més d’una vegada.\nÉs per això que mai es consideren arguments a l’hora de prendre decisions\npolítiques importants, els professionals de la política bé que ho saben. Les enquestes a les\nque se li pot donar importància son entre d’altres les elaborades pel C.I.S. amb unamostra científicament contrastada i un resultat força més fidedigne. Val a dir que a\nl’estudi 2.817 del CIS datat a l’Octubre de 2009, referent a les “Actituds vers l’\nimmigració”, queda palès que el 63.10% es mostra favorable al dret a vot dels immigrants\nals comicis municipals, front a un 29,50% i encara més un 51.70% el faria extensiu\naquest dret a les eleccions generals front un 39.10% que estaria en contra.\nPodríem continuar desmuntant aquest, un dels seus principals arguments, amb un\ndiscurs molt més llarg, però tot això ens resulta tan evident, absurd i lògic, i alhora d’un\nafany de manipulació tan insolent per part seva, que preferim continuar la nostra\nintervenció per una altra banda.\nParlen d’integració. Ens dispensaran l’expressió, però és per pixar-s’hi. És un altre\nd’aquells arguments que pot ballar al so de qui toca. Què vol dir integració?\nParlen de coneixement de les llengües oficials. Qui parla correctament, qui domina,\na un nivell “acceptable”, les llengües oficials? Quin nombre o tipus de paraules, frases i/o\nexpressions en castellà i català ha de saber un marroquí per que se’l consideri “integrat”?\nPerdonin, però no puc evitar pensar en totes les persones residents a Catalunya que\ndemanen que se’ls parli en castellà, perquè no entenen el català, després de 30, 40 i 50\nanys vivint aquí. Considerarien, doncs, que aquestes persones no estan prou integrades\nen la societat catalana? I, si parlem de la llengua castellana, haurien de tenir la riquesa\nlèxica d’un Filòleg, la d’un pastor de l’Alpujarra granadina, o n’hi ha prou amb poder-se\ncomunicar i entendre’ns tots plegats? Estan segurs de que poden utilitzar qualsevol tipus\nde llenguatge amb qualsevol de les seves veïnes i veïns, sense que tinguin cap mena de\ndificultat per entendre’ls, tot i parlar el mateix idioma?\nSenyores i senyors, no és una qüestió de llenguatge, sinó d’aprendre a conviure i\nacceptar sense prejudicis allò que no és ni millor ni pitjor, sinó diferent, i entendre com\nd’enriquidor pot arribar a ser això. És clar que, davant de tot, està voluntat de voler\ncomunicar-se i desitjar comprendre’ns els uns als altres. Aquest, però, és un cas que\nsovint no es dóna ni tan sols entre persones que parlen un mateix idioma.\nPodem parlar, també, si volen, d’adaptació a costums i tradicions. A quina cultura\ns’ha d’adaptar? A quines tradicions? S’hade fer cagar el tió, menjar galets i cantar el\n“Fum, fum, fum”? Regalar la rosa i el llibre per Sant Jordi, anar a menjar pizzes i\nhamburgueses en comptes de cuscús, anar a la Feria d’Abril vestits de “faralaes” i cantarli saetas a la Verge del Rocío? O millor, han de rendir culte als importats Sant Valentí i\nHalloween ianqui, el qual des de fa uns anys s’ha imposat a aquest país per sobre de la\nCastanyada? Han d’escoltar a Joaquín Sabina, a Lluís Llach o potser a les també\nestrangeres Lady Ga-Ga o Shakira (per cert, Shakira Mubarack Ripoll)? Potser el\nproblema és que aquest sistema neoliberal en què vivim té dret d’admissió, en funció del\nprestigi del país o del nivell socioeconòmic d’on procedeixen les “novetats” que\ns’adapten a la cultura catalana. Sembla ser que, un cop més, l’important no és realment ni\nla llengua, ni la cultura, ni la nacionalitat, sinó com sona la butxaca.\nReflexionin sobre quina societat volem construir, on entre els nostres veïns,\npersones amb els mateixos problemes i aspiracions que la resta, tenim ciutadans de\nsegona o tercera categoria, per als que els drets són limitats per qüestions ètniques; percasualitat. Oi que els sona lleig i desgraciadament familiar? Reflexionin seriosa i\ndetalladament sobre què significa la cultura, la integració, i la riquesa que aporta a una\nsocietat l’intercanvi cultural. Llavors, i només llavors potser se n’adonin de la\nimportància que té el fet de donar veu i vot a totes aquelles persones convivim plegades i\nque, per tant, formem part de la nostra societat col·lectiva i fem créixer els nostres\nhoritzons més enllà de les quatre parets del vostre univers particular.\nPer acabar, volem demanar a les forces polítiques d’aquest consistori, aquelles\nque reivindiqueu la vostra trajectòria democràtica, que emeteu el vostre vot amb la\nconvicció de poder capgirar una trista realitat, on a la ciutat cohabitem ciutadans\nper una banda responsables per acció o per omissió de la composició d’aquests\nescons i per una altra observadors manlligats obligats a patir en silenci les\nconseqüències de les decisions d’aquest plenari, sàpiga’n doncs que per a molts\ngramenetencs, la democràcia entesa com vostès l’entenen i de la qual sovint volen\nfer pedagogia encara és una utopia.\nSenyors de PxC, tots coneixem ja la amagada base ideològica de la seva\norganització. Per això considerem que cada cop que seuen en aquestes cadires, la paraula\n“democràcia” perd una mica més de la poca dignitat que li queda.\nFiled under Actualitat, Política Tagged with conviu, fondo, punt, pxc\nOne Response to Santa Coloma cierra filas en favor de la convivencia\n14/10/2011 a les 15:35\nAquest text és un dels dos que es van llegir el dia del ple. És signat per una de les entitats que conformen Santa Coloma Conviu i no és, per tant, una veu que representi tota la campanya, si bé es pot estar d’acord o no amb els arguments que s’exposa. M’agradaria molt que el senyor periodista reproduís també l’altra intervenció, d’una altra entitat que participa a Santa Coloma Conviu, en la qual no se centra només en la moció presentada per PxC, sinó que també es parla de la enorme responsabilitat del consistori en la situació actual (també de la presència d’aquells ters regidors!) per la seva nefasta política pel que fa a la convivència, que s’ha dut a terme en els darrers anys i que se segueix practicant.\nPerquè la guerra no és contra PxC sinó contra el racisme en totes les seves expressions, -vinguin d’on vinguin, encara que sigui des del poder polític en mans de partits “d’esquerres”.


Presentació del Centre d'Higiene i Salut Mental de Badalona (CHSMB) - ChsmbChsmb\nEntrevista a Vicente Montero.\nPsiquiatre col·legiat n. 18497. Psicoanalista.\nPsicoterapeuta docent acreditat per la FEAP.\nQuan es funda el CHSMB?\nEl CHSMB es va fundar fa 40 anys, el novembre de 1979.\nTenint en compte la manca de recursos extrahospitalaris en Salut Mental, un grup de professionals de diferents disciplines, alguns acabats de llicenciar i d’altres ja amb experiència en aquest camp, van apostar per crear a Badalona un equip inspirat en el moviment dels Centres d’Higiene Mental d’una banda, així com en la filosofia del model bio-psico-social de l’Organització Mundial de la Salut.\nLa fundació del centre, tenia com a objectiu el treball clínic-assistencial amb nens, adolescents i adults, acostant-la a les persones i el seu entorn, així com el desenvolupament d’activitats de prevenció i educació, mitjançant intervencions en la comunitat, especialment en sectors de la població amb particular risc de patologia mental i social.\nEs va integrar en la Coordinadora de Centres d’Higiene Mental, presentant el projecte a la Taula de Salut de Badalona i, després de la constitució del primer Ajuntament democràtic, es va rebre el suport municipal, que es va materialitzar en la cessió de dos locals a l’antic edifici de l’Hospital Municipal de Badalona.\nPer què Higiene Mental, d’on prové aquest concepte?\nEl terme Higiene Mental es va utilitzar per primer cop l’any 1908 pel psiquiatre nord-americà Clifford Beers, en el seu llibre “A Mind That Found Itself“. En aquest text relatava les seves terribles experiències en els ingressos en hospitals psiquiàtrics que havia hagut de patir per la seva patologia psiquiàtrica i proposava tractar al malalt mental d’una manera més humana i en el seu context social, familiar i cultural.\nCom a moviment, es va estendre a partir de 1909 amb la creació d’un Comitè Nacional per a la Higiene Mental, promoguda pel mateix Beers. Els seus primers suports van ser d’institucions privades, però després de la 1a Guerra Mundial l’ajuda a aquest moviment es va fer més extens, en part per l’aparició de nombrosos trastorns posttraumàtics després de la guerra.