Components d'una xarxa\nClassificació de les xarxes\nProtocols, serveis i arquitectures\nArquitectura per capes\nModels de referència\nLa descripció total del procés de la comunicació per xarxa és força complexa si s’entén com un tot. Amb aquest punt de vista es presenten diferents maneres de descriure els processos de comunicació, els anomenats models de xarxes.\nAquests models de xarxes són el resultat de pensar, de centrar esforços, en el disseny de les xarxes, i aquest procés és el que denominen l’arquitectura de xarxa.\nPer què necessita la informàtica una arquitectura? Per resoldre aquesta qüestió us heu de fixar amb l’evolució històrica de la informàtica. Als inicis de la informàtica el disseny d’un ordinador resultava en si mateix una tasca tan complexa que no es considerava la compatibilitat amb altres models d’ordinadors; la preocupació fonamental era que el disseny fos correcte i eficient. Per tant era necessari crear per a cada nou model d’ordinador un nou sistema operatiu i un conjunt de compiladors. Els programes escrits en llenguatge màquina o en assemblador (que aleshores eren la majoria) havien de ser pràcticament per a cada nou model d’ordinador.\nEl llenguatge màquina és programar un ordinador introduint-hi valors binaris que corresponen a les instruccions i dades a usar. És el primer llenguatge de programació que es va usar.\nL’any 1964 l’empresa d’informàtica IBM (en anglès international business machines) va anunciar un nou ordinador anomenat Sistema/360. Es tractava en realitat d’una família d’ordinadors formada per diferents models que compartien una arquitectura comuna (fou la primera vegada que s’utilitzava aquest terme relacionat amb els ordinadors). L’arquitectura establia unes especificacions comunes que feien compatibles tots els models de la família (conjunt d’instruccions, forma de representar les dades, etc.), i així es podien executar els mateixos programes, utilitzar el mateix sistema operatiu, compiladors, etc., en tota la família. Aquesta constava d’un conjunt d’ordinadors de potències i preus diversos. El nom 360 es va triar tenint en compte la dècada en què es creà (els anys 60) i a la idea que era una arquitectura polivalent, que pretenia servir per a aplicacions de tot tipus (360º, és a dir, pot anar en totes les direccions).\nEl llenguatge assemblador és un llenguatge a baix nivell, en el que es programa un ordinador usant el conjunt d’instruccions bàsiques que pot implementar un processador concret. De fet és una representació textual del codi màquina.\nL’arquitectura 360 ha anat evolucionant fins desembocar els nostres dies en l’arquitectura ESA/390 (en anglès enterprise systems architecture/390, sistema d’arquitectura per empreses/390), utilitzada en els grans ordinadors IBM (mainframes, ordinadors centrals) actuals, que encara són la base de les aplicacions crítiques en grans empreses (bancs, línies aèries, etc.).\nTots els fabricants d’ordinadors actuals utilitzen una o diverses arquitectures com a base per al disseny dels seus equips. Per tant, es va plantejar l’arquitectura per aprofitar programes, sistemes operatius d’un model antic respecte a un de nou i per ordenar el disseny dels ordinadors.\nPel que fa a les xarxes va passar un fenomen similar, atès que les primeres xarxes d’ordinadors tingueren uns inicis molt similars als primers ordinadors. Les xarxes i els protocols es dissenyaven pensant en el maquinari a utilitzar en cada moment, el moment actual, sense tenir en compte l’evolució previsible, ni per suposat la interconnexió i compatibilitat amb equips d’altres fabricants (segurament molts creien que ja era prou feina aconseguir que les coses funcionessin amb els seus propis equips). Però penseu com ha evolucionat tot, ja que ara estan tots connectats a la mateixa xarxa (Internet), i això dóna la idea de la importància del concepte de l’arquitectura. Bé, a mesura que la tecnologia avançava i es millorava la xarxa es visqueren experiències semblants a les dels primers ordinadors (la història es torna a repetir): els programes de comunicacions, que havien costat molt d’esforç de desenvolupament, havien de ser reescrits per utilitzar-los amb el nou maquinari, i degut a la poca modularitat no es podia aprofitar pràcticament res del codi.\nEl problema es resolgué de manera anàloga al que s’havia fet amb els ordinadors. Cada fabricant va elaborar la seva pròpia arquitectura de xarxa, que permetia independitzar les funcions i el software (programari) del hardware (maquinari) concret utilitzat. Era el primer pas cap a la modularització. D’aquesta manera quan es volia canviar algun component només calia substituir la funció o el mòdul afectat. La primera arquitectura de xarxes fou anunciada per IBM l’any 1974, just deu anys després d’anunciar l’arquitectura S/360, i es va denominar SNA (systems network architecture, sistemes d’arquitectura de xarxa), que era una arquitectura dissenyada per nivells o capes.\nL’arquitectura SNA (systems networks architecture) es basa en la definició de set nivells o capes, cada una de les quals ofereix una sèrie de serveis a la següent, la qual es recolza en aquesta per implementar els seus, i així successivament. És el fonament d’una arquitectura per capes. Cada capa pot implementar-se en maquinari, programari o una combinació d’ambdós.\nEl mòdul (hardware, maquinari i/o software, programari) que implementa una capa en un determinat element de la xarxa ha de ser substituïble sense que afecti la resta, sempre que el protocol utilitzat es mantingui inalterat.