\nA partir de llavors es van començar a buscar nous models preventius i terapèutics, com la psicoanàlisi, per exemple. El 1911 es va crear el Comitè Internacional d’Higiene Mental.\nL’any 1930 es va celebrar el 1r Congrés Internacional a Washington i el 1937 el 2n a París.\nDesprés de la 2a Guerra Mundial, al Congrés de 1948 a Londres, la psiquiatria i la psicologia es van reorientar vers la cura de la salut mental i la prevenció de la malaltia, interessant-se pels subjectes en les seves comunitats i prestant atenció als aspectes biològics, psicològics i socials. En aquest Congrés es va decidir veritablement que els aspectes preventius eren tan importants com els terapèutics.\nA Espanya es va produir una revitalització de dues associacions fortament criticades i silenciades en els primers anys de la dictadura: la Lliga d’Higiene Mental i l’Associació Espanyola de Neuropsiquiatria. La Lliga existia anteriorment, però hi havia cessat la seva activitat des de 1936 a causa de la repressió a què va ser sotmesa.\nEspanya no fou convidada a participar el 1948 a l’International Congress on Mental Health de Londres, aquest fet va ser un revulsiu el perquè s’iniciés un procés de renovació de la Lliga.\nFinalment, l’any 1951, Espanya va ingressar en la Federació Mundial de Salut Mental. L’any 1954 es van elaborar nous estatuts i es van crear els Patronats Provincials d’Higiene Mental i la Lliga quedava estretament vinculada als Dispensaris d’Higiene Mental de cada Institut.\nEl maig de 1954, organitzada per la Federació Mundial de Salut Mental i per la Prefectura Provincial de Sanitat, es va celebrar a Barcelona la IV Setmana d’Higiene Mental, que va gaudir d’una àmplia cobertura per part de la premsa barcelonina. El catedràtic de psiquiatria Ramon Sarró, secretari del Patronat Provincial de la Lliga i director del Dispensari d’Higiene Mental de Barcelona, va jugar un paper molt destacat en l’organització i difusió de la Setmana d’Higiene Mental.\nEl moviment de Salut Mental va ser desenvolupant progressivament en els següents anys, especialment a finals de la dècada dels 60 i durant els 70 de segle passat, però va ser després del final de la dictadura quan el moviment va tenir un creixement exponencial. El 1975 es va fundar el Centre d’Higiene Mental de les Corts i el 1976 el de Cornellà. El CHSMB va ser el tercer centre.\nQuè diferencia el CHSMB d’altres centres?\nA mesura que van anar passant els anys, els centres d’Higiene Mental van diferenciant-se quant a la seva organització interna i la seva relació amb les Institucions Públiques.\nEl Centre d’Higiene i Salut Mental de Badalona, després de molts anys de col·laboració amb programes de l’Ajuntament de Badalona, a poc a poc es va anar derivant a una pràctica privada, encara que intentant mantenir uns honoraris el més accessible possible per a les persones que ho necessitaven.\nA més es van desenvolupar programes concrets amb altres institucions, com ara el de primeres visites gratuïtes de diagnòstic i orientació, amb pacients derivats d’alguns dels Centres d’Assistència Primària de Badalona Serveis Assistencials.\nDes dels inicis, s’ha intentat mantenir la filosofia original del moviment dels Centres d’Higiene, amb espais de prevenció de la salut mental, com l’actual programa “Vincles”, de difusió, com Jornades, espais d’Intercanvi interdisciplinari, i de docència, com la col·laboració des de 1985 amb la Universitat de Barcelona amb la formació d’estudiants de psicologia mitjançant el programa de “Pràcticum Clínic”.\nPer què psicoanalistes?\nJa a la sessió inaugural de la IV Setmana d’Higiene Mental del maig de 1954, Ramon Sarró va dictar una conferència titulada “Epidemiologia de la Salut Mental” on va posar l’accent en la importància de les aportacions de Sigmund Freud en l’estudi de les neurosis, en mostrar que aquestes no eren degudes a l’herència ni als trastorns somàtics, sinó a causes psíquiques. Aquesta concepció de la psicoanàlisi va fer possible una idea nova de la personalitat, tant en la seva evolució com en la seva estructura, ja que implicava el descobriment de la plasticitat de la personalitat. Això feia possible la intervenció tant terapèuticament com preventivament.\nPer altre costat, l’escolta particular del patiment de cadascú a diferència d’una visió massa generalitzada, com han de fer necessàriament altres disciplines, ha estat sempre un dels nostres eixos.\n4 November, 2019 - 10:45 am\nL'any 1979 vam fundar el Centre d'Higiene i Salut Mental de Badalona amb el propòsit de dedicar-nos al treball...


Sistemes programables  | Informatica 1 (UAB) | Unybook\nSistemes programables (2011)\nSistemes programables Sistema programable: Aquell que es pot modificar el seu comportament ( modificant unes dades d’entrada o un programa ), encara que sigui només una particularitat. Existeixen dos tipus de sistemes programables: - Propòsit específic: Destinat a tasca específica. La programació habitual consisteix en modificar dades d’entrada.\nPropòsit general: Es pot dedicar a qualsevol tasca ( mitjançant la programació ). si el sistema es comporta com una màquina especialitzada, s’anomena màquina virtual.\nProgramació: és el fet d’aconseguir que un sistema programable faci la funció desitjada a través d’uns programes.\nDades: representació informàtica de una informació del món real. ( la informació més fàcil és la numèrica ja que l’ordinador és un magatzem numèric ) Programa: seqüencia finita d’instruccions que seguides pel sistema programable fan que aquest es comporti d’una manera desitjada.\nInstrucció: una de les ordres que el sistema programable entén i ‘sap fer’. A partir del qual es poden construir programes.\nLlenguatges de programació: conjunt de normes sintàctiques i semàntiques + conjunt d’instruccions.\nESTRUCTURA D’UN ORDINADOR Maquinari ( hardware ).\nCPU: dispositiu electrònic que executa les instruccions del programa. És el cervell de l’ordinador. Part encarregada d’executar programes a la màxima velocitat possible i de coordinar tota la resta de dispositius que formen l’ordinador.\nParts CPU: UC, registres, ALU, Comunicació amb l’exterior Funcionament CPU: 1) 2) 3) 4) 5) Aconseguir instrucció.\nDescodificar la instrucció Incrementa el pc Executa la instrucció Torna al pas 1 Instruccions CPU: són instruccions molt bàsiques i elementals. Algun tipus: - Llegar dades emmagatzemades a adreces de memòria.\nPermet moure dades entre els registres… Memòria: dispositiu electrònic que emmagatzema els programes en execució i les dades que s’estan utilitzant.\nTipus de memòria: - ROM: només lectura. Memòria permanent, no perd la informació emmagatzemada RAM: accés aleatori. Part on se situa el programa que s’ha d’executar i les dades que es faran servir. Informació canvia constantment (pot perdre informació).\nFuncionament: basa el seu funcionament en cel·les que tenen la capacitat de mantenir la tensió que se li ha aplicat i que es poden buidar de tensió a voluntat.\nCapaces d’emmagatzemar 0 o 1. (bit, byte) Podem veure la memòria com un dispositiu on es poden escriure o llegir bytes. La memòria és un magatzem de bytes però ordenat. Cada byte s’emmagatzema en una posició de memòria.( porta un número identificador = adreça de memòria ) Emmagatzemant massiu: conjunt de dispositius electrònics i mecànics que permeten emmagatzemar dades i programes de forma permanent. (Ex: discos magnètics) Dispositius d’entrada: elements encarregats d’introduir la informació del món real dins el sistema en forma de dades. ( Ex: teclat, ratolí .. ) Dispositius de sortida: elements que permeten que els resultats calculats per l’ordinador es comuniquin amb l’exterior. (Ex: monitor, impressora.. ) Dispositius d’entrada o sortida: dispositius que tant poden servir com per introduir dades a l’ordinador com perquè aquest les comuniqui a l’exterior, ( Ex: comunicacions: mòdem, targes de xarxa.. ) Programari (software) És el conjunt de programes que conté l’ordinador i que permet que el maquinari es comporti com a màquines virtuals de propòsit específic.\nUn programa varia segons els diferents tipus de llenguatges que fem servir.\nLlenguatge màquina Llenguatge que parla (entén) amb la CPU.