\nDit en altres paraules, SNA és una arquitectura altament modular i estructurada. Aquest model de capes jerarquitzades ha estat la base de totes les arquitectures de xarxa actualment en ús, incloses les basades en el model OSI (open system interconnection, sistema obert d’interconnexió) i el TCP/IP (transmission control protocol/Internet Protocol, protocol de control de transmissió).\nA continuació definirem què és una capa i com es relacionen entre elles.\nUna capa és cada un dels diferents nivells independents en què està estructurada l’arquitectura de xarxa.\nLes idees bàsiques del model de capes són les següents:\nLa capa n ofereix una sèrie de serveis a la capa n + 1.\nLa capa n només veu els serveis que li ofereix la capa n - 1.\nLa capa n en un determinat sistema només es comunica amb la seva homòloga en el sistema remot (comunicació d’igual a igual o peer-to-peer). Aquesta conversa s’efectua d’acord a una sèrie de regles conegudes com protocol de la capa n.\nEl conjunt de protocols que utilitza una determinada arquitectura en totes les seves capes es denomina pila de protocols (protocol stack en anglès); així és freqüent escoltar parlar de la pila de protocols OSI, SNA, TCP/IP o DECNET (acrònim de digital equipment corporation o paquet de protocols de l’empresa), per exemple:\nQuan un sistema desitja enviar un missatge a un sistema remot normalment la informació es genera en el nivell més alt; conforme va descendint es produeixen diverses transformacions, per exemple addició de capçaleres, de cues, d’informació de control, la fragmentació en paquets més petits si és molt gran (o més estranyament la fusió amb altres si és massa petit), etc. Totes aquestes operacions s’inverteixen en el sistema remot en les capes corresponents, i s’arriba en cada cas a la capa corresponent en el destí amb un missatge igual a l’original.\nLa informació a transmetre es va intercanviant entre les capes. Aquest intercanvi entre dues capes consisteix en què a l’origen cada capa afegeix a la informació a transmetre la seva informació de control, i cada capa en el destí analitza i extreu la informació de control. Per exemple, si un ordinador (host origen) vol enviar les dades a un altre (host destí), el primer que es fa és empaquetar les dades, i a mesura que aquestes dades es van propagant entre les capes, se’ls van afegint capçaleres (informació de control) en cada capa. Quan aquesta informació arriba al destí, les capçaleres de control s’extreuen a mida que la informació va passant per les capes fins arribar a proporcionar les dades finals a l’usuari. A la figura, es mostra un esquema de com les dades al transitar per les diverses capes se’ls va afegint la informació de control.\nFigura Exemple visual d’encapsulament\nAquest procés d’anar empaquetant les dades i que cada capa afegeixi la seva informació de control (les capçaleres) s’anomena encapsulació.\nServeis i protocol\nEn una arquitectura de capes hi ha una comunicació entre elles, oferint o rebent serveis. Per altra banda, aquesta comunicació estarà fixada per unes normes, que és el protocol.\nUn servei és el conjunt de funcionalitats, eines o operacions que subministra una capa a una altra. Per tant, una capa podrà usar els serveis de les seves capes consecutives.\nEl sistema operatiu s’encarregarà de definir una interfície de programari definida entre capes per poder usar els serveis de les capes consecutives.\nServeis orientats i no orientats a connexió\nEn una arquitectura de xarxes cada capa utilitza els serveis de la capa immediatament inferior per comunicar-se amb la corresponent de l’altre extrem. En funció de com s’estableixi aquesta comunicació es distingeixen dos tipus de serveis: orientats a connexió i no orientats a connexió.\nÉs la definició de quines operacions i serveis posa la capa de sota a disposició de la capa superior immediata. És important, en fer el disseny d’una arquitectura, definir correctament les interfícies ja que aquestes ajuden a minimitzar la quantitat d’informació que es passi entre capes consecutives i si estan ben definides simplifiquen molt el procés de canvi d’una capa per una altra, en el cas que s’hagi de canviar.\nEl CONS (Connection Oriented Network Service, servei orientat a connexió) primer s’estableix el canal de comunicació, després es transmeten les dades, i al final s’acaba la connexió. Aquesta connexió s’anomena VC (virtual circuit, circuit virtual). Una vegada establert el VC, el camí físic que seguiran les dades està determinat; els paquets han d’anar tots per ell des de l’origen al destí, i arribar en el mateix ordre amb el qual han sortit. Donat que el VC estableix de manera clara el destí, els paquets no necessiten incloure la seva adreça.\nEn el CLNS (ConnectionLess Network Service, servei no orientat a connexió) la comunicació s’estableix de manera menys formal. Quan una entitat té informació per transmetre senzillament l’envia en forma de paquets, confiant que aquests arribaran al seu destí més d’hora o més tard. No s’estableix prèviament un VC ni cap altre tipus de canal de comunicació extrem a extrem; els paquets poden anar per camins físics diversos, i han d’incloure cada un amb l’adreça de destí. Els paquets poden ser emmagatzemats per nodes intermedis de la xarxa, i reenviats més tard. Encara que el normal és que arribin amb el mateix ordre que han sortit, això no està garantit com succeeix en el servei orientat a connexió degut a aquest emmagatzematge en nodes intermedis i a la diversitat de camins físics possibles.\nGeneralment s’expliquen aquests models orientat i no orientat a connexió amb dues analogies: el sistema telefònic i el sistema postal. El sistema telefònic és un exemple de servei orientat a connexió, mentre que el sistema postal és un servei no orientat a connexió. La analogia és bastant exacta tret del fet que en les xarxes telemàtiques la diferència en el temps de lliurament del missatge entre serveis CONS i CLNS no és tan gran com l’anterior comparació podria fer pensar.\nEls protocols són regles i procediments per comunicar-se. Quan diversos ordinadors estan en xarxa, les regles i procediments tècnics que governen la seva comunicació i interacció s’anomenen protocols.els quals han estat definits perquè sigui possible la transferència fiable i eficaç de la informació.\nÉs habitual que els protocols estiguin donats com a normatives o recomanacions de les associacions d’estàndards. Els fabricants que s’ajusten a aquestes normes tenen la seguretat que seran compatibles entre si en els aspectes regulats pel protocol. Amb la finalitat de simplificar la complexitat de qualsevol xarxa, els dissenyadors de xarxes han estructurat les funcions que fan i els serveis que donen en una sèrie de xarxa.\nUna definició tècnica de protocol de comunicacions és: un conjunt de normes, o un acord, que determina el format i la transmissió de dades. La capa n d’un ordinador es comunica amb la capa n d’un altre. Les normes que es fan servir en aquesta comunicació s’anomenen protocol de capa n.\nExemple de funcionament d'un model d'arquitectura de xarxes basat en capes\nPer comprendre millor com funciona el model d’arquitectura de xarxes basat en capes fareu una analogia. Per seguir millor aquest exemple vegeu la figura, on hi ha un esquema del que s’explica a continuació.\nFigura Enviament d’informe urgent\nSuposeu que una executiva de l’empresa A desitja enviar de urgentment un informe important a una altra executiva en l’empresa B. Per això parlarà amb ella notificant-li l’enviament i a continuació passarà a la seva secretària l’informe amb les instruccions corresponents. La secretària trucarà al secretari de B per saber la seva adreça exacta, posarà l’informe en un sobre i cridarà a un servei de missatgeria, que enviarà un motorista perquè reculli el paquet i el porti a l’aeroport. Quan el paquet arriba a l’aeroport destinatari és recollit allà per un altre motorista que el porta a l’oficina de l’empresa B i l’entrega al secretari; aquest s’ocuparà dels tràmits administratius (pagar al missatger, obrir el paquet, comprovar el contingut, enviar el justificant de recepció a la secretària de l’empresa A, etc.) i ho passarà després al seu cap, el qui una vegada estudiat l’informe trucarà a l’executiva de l’empresa A.\nObserveu que en el procés anterior existeixen diferents nivells clarament diferenciats (capes): les executives, els secretaris, els missatgers (motoristes), i per últim l’empresa de línies aèries que s’ocupa del transport físic de la mercaderia. En tots aquests nivells (excepte probablement el més baix) hi ha dues entitats, la transmissora (A) i la receptora (B). Si tot succeeix segons el previst cada entitat només parlarà amb el seu corresponent de l’altra banda, i amb les seves entitats veïnes, és a dir, el cap de l’empresa A només parla amb el cap de l’empresa B i amb la seva secretària, aquesta parla amb el seu cap, amb el motorista i amb l’altre secretari per confirmar l’enviament, etc. En cap cas es contempla que la secretària d’A parli amb l’executiva de B. Si per exemple la secretària de l’empresa A és substituïda per malaltia els procediments seguiran funcionant, sempre i quan la secretària substituta desenvolupi la mateixa funció. Les variacions de caràcter intern només han de ser conegudes per les entitats consecutives; per exemple, el motorista de B podria ser canviat per una furgoneta de repartiment, i aquest fet només ha de ser conegut pel secretari de B i per la persona que lliura els paquets en l’aeroport. Això és el que s’anomena una interfície.\nObserveu que el model de capes simplifica considerablement la tasca de cada una de les entitats, ja que només ha de preocupar-se d’una petita part de tot el mecanisme. En essència es tracta d’aplicar a la resolució de problemes la vella fórmula de “divideix i conquereix” (lat. divide et impera).\nA dia d’avui les dues arquitectures de xarxa més importants són les: OSI i TCP/IP. Habitualment per a cada capa d’una arquitectura existiran un o diversos protocols, i per a cada protocol múltiples implementacions. Les implementacions canvien contínuament; els protocols ocasionalment es modifiquen o n’apareixen altres de nous que coexisteixen amb els anteriors o els deixen obsolets; però un cop definida una arquitectura aquesta roman essencialment intacta i molt estranyament es modifica.\nEl model OSI\nL’organització ISO (International Organization for Standarization‚ Organització Internacional per a l’Estandardització), per tal de solucionar els problemes d’incompatibilitat i incapacitat de comunicar-se entre xarxes, deguts a les diferents especificacions i implementacions dels diferents sistemes, va fer a mitjans de l’any 1980 un estudi de l’esquema dels sistemes de xarxes existents, com ara DECnet, SNA i TCP/IP, per tal de trobar un conjunt de normes comunes. Com a resultat de l’estudi, l’ISO va crear un model de xarxa que podia ajudar els fabricants a crear xarxes que fossin compatibles i operables entre elles i amb altres xarxes.\nEl model de referència OSI, llançat l’any 1984, és l’esquema descriptiu que va crear l’ISO. Aquest model proporciona als fabricants un conjunt de normes que faciliten una major compatibilitat i operabilitat entre els diferents tipus de tecnologies de xarxa produïts per diferents empreses de tot el món.