\nTambé anomenat codi màquina.\nLlenguatge ensamblador Donar nom mnemotècnic.\nCaracterístiques: - directament executable CPU - seqüència de números, per tant trobar errors és molt complex Característiques: -No és directament executable per la CPU, no entén el codi mnemotècnic.\n-més fàcils de modificar que codi màquina Llenguatge d’alt nivell Màquina virtual més potent que la CPU.\nInstruccions més complexes.\nCaracterístiques: -independent de la CPU.\nEstàndards a la indústria infor.\n-no són directament executables CPU.\n(compilador) -Transportable a una altre CPU.\n-fàcils modificar i mantenir.\nProgramació visual Treballa dins un sistema gràfic. Els programes copien el comportament donant una visió d’integritat amb el sistema. Per realitzar aquest programes-> tècniques com (assemblar, alt nivell).\n-nova tendència: utilització mateix entorn gràfic, en el que es pot veure l’aspecte que tindrà el disseny en el moment.\n- interactua amb el sistema compartint part de les instruccions i programant només parts específiques.\n- programa escrit per la CPU no serveix per una altre d’un altre fabricant.\n- milers d’instruccions. Errors involuntaris.\nFuncions: - inicialització de l’ordinador i comprovació funcionament.\n- interfície bàsic amb l’usuari. Permet fer funcions bàsiques.\n- Permet execució “simultània” de més d’un programa.\n- gestió i control de tots dispositius de l’ordinador.\n- gestionar seguretat informació emmagatzemada a l’ordinador.\n- Crear programa virtual que ens permeti no conèixer les particularitats de cada dispositiu.\nDriver: conjunt de rutines específiques d’un dispositiu que permet d’accedir amb funcions genèriques a les seves funcions des del sistema operatiu. *es un programa que controla un dispositivo. Cada dispositivo, ya sea una impresora, un teclado, etc., debe tener un programa controlador Classificació del programari Dos grups en funció de la funcionalitat: Programari de base: programari necessari pel funcionament i el manteniment de l’ordinador. Dins aquest grup englobem programes com: - sistema operatiu - programes de serveis i utilitats: exploradors de fitxers ...\n- Llenguatges de programació per desenvolupar nous programes.\n- Programari que permet la comunicació entre ordinadors per la creació de xarxes.\n- Programari que permet la creació i manteniment de base de dades.\nProgramari d’aplicació: programes que fan “alguna cosa” per l’usuari.\nConverteixen el nostre ordinador en diferents màquines virtuals.\nEn aquest programari podem trobar: -Aplicacions de comptabilitat -Aplicacions de control d’estocs -Aplicacions de gestió de projectes -Simuladors ...\nInformatica 1 - Dades (2014) Resumen\nInformatica 1 - Apunts Pràctica Pascal (2014) Trabajo\nInformatica 1 - Pràctica Joc Tresor (2011) Trabajo


el casament d'ajirotutu de tardor, edat, valor net el 2022, alçada i biografia - Biografia\nCasament d'Ajirotutu de tardor, edat, valor net el 2022, alçada i biografia\nFets de la tardor Ajirotutu\nAjirotutu de tardor\n7 de novembre de 1988\nCastro Valley, Califòrnia, Estats Units\nLondres Ajirotutu, Laiyah Ajirotutu\nTardor Ajirotutu Instagram\nVeure més / Veure menys Fets de la tardor Ajirotutu\n1 Qui són els pares de l'Ajirotutu de tardor?\n2 Quin és el valor net de l'Ajirotutu de tardor?\n3 Qui és el marit de Autumn Ajirotutu?\n4 Carrera Professional de Tardor Ajirotutu\nLa dissenyadora d'interiors i planificadora d'esdeveniments nord-americana Autumn Ajirotutu va arribar a un moment destacat després d'aparèixer a la sèrie de televisió WAGS LA l'any 2016. Així mateix, també és famosa per ser la dona del jugador de futbol americà Seyi Ajirotutu.\nQui són els pares de l'Ajirotutu de tardor?\nEl 7 de novembre de 1988, Autumn Ajirotutu va néixer a Castro Valley, Califòrnia, Estats Units d'Amèrica. De moment, té 33 anys. Per naixement, el seu signe del zodíac és Escorpí. Autumn és la filla petita del pare Paul Pierce i de la mare Flo Pierce. Està beneïda amb una germana gran anomenada Myah Underwood. La tardor es va criar en un bon ambient juntament amb la seva germana a Castro Valley.\nPer nacionalitat, Autumn té la ciutadania nord-americana i pertany a un origen ètnic integral nord-americà. Parlant de qualificacions educatives, es va incorporar a l'escola secundària privada local per a la seva educació primària. Més tard, es va unir a la Universitat Estatal de Califòrnia, Fresno. Tanmateix, no hi ha més informació sobre la seva formació.\nQuin és el valor net de l'Ajirotutu de tardor?\nAutumn Airotutu ha guanyat una gran quantitat de diners de la seva exitosa carrera. Segons algunes fonts, té un valor net estimat al voltant 600 mil dòlars a partir del 2022. També ha guanyat entre 33.000 i 72.000 dòlars com a dissenyadora d'interiors. De la mateixa manera, també guanya entre 24.000 i 202.000 dòlars com a personalitat de televisió.\nEl seu sou és de 0.000 $ a 7.000 $ com a planificador d'Eent. A més, el seu marit Seyi Ajirotutu també ha guanyat una gran quantitat de diners amb la seva carrera professional. El seu patrimoni net s'estima al voltant d'1,1 milions de dòlars. Ha guanyat 825 mil dòlars com a jugador de futbol.\nTítol: Autumn Ajirotutu i la seva amiga dins del cotxe (Foto: Pinterest)\nell i ella tenen una relació\nSembla que Autumn i Seyi estan vivint junts una vida molt feliç i alegre pels ingressos que han rebut de la seva carrera professional. Així mateix, també han guanyat molt de nom i fama al llarg de la seva carrera. En el futur, el seu patrimoni net i el seu salari segurament augmentaran.\nQui és el marit de Autumn Ajirotutu?\nAutumn Ajirotutu és una dona feliçment casada. S'ha casat amb el seu xicot de llarga durada Seyi Ajirotutu. De professió, Seynis és un exjugador de futbol. El duet es va conèixer per primera vegada a Fresno State.\nA partir d'aquell moment, van començar a desenvolupar una bona relació i un vincle romàntic entre ells. També han sortit diversos anys abans del seu matrimoni. Finalment, Autumn i Seyi s'han casat l'any 012. Estaven gaudint d'una vida de casats feliços junts.\nTítol: Autumn Ajirotutu amb el seu marit Seyi Ajirotutu i la seva filla (Foto: The Celescloset)\nDes del seu matrimoni, Autumn i Seyi han compartit les filles dels dos bessons. El nom de la filla del seu bessó és Londyn Ajirotutu i Laiyah Ajirotutu. El duet també ha publicat una bonica foto de la seva família a la seva publicació d'Instagram. En veure la seva publicació a Instagram, podem dir que la tardor està gaudint molt de la seva dona com a mare.\nA partir d'ara, el duet viu una vida fastuosa i alegre a la seva ciutat natal juntament amb els nens. A més, fins ara no hi ha cap signe de divorci i disputa entre el duet.\nCarrera Professional de Tardor Ajirotutu\nAutumn Ajirotutu ha començat la seva carrera com a dissenyadora d'interiors i gestora d'esdeveniments.\nDe la mateixa manera, també ha estat activa al seu compte d'Instagram i va començar a publicar una visió del seu estil de vida que va hipnotitzar tothom.\nTambé va publicar vídeos que mostren les seves habilitats com a amant de la moda que ha guanyat més de 8 mil m'agrada.\nLa tardor també ha aparegut a la sèrie de televisió,WAGS LAl'any 2015.\nTítol: Ajirotutu de tardor al cartell (Foto: Pinterest)\nTambé va protagonitzar la temporada següent només per a un episodi.\nA més, també ha aparegut com a convidada a la sèrie de televisió reality Talk show, Hollywood Today Live l'any 2016.\nAixí mateix, el seu marit Seyi Ajirotutu ha començat la seva carrera com a jugador de futbol.\nHa jugat als Carolina Panthers i als Philadelphia Eagles.\nTambé va ser nomenat a la Conferència Atlètica del Segon Equip All-Western tal com van votar els entrenadors en cap de WAC l'any 2009.\n12 fets regals sobre els diaris de la princesa\n16 fets fascinants sobre Marlon Brando\n10 Bons fets udolants sobre Beagles\n25 grans dades sobre Pee-wee Herman\n10 fets sobre William S. Burroughs\nquantes dents tenen les anacondes


Fosses de la guerra dels Segadors a la Sagrera | betevé\nCompareixença de Fernando Simón per la crisi del coronavirus\nSurten a la llum unes fosses del segle XVII sota les obres de la Sagrera\nS'hi han trobat més de 300 cossos de soldats que van morir de pesta durant la Guerra dels Segadors\nDijous, 30 d'Ago del 2018, a les 16.42\nA tocar de les vies del tren que passen per la Sagrera s’hi enterren cossos de fa més de 400 anys. Un equip d’arqueòlegs treballa amb aquesta nova troballa, que ja se sabia que sortiria a la llum un cop es reprenguessin les obres de la futura estació.\nL’any 2011 ja es va localitzar una fossa amb uns quants cossos. Ara se n’han trobat 68 més, amb 358 individus enterrats: alguns en parelles, altres en petits grups i n’hi ha que en contenen fins a 60. La immensa majoria pertanyen a homes joves, d’entre 15 i 35 anys, de complexitat forta i robusta.\nSoldats morts per la pesta, no la guerra\nTotes les mostres porten a concloure que aquests cossos pertanyen a soldats que van viure en un gran campament durant el setge a Barcelona de la Guerra dels Segadors. Però els arqueòlegs creuen que no van morir batallant, sinó malalts: “Tots els indicis que tenim ens porten a aquesta època de mitjan segle XVII”, explica Josep Pujadas, responsable del Servei d’Arqueologia. “Probablement tots van morir per la pesta que hi havia no només a Barcelona, sinó a tot Catalunya en aquella època”.\nTambé s’hi ha trobat alguna dona, molt poques, que podria haver treballat al campament amb la intendència o exercint la prostitució. El que no hi ha són restes de roba, perquè es creu que abans d’enterrar-los els la treien per reutilitzar-la. Ara els arqueòlegs treballen per extreure aquestes mostres, que després portaran a uns magatzems del Museu d’Història de Barcelona.\nLa troballa no endarrerirà les obres a la Sagrera\nTècnics d’Adif asseguren que la troballa no endarrerirà encara més les obres de la Sagrera, perquè ja estava prevista al calendari. Els treballs es van reprendre el mes de gener, i a l’abril van començar les obres per construir-ne els accessos. El Ministeri de Foment, llavors liderat per Íñigo de la Serna, va confirmar que la previsió és tenir enllestida l’estació a finals del 2020.\n— arqueologia — estació de la Sagrera — Museu d'Història de Barcelona


Tarragona celebrarà els 40 anys del Carnaval amb un documental històric i un projecte pedagògic\nAquest dijous s’ha presentat i acordat part de la programació a la comissió consultiva de Carnaval\nCarnaval de 1983. Rua pels carrers de Tarragona. Foto Chinchilla / AHCT\nAmb motiu de la celebració del 40è aniversari del Carnaval de Tarragona i donat el consens que ja es va arribar el passat mes d’octubre del 2020 de la inviabilitat d’un carnaval amb actes multitudinaris al carrer, enguany l’Ajuntament vol aprofitar-lo per tal de documentar el Carnaval de la nostra ciutat. Així ho ha fet saber l’alcalde de Tarragona, Pau Ricomà, als membres de la comissió consultiva de carnaval reunits aquest dijous, a qui els ha avançat que “aquest carnaval quedarà en la memòria de tots i totes, perquè s’ha volgut posar en valor el que representa aquesta festa per tots nosaltres amb un documental que fa un repàs històric del passat i del present i un projecte pedagògic que quedarà per al futur”.\nAixí doncs, d’una banda ja s’ha posat en marxa la producció d’un documental “per tal de donar veu a la feina duta a terme per una part molt important i molt diversa dels tarragonins i tarragonines durant aquestes quatre dècades” segons ha volgut manifestar l’alcalde de Tarragona, Pau Ricomà, qui també ha volgut afegir que “entre tots hem fomentat i fet créixer un important teixit associatiu molt consolidat en els anys que s’ha anat fent gran i fa perdurable aquesta festa”.\nEl documental, que ja s’està elaborant amb la recopilació d’imatges antigues i la col·laboració de l’Arxiu municipal, comptarà amb entrevistes a diferents protagonistes de la festa que explicaran la història de la festa i els canvis que ha experimentat en aquests 40 anys. El programa es podrà veure per Tac12, a través de les xarxes socials municipals i, si la pandèmia, ho permet es podrà veure també al Teatre Tarragona. El documental es dividirà en nou capítols: Ninots, Vella Quaresma, Vetlla, Enterrament i testament, Sàtira, Carnaval gastronòmic, Seqüència Ritual, Rues i Disfressa d’Or.\nParal·lelament al documental, també s’està treballant per oferir un projecte pedagògic a les escoles de la ciutat, sobre la història i el llegat del carnaval tarragoní. Tot i que cada any les comparses del Rei i la Concubina visiten les escoles i, fins i tot, algunes d’elles també participen de la Rueta infantil que es fa el divendres de Carnaval, fins ara no s’havia elaborat cap material didàctic i explicatiu. Per resoldre aquesta mancança s’està elaborant una carpeta amb personatges i moments del Carnaval acompanyats de propostes didàctiques. Aquesta documentació es repartirà properament a tots els centres d’ensenyament de Tarragona.\nUna altra de les propostes que s’està treballant per tal de poder dur a terme enguany, és la producció d’una exposició que molt probablement comptarà amb l’exhibició de vestits, guardons i imatges que han quedat per al record. Aquesta activitat programada i d’altres, es donaran a conèixer de manera conjunta properament.


Els primers propietaris podran entrar-hi a viure a finals de l'any vinent, cinc anys més tard del previst inicialment\n3 min. Ordino 21/04/2019 10:14\n651x366 Detalls de com seran els pisos de la Querola. / CONSULTORIA SINGULAR Detalls de com seran els pisos de la Querola. / CONSULTORIA SINGULAR\n651x366 Detalls de la construcció de la Querola. / CONSULTORIA SINGULAR Detalls de la construcció de la Querola. / CONSULTORIA SINGULAR\nMolt a poc a poc, tenint en compte que les obres van començar el 2012, però ja amb termini de finalització marcat. Les obres del projecte de la Querola, de l'arquitecte francès Jean Nouvel, segueixen avançant per tal que els primers propietaris puguin entrar-hi a viure a finals de l'any vinent. Queda per tant un any i pocs mesos perquè aquest projecte arquitectònic singular, ubicat a la parròquia ordinenca, sigui una realitat. Així ho han confirmat des de Consultoria Singular, l'empresa comercialitzadora de la promoció. Asseguren que les obres s'han accelerat darrerament i que ja està pràcticament tota l'estructura finalitzada. En l'actualitat s'estan fent els tancaments de façana de tots els edificis. La finalització de tots els treballs s'ha marcat pel quart trimestre del 2020.\nDe fet, els interessats en adquirir aquests pisos, realitzats amb materials autòctons i que simulen ser una progressió de la muntanya ordinenca, ja poden visitar un casa mostra per comprovar com quedarà dissenyat en el seu interior. Tot i que, recorden des de Consultoria Singular, "cada casa és una peça única, una casa d'autor". En aquest sentit, properament obriran quatre cases mostra més per tenir diverses tipologies per ensenyar.\nEl 28% de la cinquantena de pisos que projecta l'obra ja estan reservats. La previsió, tenint en compte l'interès que genera l'obra, afegeixen des de la consultoria, és arribar a un 40% de compra anticipada a finals d'aquest any. L'entrega dels immobles es farà amb tot el projecte ja acabat, inclòs els espais comuns per a les persones que hi viuran. S'hi faran, entre d'altres, llacs artificials, zona d'aigues, un centre d'interpretació de les molleres (a través d'un acord arribat amb el quart i el comú d'Ordino), i un espai de 'fitness'.\nPerò anar a viure a la Querola de Nouvel no estarà a l'abast de tothom. Tal com es pot comprovar fent un cop d'ull a les pàgines webs d'immobiliàries, un pis de 297 metres quadrats, amb dues habitacions, tres lavabos i dues places de pàrquing, s'eleva fins als 1,1 milions d'euros. En d'altres paraules, el metre quadrat va a 3.859 euros.\nCinc anys de retard\nQuan es va posar la primera pedra de la Querola es va anunciar la seva finalització el 2015. Però la crisi i problemes mediambientals (durant la construcció es va trobar una mollera a la zona), n'ha alentit i retardat fins a cinc anys les previsions inicials.\nFa dos anys, durant una conferència impartida a Andorra, Nouvel va destacar que la Querola "no té res a veure amb el que he fet". Seran immobles "d'autèntica arquitectura i art", en un "solar formidable" i amb "una orientació oberta a les tres valls". Els immobles s'integren a la natura i "es confonen amb el paisatge", va explicar . Per dur-los a terme es van inspirar en les coves i en el concepte antic d'espai "on reunir-se, on protegir-se".