\nEl model de referència OSI defineix les funcions de xarxa de cada capa i configura l’esquelet que ajuda a entendre com viatja i es comporta la informació per la xarxa. A més, ajuda a visualitzar com la informació i els paquets de dades viatgen des de les aplicacions origen (fulls de càlcul, documents…) pels dispositius i els medis de xarxa fins a un altre sistema ubicat en la xarxa que els utilitza, encara que aquest altre sistema tingui diferents tipus de medis d’accés a la xarxa.\nPer a cada una de les capes del model de referència OSI hi ha definides un conjunt de normes o característiques que ha de complir, és a dir, cada capa disposa d’un protocol específic per tal de subministrar els serveis que li són encomanats.\nEl model de referència OSI es defineix en set capes numerades, cada una defineix una funció especifica de la xarxa (figura):\nFigura Capes OSI\nCapa 1: capa física.\nCapa 2: capa d’enllaç de dades.\nCapa 3: capa de xarxa.\nCapa 4: capa de transport.\nCapa 5: capa de sessió.\nCapa 6: capa de presentació.\nCapa 7: capa d’aplicació.\nAquesta divisió proporciona els avantatges següents:\nDivideix la comunicació en parts més petites i senzilles.\nFacilita la normalització dels components de la xarxa, amb la qual cosa permet el desenvolupament i el suport de diferents fabricants.\nPermet que diferents tipus de maquinari (hardware) i programari (software) es comuniquin entre ells.\nImpedeix que els canvis en una capa afectin les altres, cosa que permet un desenvolupament més accelerat.\nDivideix la comunicació de la xarxa en parts més petites i fa més fàcil la seva comprensió.\nFuncions de les capes OSI\nCada capa del model OSI té un conjunt de funcions que s’han d’aplicar a un paquet de dades per viatjar des del principi fins a la destinació d’una xarxa.\nPer cada capa la informació viatja en els dos sentits, des de la capa superior fins a la capa inferior en l’enviament de dades, i des de la capa inferior fins a la superior en la recepció de dades. Per tant, cada capa subministra serveis complementaris, com a mínim un per cada sentit de la informació que la travessa.\nEn el sistema emissor, cada capa fa la funció que li és pròpia en la informació que li encomana la capa superior i l’encapsula i l’envia a la capa inferior, afegint-hi la informació específica per a la capa homònima del sistema receptor per tal que aquesta capa pugui retornar a la seva capa superior la informació original.\nCapa 1. Capa física\nLa capa física s’ocupa de la transmissió de bits usant un canal de comunicació, i també de definir les característiques del canal. Regula aspectes de la comunicació com el tipus de senyal (analògica, digital, etc.), l’esquema de codificació, sincronització dels bits, tipus de modulació, tipus d’enllaç (punt a punt, punt a multipunt), el mode de comunicació (dúplex, half-dúplex o símplex), taxa de bits (nombre de bits per segon), topologia usada, i, en general, totes les qüestions elèctriques, mecàniques, senyalització i procediment en la interfície física (cables, connectors, endolls…) entre els dispositius que es comuniquen.\nEspecifica característiques com els nivells de tensió elèctrica, les freqüències, la velocitat de dades físiques, les distàncies de transmissió, els connectors emprats, tipus de cables o de fibres òptiques o radioenllaços, i altres atributs semblants són especificacions de la capa física.\nLa capa física defineix les especificacions elèctriques, mecàniques, procedimentals i funcionals per activar, mantenir i desactivar l’enllaç físic entre dos terminals.\nAquesta capa especifica estàndards de cables i dispositius, dels primers es troben exemples com els cables 100BaseTX i dels segons es troben el HUB o la targeta Fast Ethernet.\nCapa 2. Capa d'enllaç de dades\nLa capa d’enllaç de dades s’ocupa del direccionament físic, de la topologia de xarxa, de l’accés a la xarxa, de la notificació d’errors, de la distribució ordenada de trames i del control de flux de dades.\nLa capa d’enllaç de dades proporciona un trànsit de dades fiable a través d’un enllaç físic.\nExemples de dispositius d’aquesta capa entre altres són els ponts (bridges) i com a exemple de protocols el Frame Relay i el Token Ring.\nCapa 3. Capa de xarxa\nLa capa de xarxa s’ocupa del direccionament lògic i pot utilitzar diferents protocols, depenent del model de comunicació (IP, IPX, Apple Talk..).\nIPX és l’acrònim en anglès d’internetwork packed exchange o intercavi de paquets entre xarxes.\nIP és l’acrònim en anglès d’Internet protocol o protocol d’Internet.\nEn aquesta capa es controla l’encaminament dels paquets de comunicació, és a dir, la selecció de la ruta que seguiran els paquets des del terminal origen fins al terminal destinació.\nCom a exemples d’aquesta capa hi ha els dispositius com els encaminadors (routers en anglès) i protocols com l’ARP, ICMP o l’IP.\nCapa 4. Capa de transport\nLa capa de transport proporciona un servei de transport de dades independent de les dades que li subministren les capes superiors. La missió fonamental de la capa de transport és aconseguir un transport fiable entre dos terminals independentment de les aplicacions i dels models de comunicació.\nPer tal de subministrar un servei fiable, la capa de transport inclou les funcions d’establir, mantenir i finalitzar els circuits virtuals de comunicació, utilitza la detecció i correcció d’errors en el transport, i la informació del control del flux de les dades.\nLa capa de transport segmenta les dades del sistema emissor perquè siguin més fàcilment transportables, i les uneix i reorganitza en el sistema receptor.\nAquesta capa també té les funcions de multiplexar i demultiplexar, que permet dirigir la informació rebuda de la capa de xarxa cap a l’aplicació que ho necessita. A la capa aplicació poden haver-hi diferents processos executant-se, com FTP, HTTP o SSH i la capa transport ho ha de dirigir al procés corresponent.