Optimisme de la intelligència | Eurozine\nOptimisme de la intelligència\n(Noves revistes de pensament als Estats Units) Una conversa amb David Marcus\nGràcies a una nova onada de petites revistes de caire intellectual, la passió encomanadissa ha retornat al debat públic als Estats Units. Roman Schmidt conversa amb David Marcus, el qual, com a nou editor de Dissent, està molt ben situat per a oferir una panoràmica de quines són les forces motrius rere aquest moviment genuïnament crític.\nRoman Schmidt: Fa pocs anys semblava que les revistes de pensament estaven destinades a extingir-se, als Estats Units, de manera lenta i sense cridar l’atenció. El seu públic era cada vegada més migrat i d’una edat mitjana que s’acostava gradualment a la d’un dels seus cappares més celebrats, Bob Silvers, que té ara 84 anys i és director de . Tanmateix, al llarg del darrer decenni hi ha sorgit un nou conjunt de revistes, totes les quals semblen interessades a construir un espai per al debat crític més enllà de les universitats. n+1 acaba de celebrar el seu 10è aniversari, cosa que la fa (i als seus editors) tota una veterana enmig de la jove fornada de L.A. Review of Books, The New Inquiry, Triple Canopy i Jacobin. Seria segurament massa agosarat dir que la gent s’agombola a les llibreries esperant a veure què hi posa a la coberta de n+1 com passava a París, als anys 50, amb Les Temps Modernes o amb Kursbuch a Alemanya en l’època del moviment estudiantil. Però no hi ha dubte que de nou ha començat a tenir molt de sentit publicar “petites revistes”. Dissent, vaixell insígnia del socialisme democràtic després de la guerra, forma part també d’aquest ressorgiment, fins al punt que han nomenat coeditor un membre de la seua generació més jove. Què ha passat?\nDavid Marcus: Bé, no puc explicar les raons potser aventurades per les quals Michael Kazin i la resta dels “dissenters” em demanaren d’esdevenir-ne coeditor. Però crec que tens raó quan dius que hi ha un renaixement de les petites revistes als Estats Units a hores d’ara. Podem pensar en raons de tipus econòmic i sociològic. Després de la crisi del 2008 les oportunitats de trobar feina o d’escriure a les revistes més antigues – amb un tiratge important, com ara New York Review, The American Prospect o New Republic – semblava que havien desaparegut. I crec que una nova generació de periodistes intellectuals i de crítics – molts dels quals, d’altra banda, estaven a l’esquerra d’aquestes revistes – se n’adonarenque havien de crear nous instruments per a difondre el que escrivien.\nPerò em sembla que també hi ha hagut raons polítiques. Edmund Wilson observà una vegada que les millors novelles polítiques – novelles com ara Els endimoniats de Dostoievski o L’agent secret de Conrad – apareixien després de períodes de fracàs d’un canvi de signe progressista. És la decepció amb la política institucional el que mou els novellistes a examinar la política radical. El mateix es pot dir de l’esquerra intellectual; guanya vitalitat quan semblen esvair-se escenaris més formals per a l’acció política.\nRS: Penses que aquestes noves petites revistes són producte d’aquesta decepció?\nDM: Sí, i tant. Vull dir, hi ha hagut prou i massa política dolenta al llarg de la dècada i mitja passada, de primer els anys de Bush, després amb l’esfondrament de l’economia, i ara la gestió d’Obama. No és que l’esquerra intellectual haja tombat cap a la introspecció. Encara votem i ens neguitegen les eleccions legislatives del mig mandat. El que passa és que ens hem adonat que una política d’esquerres amb cara i ulls – si més no avui- només pot fer-se fora de la política formal: en moviments extraparlamentaris, en l’activisme obrer de base, en les campanyes públiques i, sí, en les petites revistes. Això esdevé més evident arran de la decisió de Citizens United, quan la política electoral sembla que depèn tant i tant dels diners i quan demòcrates i republicans es veuen obligats a competir pel suport econòmic del món de l’empresa. Una de les funcions de l’esquerra justament ara és de fornir als liberals del mainstream un llenguatge d’oposició, una cosa que d’altra banda petites revistes com Dissent, n+1 i Jacobin han fet sempre molt bé.\nRS: I tanmateix, alhora aquestes petites revistes – les més polítiques com Dissent o Jacobin, però també les de tendència més literària com n+1– depenen, com apuntaves, de les condicions històriques per a tenir clar el seu paper. Això em duu a pensar en el lligam entre Crítica i Crisi, que és el nom que Walter Benjamin i Bertolt Brecht volien haver-li posat a la revista que projectaven si hagués pogut aparèixer a principi de la dècada de 1930, en un moment de crisi política. En la situació actual, fa la impressió que el moviment Occupy pot haver tingut un paper en la revitalització de moltes de les petites revistes als Estats Units.\nDM: Occupy fou certament un moment important per a molta gent d’esquerres. S’ha parlat molt darrerament del fracàs d’aquest moviment Occupy quant a aconseguir cap objectiu mínimament durador. Però em sembla que un dels seus assoliments principals fou no tan sols que va saber mobilitzar una nova generació d’activistes i d’autors sinó també la manera com els va socialitzar. n+1, Jacobin, New Inquiry, totes circulaven ja abans del 2011, però esdevingueren, em sembla a mi, alguna cosa més com a resultat d’aquells dos mesos tan intensos a Nova York, quan aquesta ciutat era una olla en ebullició plena d’organització política i debat públic. I trobe també que l’experiència del que vingué després del crac del 2008 ha fet obrir els ulls a molta gent jove. Totes les sobtades crítiques marxistes de la desigualtat, així com altres de més estructuralistes, començaren a trobar una gran acceptació als Estats Units.\nRS: Bé doncs, podries descriure com és el món de les revistes a hores d’ara? Qui fa què?\nDM: Realment hi ha una gran diversitat política en aquestes petites revistes, i això està molt bé. Jacobin és probablement la més marxista i la més identificada amb un programa de tipus Segona Internacional o Front Popular. n+1 és la més literària i dedicada a l’anàlisi cultural inspirada en l’Escola de Frankfurt, tot i que també han estat difonent recentment bona cosa de crítica radical feminista intelligent. The New Inquiry és potser la més difícil de caracteritzar – i això és, crec jo, un dels seus molts punts forts – però alguns dels seus collaboradors sembla que tendeixen a l’anarquisme i altres cap a variants no socialistes de radicalisme cultural i polític. Dissent és potser la més ecumènica en termes polítics. En part es deu al fet que existim d’ençà de molt més temps. Som referent per a joves i velles feministes, per a socialistes extraparlamentaris i per a Demòcrates d’esquerres, per a sindicalistes conseqüents i per a marxistes oberts. El que té en comú l’equip de Dissent és el compromís amb ideals democràtics radicals i també socialistes. Això ha fet que la nostra crítica cultural i política haja produït de vegades síntesis més aviat sorprenents. Per exemple, alguns dels nostres redactors més joves – gent com ara Sarah Leonard, Sarah Jaffe i Madeleine Schwartz – combinen una perspectiva feminista radical amb una crítica d’inspiració marxista del treball precari i l’economia interior. D’altres, com Michael Walzer, mantenen una visió força singular del socialisme democràtic que deu tant a John Dewey com a Marx.\nRS: I totes les revistes collaboren les unes amb les altres?\nDM: Crec que sí. Hi ha una certa pruïja per destacar i perfilar-se i a més, és clar, diferències d’estil polític i contingut. Però em sembla que tots som beneficiaris de la mateixa comunitat política més àmplia. Tots reclutem els nostres autors en els mateixos ambients. Tots assistim a les presentacions i actes dels altres. Quan vaig venir per primera vegada a Nova York, cap al 2006, ser d’esquerres no era gaire aconsellable per a una persona jove. Ara és força divertit.\nRS: En els seus millors moments, el socialisme europeu semblava que havia de “fer ballar les relacions petrificades”, com va dir Marx en una frase molt coneguda. Però realment no sembla que mai s’haja divertit gaire fent la seua tasca. O en qualsevol cas, no en parla per por a comprometre la seua credibilitat. Un dels aspectes més prometedors d’aquest reviscolament de les revistes intellectuals als Estats Units podria ser, si més no, que la gent sembla que s’ho passa bé fent la seua feina: la tasca de la crítica. Hom pot percebre un mínim de solidaritat entre autors i redactors i editors de revistes. No vull dir que la gent és feliç amb les seues vides i amb el panorama que tenen davant els ulls, però hi ha una certa assertivitat, una força en l’expressió que està molt lluny del fatalisme que regna en l’esquerra intellectual francesa o de la manca de coratge dels alemanys per a trencar amb el consens del mercat.\nDM: Michael Walzer sempre ens ha dit que som “l’esquerra preocupada”. I crec que encara és cert, això. Al capdavall, hi ha un munt de coses per les quals estar preocupats: la violència estatal, al país i a l’estranger, els excessos del poder executiu i el nou Estat de la seguretat, la catàstrofe de l’Orient Mitjà i la desigualtat creixent. Però crec que amb les fraccions més joves de l’esquerra preocupada tot plegat ha agafat un aire diferent, més vital. Hi ha una certa assertivitat en la nostra veu, això és cert. És potser més marcat en les pàgines de Jacobin i de New Inquiry. Però és un fenomen general. Avui en dia sembla clar que necessitem tant l’optimisme de la intelligència com el de la voluntat.\nRS: Quan parlem sobre la situació actual de la publicació de revistes als Estats Units caldria tractar també, ni que siga de passada, el tema de la infraestructura de suport i dels diners. Em fa la impressió que moltes de les revistes intellectuals més importants dels darrers trenta anys – revistes que ja no es publiquen com Partisan Review, Social Text, Constellations i Raritan, o una que ha començat a aparèixer fa poc, Humanity – han funcionat com a “revistes acadèmiques disfressades”, finançades per departaments universitaris benvolents. No és aquest el cas, segons sembla, de la nova onada de revistes de pensament. Pots dir alguna cosa sobre els vostres mecanismes de suport i de finançament?\nDM: Vols dir com sobrevivim? Bé, per a ser sincer, de vegades jo també m’ho demane. Dissent és, com sempre n’ha dit Michael Walzer, una qüestió de pur voluntarisme. Cap sindicat ni partit polític ens finança. I la vidriola tothora, o gairebé, està a punt de buidar-se. Sospite que el mateix els passa a les nostres revistes germanes més joves. En dècades passades hi havia una mena de relació parasitària amb l’acadèmia, quan editors i autors feien la seua feina de professors durant el dia i després la tasca d’edició o d’escriure a la nit. Fou aquest el cas de la primera generació d’editors de Dissent – gent com ara Irving Howe i Lew Coser – i també de la segona generació d’editors – per exemple, els dos Michaels. Avui les coses són una mica diferents. El mercat de treball acadèmic està molt saturat i les poques places que s’hi ofereixen estan sovint reservades a gent que fa un treball altament especialitzat.\nPerò no crec que això siga del tot dolent. Ha fet que molts joves acadèmics – i jo en done testimoni, perquè en forme part – hagen passat a treballar en qüestions més públiques i polítiques: llicenciats i doctorats dedicats a organitzar moviments locals de protesta, que escriuen per a públics més amplis i amb menys interès per fer una carrera acadèmica. De fet, gosaria dir que alguns dels millors crítics d’avui – gent com Christine Smallwood, Nikil Saval o Elif Batuman – són tots individus que després de doctorar-se van decidir de fer una carrera a base d’escriure en grans i petites revistes.\nAra, també és cert que això determina un sentiment molt fort de precarietat, tant en els autors com en les revistes. Dissent, n+1 o The New Inquiry necessiten trobar altres mecanismes per a fer que els comptes quadren. Tenim una plantilla de tres persones i una altra a mitja jornada – tots remunerats i amb assegurança sanitària – i un local. Paguem els nostres autors i collaboradors i a més necessitem grans quantitats de cafè. Cobrim al voltant de la meitat de les nostres despeses amb la “cosa mateixa” i la resta prové d’altres fonts, com ara drets de reproducció, venda d’exemplars, bases de dades com el Project Muse, i donacions, que si he dir la veritat em posen bastant nerviós perquè no tenim gaires amics rics. Michael Kazin remarca sempre que tenim un pressupost que és igual al salari d’un professor de dret. Bé, la meua esperança és que alguns d’aquests professors de dret, titulars o catedràtics, amb simpaties d’esquerres comencen a fer-nos donacions.\nRS: De fet, no és gaire el que podeu recaptar a partir de subscripcions i actes de presentació… No seria aquesta la limitació d’una situació, d’altra banda tan estimulant, com la que pintaves adés? Certament, ara hi ha una nova generació d’autors de gran talent que s’han apartat dels mitjans massius. Per descomptat, això és bo per a les petites revistes. Però també significa que aquests autors manquen ara de recursos per a fer articles amb una forta recerca al darrere. Parlant d’optimisme de la voluntat i d’optimisme de la intelligència, no hauríem potser de pensar més seriosament en les possibilitats de noves revistes intellectuals “mitjanes” als Estats Units i a Europa?\nDM: Seria meravellós, però en sóc força escèptic quant a les possibilitats reals. El mercat de revistes en paper està avui tan segmentat als Estats Units que fins i tot revistes com The American Prospect, The New Republic i Harpers estan lluitant per no enfonsar-se i romandre en una posició “mitjana” quant a dimensió. No hi ha dubte que amb els recursos escaients una revista com Dissent o n+1 podria augmentar molt les subscripcions mitjançant campanyes directes per correu, que són molt cares, el tipus de campanya que fa pujar el tiratge de les revistes esmentades i gairebé de qualsevol altra “gran revista”. Però no voldria fer això si fos per acabar més o menys com aquestes. En la meua opinió, les petites revistes ocupen un lloc fonamental en la cultura nord-americana. Des de The Dial fins avui, han concentrat les seues energies en la crítica. Aquest és, em sembla, el seu mitjà més efectiu, aquest lent i dur cavar forats, anar desplaçant poc a poc el discurs públic cap a l’esquerra. Vam veure que passava una cosa així el 2011 amb el moviment Occupy quan la queixa sobre la desigualtat entre 99% de la població i l’1% més ric començà a entrar en els discursos dels liberals del mainstream. I pense que veurem una cosa semblant com a resultat del moviment de protesta que està apareixent al voltant de la violència policial i el racisme. Ho repetiré: estic convençut que no serà de cop i volta, un esclat sobtat, sinó el resultat del treball lent i sostingut d’oposició que sempre ha estat el distintiu d’una esquerra compromesa amb el canvi social a través de mitjans democràtics. La nostra esperança és que un dia les nostres idees prevaldran.\nTranslated by Jaume Soler\nContributed by L'Espill © David Marcus, Roman Schmidt / L'Espill / Eurozine


Revisió de 23:16, 13 març 2006 (mostra codi font)\nAferrer (Discussió | contribucions)\nRevisió de 22:20, 16 març 2006 (mostra codi font)\nLa veritat és que no me'n record gaire dels primers anys a primària així que passaré directament a les coses q m'en record...:\nUn gran joc on-line que va descobrir en Damià Ramos i que al final vam acabar jugant ell, en Francesc R., en Francesc B., en Manuel S. i jo. En teoria hi jugaríem mentre aconseguiem un altre joc millor, peró al final, ens va agradar més aquest i ja no ens hi em desferrat!\nUn gran joc on-line que va descobrir en Damià Ramos i que, al final, vam acabar jugant ell, en Francesc Rul·lan, en Francesc Bassa, en Manuel Serrano i jo! En teoria hi jugaríem mentre aconseguiem un altre joc millor, peró al final, ens va agradar més aquest i ja no ens hi em desferrat!\nUna de les coses bones d'aquest joc és que hem conegut gent d'arreu del món. Osigui que no ens hem quedat sense vida social! El contrari, l'hem ampliat!\nUna de les coses bones d'aquest joc és que hem conegut gent d'arreu del món. Per tant, no ens hem quedat sense vida social! El contrari, l'hem ampliat!\nRevisió de 22:20, 16 març 2006\nAndreu Ferrer Cabalin\nData de naixement 12 de Març del 1990\nLloc de naixement Clinica rotger\nUn llibre/comic llibre: el hobbit/comic: Orphen\nUn joc Final Fantasy VIII Ragnarok\nUna pel·li Police Story (cualsevol)\nUn esport Arts marcials (en general)\nUn ídol Jackie Chan, Tony Jaa, Daisuke\nun hobbie Jugar a l'ordinador\nUna cançó Zetsubou ni Sayonara\nUn plat de menjar Pomes al forn\nUn power ranger vermell\nUn grup de mùsica Kagerou\nUn amor platònic Escarlette Johanson\nUn gran joc on-line que va descobrir en Damià Ramos i que, al final, vam acabar jugant ell, en Francesc Rul·lan, en Francesc Bassa, en Manuel Serrano i jo! En teoria hi jugaríem mentre aconseguiem un altre joc millor, peró al final, ens va agradar més aquest i ja no ens hi em desferrat! Una de les coses bones d'aquest joc és que hem conegut gent d'arreu del món. Per tant, no ens hem quedat sense vida social! El contrari, l'hem ampliat!\nObtingut de «http://wiki.matadejonc.cat/index.php?title=Andreu_Ferrer&oldid=6620»


Parròquia de Sant Bartomeu - MONTFERRI (CATALUNYA)\nAltitud: 229 metres.\nEsglésia bàsicament del XIV amb restes d'una anterior del segle XII. Consta d'una nau de tres trams amb una estructura de pedra formada per tres arcs torals apuntats de pedra picada d'època gòtica prolongats per unes semi-columnes monolítiques de pedra amb capitells mensuliformes; sostenen una volta de llunetes força posterior. La capçalera poligonal té cinc costats. El cor amb una barana de balustres de fusta descansa en un arc carpanell i en una volta de llunetes.\nLa façana neoclàssica és del 1789; està arrebossada i pintada de groc marronós; té el portal en arc rebaixat resseguit per motllures prolongades en els muntants, una fornícula amb imatge envoltada de decoració abarrocada està situada al seu damunt i una finestra rectangular es troba a sobre seu; una cornisa amb una curvatura convexa en posició molt horitzontal corona el frontis. Els murs laterals tenen paraments de paredat.\nDimensions: 17'46 x 6'60 x 8'17 metres respectivament de llargada, amplada i alçada; des del fons de les capelles laterals l'amplada total arriba als 16 metres.\nCampanar neoclàssic del 1797. El seu primer alt cos té planta gairebé quadrada (5'10 x 5'20 m); el segon és vuitavat; en ell s'hi ubica la cel·la que està oberta amb quatre finestres d'arc apuntat, una a cada cara alterna damunt fines impostes; per damunt hi ha una motllura i, per coronament, una cornisa motllurada i una alta torrella octagonal amb quatre finestres d'arc de mig punt, una a cada costat altern i amb els caires recorreguts per contraforts sinuosos, triple cornisa amb pinacles als angles i cúpula un pèl apuntada de vuit sectors triangulars. Els seus murs tenen paraments de paredat amb carreus irregulars a les cantoneres; als cossos vuitavats els paraments estan arrebossats i pintats de blanc. Un rellotge d'esfera es troba a la cara llevantina al capdamunt del primer cos que queda separat dels superiors per un fina motllura.\nS'hi puja per una escala sobre voltes des d'una porta exterior; està arrapada als murs i deixa un ull central tancat per envans. Té graons d'obra i, a partir del pis on s'ubica la maquinària del rellotge, es fa molt estreta; s'entra a la cel·la per una trapa avui tancada per una fusta que hi encaixa; amb ella es tracta d'evitar que entrin els coloms; per accedir a la torrella hi ha una escala de gat protegida per cercles i s'hi arriba per una trapa oberta a la volta.\nSituació: adossat a l'ala dreta del temple fent angle al sud-est del frontis encarat a migjorn.\nAlçada: 32'59 metres.\nIdentificador: IPA: 2279\nDolores ROSES ATZENETA 1956 41 41\nPia ROSES ATZENETA 1956 56 104\nMONTFERRI: Campanes, campaners i tocs