\nUn procés pot tenir un o diversos sòcols o sockets, per tant la capa de transport lliura les dades al sòcol (i no directament a l’aplicació). Per identificar els sòcols es disposa d’un identificador únic. Cada segment de la capa de transport conté un camp per poder lliurar les dades al sòcol adequat. En el receptor, la capa de transport examina aquests camps per identificar el sòcol receptor i ho envia (demultiplexació). Un sòcol s’identifica amb les IP destinació i origen i els ports d’origen i de destinació. Els ports permeten identificar de manera única l’aplicació.\nEls sockets permeten identificar de manera única un programa, permetent-lo intercanviar dades amb un altre programa que normalment està ubicat en un altre ordinador.\nLa multiplexació és el treball de reunir les dades en l’hoste origen des de diferents sòcols, encapsulant els fragments de dades amb la informació, per identificar el sòcol , de capçalera (que s’usarà en la demultiplexació).\nCom a exemples de protocols d’aquesta capa hi ha, depenent del model de comunicació, el TCP, UDP o SPX (Novell).\nCapa 5. Capa de sessió\nLa capa de sessió proporciona servei a la capa de presentació. Sincronitza el diàleg entre les capes de presentació dels equips terminals i administra l’intercanvi de dades. A més de controlar la sessió, aquesta capa ofereix serveis per a una transferència eficient de les dades.\nLa capa de sessió estableix, administra i finalitza les sessions de comunicació entre dos equips terminals.\nLes capes d’aplicació, presentació i sessió són capes específiques per a cada model d’aplicació.\nLes capes de transport, xarxa, enllaç i física són capes específiques de transmissió de dades.\nCapa 6. Capa de presentació\nLa capa de presentació assegura que la informació transmesa per la capa d’aplicació podrà ser utilitzada per la capa d’aplicació del receptor.\nSi cal, la capa de presentació tradueix els diferents formats de dades, per a la qual cosa utilitza un format comú. Una de les tasques més importants de la capa de presentació és el xifratge i desxifratge.\nEn aquesta capa hi ha per exemple els protocols NetBios (Novell) i XDR (eXternal Data Representation, representació de dades externa) és un protocol de presentació de dades. Permet la transferència de dades entre màquines de diferents arquitectures i sistemes operatius.\nCapa 7. Capa d'aplicació\nLa capa d’aplicació permet a l’usuari accedir a la xarxa. Proveeix de les interfícies d’usuari i suport per a serveis com el correu electrònic, transferència d’arxius, administració de bases de dades compartides i altres tipus de serveis distribuïts. Per tant, són les aplicacions amb les quals interactua l’usuari per accedir a funcionalitats de xarxa.\nLa capa d’aplicació és la més propera a l’usuari. Proporciona serveis de xarxa a les aplicacions de l’usuari, per exemple accés a fitxers, accés a impressores…\nÉs l’única capa que no proporciona cap servei a cap altra capa. Aquesta capa sincronitza i dóna servei a la recuperació i el control d’errors i a la integritat de les dades.\nCom a protocols d’exemple d’aquesta capa trobem l’HTTP (Hipertext Transfer Protocol, protocol de transferència d’hipertext) que és el protocol usat pel World Wide Web, que permet sol·licitar i rebre pàgines webs i FTP (File Transfer Protocol, protocol per a la transferència de fitxers). Aquest protocol permet transmetre fitxers entre ordinadors.\nEl protocol TCP/IP (acrònims de l’anglès Transmission Control Protocol/Internet Protocol, protocol de control de transmissió/protocol d’Internet) va néixer dels treballs de l’ARPA (Advanced Research Project Agency, agència de projectes avançats de recerca) del Departament de Defensa dels EUA, durant les dècades dels anys seixanta i setanta del segle passat. L’any 1974 els programadors V. Cerf i R. Kahn proposaren un nou conjunt de protocols bàsics de xarxa que solucionaven en gran part els problemes dels protocols usats en l’ARPANET (la xarxa desenvolupada per ARPA). Així es posaren els fonaments dels protocols IP i TCP. L’any 1980 va començar la migració dels aproximadament 100 servidors que formaven la xarxa als nous protocols. Tres anys després el Departament de Defensa va estandarditzar el protocol TCP/IP com protocol bàsic de xarxa. Ràpidament altres agències governamentals el van incorporar, fet que va provocar que empreses proveïdores l’incloguessin als seus sistemes operatius i equips de comunicació. A més, el Departament de Defensa el va promocionar en recomanar-lo a la Universitat de Berkeley amb la seva inclusió en la distribució BSD 4.2 de l’UNIX.\nEl model TCP/IP consta de quatre capes: la capa d’aplicació, la capa de transport, la capa d’Internet i la capa d’accés a la xarxa (figura).\nFigura Protocols i capes d’Internet\nLes persones que van dissenyar el protocol TCP/IP van considerar important crear una capa en què es tractessin els aspectes de representació, codificació i control del diàleg, és a dir, els protocols de les aplicacions que generen les dades que es transmeten per la xarxa. De fet, el protocol més característic per visualitzar les pàgines web d’Internet és el protocol de transferència d’hipertext (HTTP, hypertext transfer protocol, Protocol de transferència d’hipertext).\nAmb la finalitat d’establir la transmissió d’informació sense cap mena d’error, hi ha d’haver un mecanisme perquè els equips es puguin comunicar. És per això que la capa de transport és l’encarregada de tractar els aspectes relacionats amb la qualitat del servei des del punt de vista del control del flux i la correcció dels errors.\nEls dos protocols més utilitzats són el protocol de control del transport (TCP, acrònim de l’anglès transport control protocol) i el protocol de datagrames de l’usuari (UDP, user datagram protocol, protocol de datagrames d’usuari). Es pot afirmar que el TCP estableix un canal entre dues aplicacions amb control d’errors, de flux i de congestió, això és, una connexió fiable. En canvi, l’UDP es fonamenta en missatges entre aplicacions sense cap mena de garantia de fiabilitat.\nUn datagrama és un fragment de paquet d’informació format per una capçalera i dades que, sense que s’hagi establert una connexió, contenen prou informació perquè la xarxa el reconegui correctament i l’enviï al receptor corresponent.\nEl propòsit d’aquesta capa és permetre que es puguin enviar paquets de dades des de qualsevol punt independentment del tipus de xarxa i de la ruta utilitzada. Val a dir que es pot interpretar aquesta xarxa com un sistema postal, atès que quan s’envia una carta no es sap quina ruta ha pres el carter per portar-la a la seva destinació. Senzillament, interessa que la carta arribi.\nLa capa d’Internet proveeix de la funcionalitat per les comunicacions entre xarxes a través d’encaminadors. Per fer-ho, aquesta capa és el protocol d’Internet (IP o Internet protocol, protocol d’Internet).\nEl protocol IP incorpora mecanismes d’adreçament perquè xarxes diferents es puguin comunicar sobre la base d’unes adreces lògiques anomenades adreces IP.\nCapa d'accés a la xarxa\nPerquè la informació es pugui transmetre per una xarxa d’àrea local s’ha de definir el mètode que utilitzaran les estacions per accedir al mitjà de comunicació. De fet, els protocols d’aquesta capa defineixen les tecnologies de xarxa d’àrea local (LAN local area network, xarxa d’àrea local) com, per exemple, l’Ethernet.\nEthernet és el protocol encarregat de garantir el trànsit fiable de dades per una xarxa d’àrea local entre diferents dispositius.\nComparació entre els models: OSI i TCP/IP\nA l’hora de comparar el model OSI amb el model TCP/IP és inevitable observar algunes similituds i diferències, com ara que el model OSI és teòric i el model TCP/IP és una implementació com, per exemple, la IEEE 802.3. (Institute of Electrical and Electronics Engineers, Institut d’Enginyers Elèctrics i Electrònics) (figura).\nFigura Model TCP-IP i OSI\nSi us centreu en les similituds entre tots dos models, es podria destacar, per exemple, que ambdós models presenten una divisió en capes. És més, hi ha capes com la d’aplicació, de transport i de xarxa que presenten utilitats molt similars. Cal destacar, per últim, que la tecnologia utilitzada per ambdós models és de commutació per paquets, no pas per circuits.\nLa commutació per paquets és una tècnica que permet enviar la informació d’un punt a un altre dividint el missatge en paquets. Així, si un missatge té una errada en un bit d’informació, només cal sol·licitar que es torni a enviar el paquet del bit afectat.\nLa commutació per circuits és un mètode basat en l’establiment, manteniment i finalització d’un circuit físic dedicat mitjançant la xarxa per cadascuna de les sessions de comunicació.\nPel que fa a les diferències, veiem que el nombre de capes que té el model de referència OSI són set i, el model TCP/IP només en té quatre. Una altra diferència fonamental radica en els serveis d’adreçament dels paquets basats en les adreces IP existents dins del paquet IP.\nEl model OSI suporta els serveis orientats a la connexió (CONS Connection-Oriented Network Service) o els no orientats a la connexió (CLNS Connectionless Network Service) en l’àmbit de la capa de xarxa, però únicament suporta la modalitat CONS en la capa de transport, que és la que percep l’usuari.\nEn canvi, el model TCP/IP solament suporta la modalitat CLNS en l’àmbit de la capa de xarxa, però suporta ambdues modalitats en l’àmbit de la capa de transport.\nPer últim, cal destacar que, des d’un punt de vista pràctic, els protocols basats en les normes estàndards OSI definides per l’Organització Internacional per l’Estandardització (ISO) mai no van arribar a tenir gaire importància a escala mundial, tot i que la majoria dels grans fabricants d’ordinadors i companyies telefòniques van impulsar-ne la utilització oferint productes i serveis basats en aquest model de referència.\nDe fet, el desenvolupament del model de referència OSI fou patrocinat, principalment, per l’Organització Internacional per l’Estandardització (ISO), la Comunitat Europea i els governs dels països membres. En canvi, el desenvolupament del model TCP/IP va seguir un camí més plural atès que qualsevol podia col·laborar en la proposta d’un nou protocol per a la seva estandardització, independentment de la nacionalitat.\nActualment, la connexió a Internet ha esdevingut un element més dins de qualsevol llar. És més, des de principis de segle, està legislat que tots els edificis de nova construcció (o de reforma integral) tinguin preses d’accés de banda ampla a la xarxa d’Internet. És aquí on té un important paper la tecnologia Ethernet, atès que gran part del tràfic d’Internet s’origina i finalitza en connexions d’Ethernet.\nDe fet, la tecnologia Ethernet ha esdevingut la tecnologia XAL (xarxes d’àrea local) amb més presència arreu del món. Per explicar l’èxit de la tecnologia Ethernet s’han de citar els principals factors d’influència:\nLa seva senzillesa i facilitat de manteniment.\nLa capacitat per incorporar noves tecnologies.\nL’alt grau de confiança que proporciona.\nEl baix cost d’instal·lació i actualització.