altell44 dislèxia | Altell44 - Logopèdia i reforç escolar, el teu centre a Manresa\nTag Archives: altell44 dislèxia\nSímptomes de la dislèxia\nPosted on Abril 22, 2015 by altell44logopedia\nLa dislèxia és una dificultat específica d’aprenentatge de la lectoescriptura de caràcter persistent i específic. Aquesta alteració implica una manera diferent d’adquirir els processos de lectura i escriptura.\nUna dificultat d’aprenentatge no és un impediment per a aquest, les vies per a poder construir aprenentatges són múltiples. És important reconèixer i diagnosticar la dislèxia per tal d’adaptar l’aprenentatge a les característiques dels nens i nenes.\nLes dificultats i confusions per llegir i escriure són habituals en tots els nens que ho estan aprenent, però podríem parlar de 10 símptomes clars. Aquests són els que ens poden fer alertar de la dificultat específica i ens permetran realitzar la demanda al psicòleg, logopeda i/o pedagog perquè es dugui a terme la valoració adient:\nPot existir l’antecedent de retard lleu en l’adquisició del llenguatge parlat: ser tardans en començar a dir les primeres paraules i les primeres frases, poca fluïdesa en la seva expressió oral i també poden tenir dificultats per entendre el que se’ls diu.\nTarden més a aprendre a llegir i escriure. Dificultat en l’associació del so amb la lletra (correspondència fonema-grafema). La lectura és lenta i feixuga, amb pauses, repeticions i rectificacions. Una lectura poc automatitzada que requereix molt esforç.\nQuan escriuen, i a vegades quan parlen, poden presentar confusions de paraules de sons semblants (cava per cova), supressió de sons (baç per braç), confusió de grafemes semblants (b – d, m – n, p – q, a – e – o), canvis en l’ordre dels sons (part per prat), dificultat per a mantenir l’ordre seqüencial en paraules polisil·làbiques (pecúl·lila per pel·lícula)\nÉs habitual observar escriptura en mirall, escrivint lletres al revés com si les estiguéssim veient a través d’un mirall.\nManca d’atenció i concentració.\nDificultats de ritme, coordinació, equilibri i orientació.\nVariabilitat en el nivell acadèmic: etapes en que es mostren atents i motivats i d’altres en que mostren una manca d’interès enorme en tot el que fa referència als aprenentatges escola.\nSón nens curiosos i molt creatius.\nPoca memòria a curt termini.\nPobresa de vocabulari i dificultat per aprendre paraules noves. Dificultat per anomenar colors, lletres, nombres… quan es comencen a aprendre. Dificultat per a memoritzar seqüències verbals: dies de la setmana, mesos de l’any, abecedari, taules de multiplicar…\nFonts: http://www.educayaprende.com, Per què em costa tant aprendre? (Anna Sans Fitó)\nPosted in lecto-escriptura, Trastorns d'aprenentatge\tTagged altell44 dislèxia, dificultats d'aprenentatge Manresa, lecto-escriptura Manresa, logopeda dislèxia Manresa, reeducació dislèxia, reeducació lectoescriptura Manresa, símptomes dislèxia


Setembre de 2014 – onfarmaline\nPolls? Tenim la solució!\nAmb la tornada a l’escola és molt possible que reapareguin els polls als caps dels nostres fills.\nEls polls són un problema universal que tan pot afectar als nens com als adults, així que pares i mestres estigueu a l’aguait! Es poden veure a simple vista i el seu contagi és exclusivament per contacte directe (els polls no salten ni volen!), és a dir, de cabell a cabell, per proximitat dels caps dels nens o pel fet de compartir gorres, pintes o raspalls.\nEl símptoma principal és la picor al cap, per tant, si veiem que els nostres nens no paren de rascar-se el cap, caldrà que prenem especial atenció!\nCal que examinem amb cura l’arrel del cabell amb l’ajuda d’una llemenera (pinta de pues estretes específica per retirar polls i llémenes), sobretot a la zona del clatell i darrere les orelles.\n3 passos per combatre’ls:\nMatar tant els exemplars adults com les llémenes amb una loció de silicona, que actua asfixiant el poll evitant que respiri correctament i matant-lo per ofec. S’aconsegueixen taxes d’eradicació molt elevades, tant de polls com de llémenes.\nEliminar els individus morts del cabell amb l’ajuda d’una bona llemenera, un cop els hi haguem rentat el cap amb el xampú habitual.\nEvitar que tornin a infectar, és a dir, cal repetir el procediment al cap d’una setmana. També existeixen repel·lents per prevenir la reinfestació tan en format xampú com en esprai desenredant.\nAra ja saps com eradicar-los de casa teu! 😉\nEtiquetes antipolls, contagi, llémenes, llemenera, polls, repel·lents, silicones\nVèncer l’insomni de forma natural\nEl ritme de vida frenètic en que vivim actualment, provoca que moltes persones pateixin insomni, és a dir, que els costi iniciar o mantenir el son.\nDespertar-se sovint, tenir dificultats per adormir-se o no poder-ho fer són problemes que alteren la qualitat de vida el qui ho pateix, ja que dormir és imprescindible per viure, per a l’aprenentatge i per a la memòria, entre altres funcions vitals.\nPer què tinc insomni?\nMals hàbits de son o d’estil de vida.\nAlteracions en el ritme normal de vida degut a problemes familiars, laborals…\nDesordres emocionals com ara estrès, ansietat o depressió.\nMalalties puntuals o cròniques.\nConsum d’alcohol, tabac i determinats medicaments.\nJet-lag en persones que viatgen molt o van de vacances.\nSigui per la raó que sigui, el no dormir bé fa que patim irritabilitat, cansament, deteriorament de la memòria, falta de concentració, pèrdua de motivació, somnolència…\nCom puc tractar l’insomni?\nPodem combatre’l fent senzills canvis en els hàbits de vida. Si tot i modificar aquests hàbits us costa agafar el son, proveu l’ alternativa natural, eficaç i sense efectes secundaris!\nlligue 24 Setembre 2014\nEtiquetes ansietat, dormir, estrés, insomni, somnolència\nClaus per afrontar l’ansietat\nSentir ansietat en algun moment és normal i forma part de la vida quotidiana. El problema ve quan la patim de forma crònica i no aconseguim sortir d’aquest espiral.\nEs tracta d’una emoció natural negativa que pot ser deguda a un canvi o excés de feina, la pèrdua del lloc de treball, una mudança, una separació o una nova relació, la malaltia o la pèrdua d’un ésser estimat…\nCom podem detectar-ho?\nAlguns símptomes que ens avisaran de la presència d’un trastorn d’ansietat són: tenir por o temor davant de circumstàncies normals, pensar sempre que pot passar alguna cosa dolenta, tenir sensació de fatiga, dificultat per concentrar-se, pèrdua de memòria o insomni.\nEs sol manifestar a través de dolors, tremolors, vertígens, marejos, formiguejos, sequedat a la boca, diarrees, dolors abdominals, cansament o malestar general.\nNo abusar de la cafeïna, l’alcohol i altres excitants.\nFer exercici físic que ens permeti alliberar tensions.\nOrganitzar el temps prioritzant les activitats de més importància.\nEvitar la sobrecàrrega d’obligacions.\nCompartir les emocions amb algú altre.\nPlanificar les situacions que poden ser estressants.\nOrdenar l’espai personal per aconseguir un ambient confortable.\nSi tot i seguir aquestes recomanacions veus que no te’n ensurts, prendre alguna planta medicinal, com ara la valeriana, t’ajudarà a estar més tranquil i relaxat.\nlligue 18 Setembre 2014\nEtiquetes ansietat, estrés, malestar, negatiu


Entren en vigor els continguts revisats i actualitzats de l'ACTIC - Notícies de l'Ajuntament de la Vila de Masquefa\nEntren en vigor els continguts revisats i actualitzats de l’ACTIC\nDes del 19 de febrer les proves de l’ACTIC, el certificat digital de la Generalitat que acredita, davant qualsevol empresa o administració, el nivell de coneixement en l’ús de les Tecnologies de la Informació i la Comunicació, tenen com a referència els continguts competencials revisats i actualitzats que es van publicar fa dos mesos en l’annex de l’Ordre EMO/417/2012.\nEls nous certificats que s’obtenen incorporen la referència als continguts aprovats per aquesta norma, a diferència dels anteriors, que es refereixen als continguts aprovats pel Decret 89/2009.\nLa revisió ha consistit en una reestructuració parcial dels indicadors i una millora del text, sense que comporti introduir nous conceptes. L’actualització ha consistit en canvis de poca envergadura en les competències C1, C2 i C3; per tant, en queda exclòs el nivell 3. En conseqüència, els certificats avançats no s’actualitzen.\nEls certificats bàsics o mitjans obtinguts a partir de proves fetes segons els continguts anteriors no perden validesa administrativa. La conveniència de tenir un certificat actualitzat depèn de la valoració que en faci el titular o la persona que el requereix en un procés laboral o formatiu.\nTota la informació sobre els continguts —antics i nous— i els canvis que s’hi han efectuat es pot trobar en l’apartat “Documentació de referència” del portal www.actic.cat.\nForma’t a Masquefa per obtenir l’ACTIC\nEn l’actual Societat de la Informació i la Comunicació el certificat ACTIC és cada vegada més valorat per part de les empreses i les institucions.\nEl Centre Tecnològic Comunitari de Masquefa organitza regularment cursos de preparació de la prova d’obtenció de diversos nivells del certificat ACTIC. A més, cada divendres s’hi pot fer l’examen, de 10 del matí a 12 del migdia. També ofereix a tots els estudiants connexió gratuïta a Internet per a preparar l’examen.


(S'ha redirigit des de: Sociològica)\nLa sociologia és la ciència general de la societat i, per tant, la més fonamental de les ciències socials. Estudia la realitat social contemporània com el producte d'una sèrie de processos històrics que anomenem, en conjunt, modernitat, i que inclou la creació de l'estat liberal, les revolucions científica i industrial, el nacionalisme, el moviment obrer, el colonialisme i la descolonització, la globalització, i el neoliberalisme, entre d'altres. Se centra en aspectes com la política, el gènere, la raça, la ciència i la tecnologia, el crim, la desviació, o el treball. És difícil, no obstant, elaborar una definició tècnica de la sociologia, ja que com a disciplina es va originar i desenvolupar en el context dels mateixos processos històrics que estudia i, aleshores, és un corrent de pensament en constant evolució.\nFou constituïda al segle XIX pels anomenats pares de la sociologia: Karl Marx, Émile Durkheim i Max Weber. Les seues obres trencaren amb la tradició liberal en filosofia i promulgaren l'estudi empíric de la realitat social. Segons aquests pensadors, els fenòmens socials són construccions socials, és a dir, en comptes d'estar regits per principis morals abstractes i universals, són el producte de processos històrics complexos i concrets. Les principals contribucions al pensament social des del segle XIX han estat vinculades a la sociologia, amb les obres de Georg Simmel, Alexis de Tocqueville, Antonio Gramsci, Louis Althusser, Theodor Adorno, Walter Benjamin, Herbert Marcuse, Michel Foucault, Pierre Bourdieu i, en l'actualitat, Bruno Latour, Donna Haraway, Judith Butler, Anthony Giddens, Zygmunt Bauman, Ulrich Beck, Manuel Castells o Slavoj Zizek.\n1.1 Pensament social presociològic\n1.3 Els segles XX i XXI\n2 Disciplines i temes d'estudi\n3 Paradigmes dominants\n4 Sociologia com a ciència\n4.1 Relació amb altres disciplines\n5 La imaginació sociològica\n6 Sociòlegs importants\nL'origen de la sociologia s'emmarca en un context definit pels aclaparadors canvis propiciats per les dues grans revolucions que tingueren lloc a Europa durant el segle XVIII i el segle XIX. La Revolució Francesa assenyala el triomf d'idees i valors seculars com la llibertat i la igualtat sobre l'ordre tradicional. Les ciències i les realitats s'independitzen de la religió. La segona gran revolució començà a Gran Bretanya a la darreria del segle XVIII, fou la Revolució Industrial: un ampli espectre de transformacions socials i econòmiques que envoltà el desenvolupament d'innovacions tecnològiques com l'energia de vapor i les maquinàries que propulsava. L'auge industrial produeix un enorme desplaçament de llauradors cap a les fàbriques de les ciutats, el que generà una ràpida expansió d'àrees urbanes i propicià noves relacions laborals.\nLa demolició de les formes de vida tradicionals féu que els pensadors acceptaren el desafiament de desenvolupar noves interpretacions tant del món social com del món natural, partint de la constatació d'una existència autònoma de la societat, com a realitat concreta i com a categoria del pensament.\nLa sociologia va adquirir validesa al llarg del segle XIX com a expressió científica del positivisme d'Auguste Comte, i va assolir la maduresa amb la sociologia marxista i les obres d'Émile Durkheim (que derivarien en el funcionalisme) i Max Weber (que derivarien en l'interaccionisme).\nPensament social presociològic[modifica]\nA la Il·lustració es va discutir sobre l'estat natural de l'home, en oposició a l'estat social; mentre que per a Jean-Jacques Rousseau aquest estat natural era positiu i dels altres venien els problemes (doctrina heretada per l'existencialisme) per a Hobbes l'ésser humà és per definició un animal en perpètua lluita i la societat limita la seva agressivitat amb lleis. Sorgeix aleshores el contracte social, pel qual cada persona se sotmet al conjunt.\nAuguste Comte va ser el primer a proposar la sociologia com una ciència que podia descriure amb lleis i mètode com funcionava la societat, més enllà de troballes o síntesis individuals. Émile Durkheim va seguir aquesta teoria, aplicant-la als actes socials en esferes molt diveses som la família o l'educació, que després esdevindrien subdisciplines sociològiques de ple dret.\nEl nucli de la sociologia del segle XIX va ser el treball i com aquest formava classes socials amb vides diferents, estava per tant molt marcada per la revolució industrial i els seus canvis (per exemple el pensament de Karl Marx). Max Weber per la seva banda va analitzar el poder que emanava d'aquests grups.\nEls teòrics d'aquesta època estaven marcats pel positivisme i per l'intent d'aplicar a l'ésser humà i el seu entorn les troballes de les ciències naturals. L'enfocament, en conseqüència, era sobretot quantitatiu i empíric, amb la inducció per establir tendències socials explicatives. Al final del segle va sorgir una reacció contra aquesta visió, posant l'èmfasi en la interpretació i no en la simple acumulació de dades i evolucionant cap a paradigmes més qualitatius, com per exemple Georg Simmel.\nEls segles XX i XXI[modifica]\nEl segle XX va viure la separació de la sociologia en corrents metodològics divergents: el funcionalisme, l'interaccionisme simbòlic, el constructivisme, la teòrica crítica o la desconstrucció, entre d'altres, mentre alguns teòrics continuaven en el camí del positivisme. Aquests corrents sovint no són exclusius de la sociologia, sinó que beuen d'altres ciències, en una visió més interdisciplinària.\nCom a temes, continuen explorant-se els del segle precedent però sorgeixen noves preocupacions, com els grups socials, la contracultura, la transmissió de valors i normes i configuracions socials diferents a les tradicionals. Amb l'aparició d'Internet es va prestar també atenció a les societats virtuals i com afectaven a la identitat.\nDisciplines i temes d'estudi[modifica]\nLa sociologia s'ocupa de temes molt diversos, referents a l'organització dels individus en grups. Alguns dels temes més rellevants de la recerca sociològica són\nDes d'un bon començament apareixen diverses branques com la sociologia marxista o del conflicte, el funcionalisme, l'interaccionisme i, a partir de l'obra d'antropòlegs com Claude Lévi-Strauss, l'estructuralisme cadascuna amb les seves tesis, hipòtesis i anàlisis. La varietat del camp d'estudi explica la varietat d'enfocaments i mètodes d'anàlisi però hi ha dos paradigmes dominants: l'holístic i l'atomista.\nParadigma holístic: Creu que la societat és un tot superior a la suma de totes les accions, persones i conceptes. Aquest tot preexisteix a l'home, que s'hi ha d'adaptar (procés de socialització), sovint amb coerció, en sigui o no conscient. L'èmfasi de l'estudi estarà en les relacions de la història i les institucions.\nSociologia com a ciència[modifica]\nLa sociologia no es redueix a la recopilació i exposició de dades empíriques. Aquestes es basen en l'observació però han de possibilitar les generalitzacions i finalment ha d'elaborar teories sobre la realitat social, que han de sotmetre's a la verificació. En aquesta fase final poden sorgir altres generalitzacions o bé es pot invalidar tota o part de la teoria i això ens aboca a caracteritzar la sociologia com una ciència oberta, no dogmàtica, cumulativa.\nTanmateix, la sociologia és peculiar quant al grau de generalització de les seues teories, ja que se situa, en la majoria dels casos a mig camí entre les teories omnicomprensives i les teories arrelades. Fou Robert K. Merton, qui suggerí que el marc més adient d'aquesta ciència era elaborar ‘theories of the middle range’, és a dir: plantejaments teòrics d'abast mitjà encaminats a parcel·les restringides de la realitat, facilitant-ne així la comprensió.\nA causa del seu ampli objecte d'estudi, la sociologia sovint interacciona amb altres disciplines. Comparteix amb l'antropologia el focus en l'ésser humà, si bé l'antropologia fa més èmfasi en el passat i en el que defineix la persona i no tant en l'entorn. Amb les ciències polítiques té en comú l'aproximació a les estructures d'organització, de poder i de control, temes que també apareixen a la filosofia social. En l'estudi de les característiques del sistema s'aproxima a l'economia, amb punts de connexió amb la geografia.\nEn un altre nivell, es relaciona amb els estudis culturals, religiosos i literaris per l'afany d'analitzar l'entramat simbòlic que envolta l'home. Igualment s'apropa a la psicologia en analitzar els aspectes no materials de la vida humana, mentre que la sociobiologia és una ciència híbrida que mostra els punts de contacte entre la sociologia i la biologia en destriar què és innat i què és après en el comportament de persones i comunitats.\nPot ser afí al treball social o a la filosofia crítica en el seu vessant de denúncia, quan no solament es descriu el sistema sinó que s'assenyalen les desigualtats que provoca entre els diferents grups socials. I si el que es posa en qüestió és el coneixement, aleshores es relaciona amb els estudis de ciència i societat.\nLa imaginació sociològica[modifica]\nAquesta expressió donà títol a una de les obres més conegudes del sociòleg nord-americà Charles Wright Mills, nascut a Waco (Texas) l'any 1916 i mort l'any 1962. Defineix l'enfocament –i l'actitud vital- d'un sociòleg quan encara l'anàlisi de qualsevol realitat social. La imaginació sociològica ens capacitaria per veure les interseccions entre la nostra història i biografia personal i l'evolució de la societat.\nDes d'aquesta perspectiva, amb la imaginació sociològica es recorre el camí que va de l'observació quotidiana, individualitzada i íntima cap a les generalitzacions; així el sociòleg pot valorar quins són els factors predominants (culturals, polítics, econòmics, etc.) en cada situació.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Sociologia&oldid=20488350»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 15 nov 2018 a les 17:02.