\nA mode d’anècdota, cal destacar que la tecnologia té el seu origen en el sistema Alohanet que permetia que diverses estacions de les Illes de Hawaii tinguessin accés de manera ordenada a la banda de radiofreqüència compartida de l’atmosfera.\nL’any 1973, fou en Robert Metcalfe qui, durant la seva feina en el disseny de l’oficina del futur en el centre de recerca Xerox PARC (Xerox Palo Alto Research Center), va elaborar l’estàndard Ethernet. De fet, l’estudi de l’oficina considerava la presència de diferents ordinadors que compartirien arxius i impressores. Com que la informació que s’havia d’enviar a les impressores havia de ser molt elevada, la velocitat de transferència havia de ser, com a mínim, de l’ordre de megabits per segon. Aquest fou, doncs, l’origen de la norma Ethernet.\nLa figura mostra el dibuix que va fer Robert Metcalfe per presentar la norma Ethernet durant la Conferència Nacional d’Ordinadors el mes de juny de 1976.\nAmb tot, va ser el consorci format per les empreses Digital Equipment Company, Intel i Xerox (DIX) qui va presentar la norma Ethernet com un estàndard obert i va dissenyar la primera xarxa d’àrea local a partir d’aquesta tecnologia.\nFigura Diagrama original de l’Ethernet\nEl reconeixement a escala mundial de la norma Ethernet va arribar l’any 1985 quan el Comitè de Normalització per les Xarxes Locals i Metropolitanes de l’Institut d’Enginyers Elèctrics i Electrònics (IEEE, Institute of Electrical and Electronics Engineers) va publicar i estandarditzar la norma.\nL’acrònim IEEE correspon a l’Institut d’Enginyers Elèctrics i Electrònics, això és, una associació tècnica de caire professional a escala mundial dedicada a l’estandardització. Es tracta de l’associació internacional més gran sense ànims de lucre formada per professionals de les noves tecnologies, com enginyers de telecomunicacions, enginyers electrònics, enginyers en informàtica, etc.\nLa creació de l’IEEE es remunta a l’any 1884 i entre els seus fundadors hi ha personalitats tant reconegudes com Thomas Alva Edison, Alexander Graham Bell i Franklin Leonard Pope.\nPrimers productes Ethernet\nDes d’un punt de vista tècnic, els primers productes desenvolupats que utilitzaven la norma Ethernet transmetien a una velocitat de 10 Mbps per un cable coaxial molt fi a una distància aproximada de dos quilòmetres. Val a dir que en el moment de l’aplicació de la norma Ethernet (a mitjans dels anys vuitanta) aquesta amplada de banda era considerada extraordinàriament ràpida.\nCal destacar que les normes IEEE per les xarxes d’àrea local tenien com a nomenclatura el número 802. A les normes basades en l’Ethernet se’ls va assignar la nomenclatura 802.3.\nQuan es cita el terme Ethernet es fa referència a tota una família de tecnologies de xarxa que inclouen l’Ethernet: el Fast Ethernet, el Gigabit Ethernet i l’Ethernet a 10 GB.\nArribats a aquest punt, és important destacar el volum d’informació que proporciona la nomenclatura de les diferents tipologies de l’Ethernet. Per exemple, prenent com a base la nomenclatura de l’Ethernet original (10BASE-T), es pot veure tota la informació que proporciona:\nBASE: en aquest cas, la paraula “BASE” fa referència a la modulació del senyal utilitzat (banda base)\nT: la lletra indica el tipus de medi utilitzat, on “T” vol dir cable de parell trenat sense pantalla protectora, en aquest cas a l’usar el parell trenat també ens indica la longitud màxima del cable que són 100 m.\n10: el valor numèric “10” indica la velocitat de transferència, 10 Mbps (10 megabits per segon).\nTal com mostra l’exemple de la figura, les diferents tipologies de l’Ethernet tenen una doble nomenclatura, això és, una de descriptiva i una altra que és assignada per part de l’IEEE (quan l’Ethernet necessita expandir-se per afegir un nou medi o capacitat, l’IEEE llença un nou suplement per la norma 802.3 i seguint l’exemple de la figura: 802.3a; 802.3i; 802.3X).\nModulació en banda base\nDe fet, en els inicis de l’aplicació i utilització de l’estàndard Ethernet, aquest s’utilitzava exclusivament en el cable coaxial.\nFigura Exemples de nomenclatures\nEls mitjans preferits avui en dia són 10BASE-T i 100BASE-TX, ambdós sobre el cable de categoria 5.\nVegem alguns exemples de les especificacions segons els diferents tipus de cablejat:\nHistòricament el primer cable utilitzat en Ethernet fou el 10Base5, anomenat popularment Ethernet gruixut, per l’ample del cable (similar a una mànega de jardí). Les connexions s’hi fan generalment usant derivacions vampir, en les quals s’introdueixen amb cura una punta fins la meitat del nucli del cable coaxial. La notació 10Base5 significa que opera a una velocitat de transmissió de 10Mbps, usa senyalització en banda base i la longitud màxima del segment és de 500 metres.\nEn 10Base5 cable de transceptor o cable drop connecta el connector vampir una targeta de xarxa en l’ordinador. Aquest cable pot tenir una longitud màxima de 50 metres.\nA la figura podeu observar els diferents elements que formen part d’aquest cablatge, el cable en si i els connectors.\nFigura Elements del cablatge 10base5\nImatge: Robert Harker (Wikimedia Commons)\nEl següent cable en aparèixer fou el 10Base2 o Ethernet prim que pot plegar-se amb facilitat (a diferència del gruixut) a la figura podeu veure una imatge del cable. Les connexions es fan usant connectors BNC estàndard de la indústria per formar unions T, en lloc d’usar connectors vampir, vegeu una imatge del connector T a la figura. Aquestes són més fàcils d’usar i fiables. La Ethernet 10Base2 és molt més barata i fàcil d’instal·lar, però només pot estendre’s 185 metres i pot fer anar només 30 ordinadors per segment de cable. El nombre 2 ens indica la longitud i inicialment es va pensar que podria donar abast a 200 metres però diferents proves varen demostrar que la longitud màxima real era de 185 metres, de totes maneres al fer el nom estàndard es va arrodonir el número.\nFigura Cable 10base2\nImatge: Barcex (Wikimedia Commons)\nFigura Connector T\nImatge: Bollinger (Wikimedia Commons)\nEn ambdós mitjans, tant 10Base5 com 10Base2, la detecció de ruptures de cable, derivacions dolentes i connectors solts representava un problema important. Això va empènyer els sistemes a una disposició de cables diferent, en el qual totes les estacions tenen cablejat que condueixen a un concentrador (HUB) central. Aquest esquema s’anomena 10BaseT (són cables de parell trenats sense blindar -UTP- d’una longitud màxima de 100 metres amb connectors RJ-45).\nCategoria dels cables\nLes categories dels cables UTP especifiquen quin cable s’usarà en cada situació i ocasió; això està especificat per la EIA/TIA(associació d’indústries electròniques i de telecomunicacions), segons la velocitat de transmissió s’han establert 7 categories, que fa que els cables vagin des d’una freqüència d’1 MHz pels de categoria 1, (el fil telefònic trenat, per exemple) fins a una freqüència de 600 MHz amb una taxa de transferència d’1 Gbps per als de categoria 7.\nLa 10Base-T fou la primera a fer servir cables trenats com a mitjà de transmissió. El cable utilitzat és UTP de categoria mínima 3. La migració d’aquesta xarxa a Fast Ethernet (100 Mbps) és econòmica i senzilla tècnicament i per això aquest tipus de LAN pràcticament han desaparegut en l’actualitat.\nAquest és el tipus de LAN més usat en l’actualitat. Fa servir topologia en estrella amb cables de parell trenats de classe D (categoria 5) UTP i STP.\nEn ser una evolució natural de la 10Base-T n’hereda moltes especificacions. Així la longitud màxima dels enllaços és de 100 metres, i empra connectors RJ-45 per UTP i de tipus RJ-49 per a STP. Aquesta especificació només fa servir dos parells dels quatre que té el cable: un per a transmetre i l’altre per rebre.\nEn l’actualitat el mercat comercialitza habitualment components (HUB, commutadors o switches, targetes de xarxa, etc.) que treballen de manera dual tant en 10Base-T com en 100Base-TX. L’opció de quina de les dues triar la fa la xarxa de manera automàtica.\nEthernet i IEEE 802.3 envers el model de referència OSI\nEl model de referència d’interconnexió de sistemes oberts (OSI, open system interconnection) defineix una arquitectura de comunicació fonamentada en set nivells verticals, on cadascun dels nivells executa un ventall de funcions que permeten establir la comunicació amb un altre sistema. Val a dir que cada nivell fonamenta les seves tasques en el serveis que ofereix el nivell que hi ha per sota seu i, alhora, ofereix els seus serveis al nivell que esta per sobre seu.\nDes del punt de vista dels estàndards Ethernet i IEEE 802.3, es poden destacar que ambdós protocols formen part de la zona inferior del model de referència OSI, això és, en la capa física i en la meitat inferior de la capa d’enllaç de dades (figura). Aquesta situació privilegiada envers el model de referència OSI els permet comunicar-se amb qualsevol tipus de protocol superior.\nFigura Zones de treball de l’IEEE 802.3 i l’Ethernet\nTant a l’Ethernet com a l’IEEE 802.3 la capa d’enllaç de dades del model de referència OSI es divideix en dues subcapes:\nControl d’accés al medi (MAC, media access control). Aquesta capa defineix el mode en què es transmeten les trames pel fil físic. Manipula l’adreçament físic associat a cadascun dels dispositius, la definició de la topologia de la xarxa i la disciplina de la línia.\nControl d’enllaç lògic (LLC, logical link control). Defineix el mode en què les dades són transferides pel medi físic i proporciona serveis a les capes superiors. Aquesta subcapa s’encarrega del control d’errors, el control de flux i com s’encapsula la informació.\nTargeta de xarxa Ethernet\nIEEE 802.3 és, actualment, la implementació Ethernet més freqüent.\nPer permetre la distribució local de trames a l’Ethernet, hi ha d’haver un sistema d’adreçament, això és, una modalitat per anomenar els ordinadors i les interfícies. De fet, cadascun dels ordinadors té un únic mode d’identificar-se i, pel que fa a la xarxa, té una adreça física. És important, doncs, recordar que en l’àmbit de la xarxa no hi poden haver dues adreces físiques iguals. De fet, l’adreça física s’ubica en la targeta d’interfície de xarxa (NIC, network interface card) amb el nom control d’accés al medi (MAC, media access control).\nL’Ethernet utilitza les adreces MAC per identificar únicament els dispositius a títol individual. De fet, cadascun dels dispositius presents en una xarxa d’àrea local amb una targeta d’interfície de xarxa (NIC) ha de tenir assignada una adreça MAC. En cas contrari, els altres dispositius no es podrien comunicar amb aquests dispositius.\nNúmero de bastidor d'un cotxe\nEl número de bastidor és una successió de nombres i lletres gravats sobre el xassís o el bastidor del vehicle que l’identifica a efectes legals i proporciona informació sobre el model, l’any i la data de fabricació del vehicle.\nSi us centreu en l’estructura de l’adreça MAC (figura), veureu que té una longitud de 48 bits, on els sis primers dígits estan administrats per l’IEEE, això identifica el fabricant i distribuïdor i s’anomena identificador únic de l’organització (OUI, organizationally unique identifier). La resta dels dígits comprenen el número de sèrie de la interfície o bé qualsevol altre valor administratiu d’un distribuïdor específic. A grans trets, podeu identificar l’adreça MAC com el número de bastidor present en un cotxe. Amb tot, cal destacar que l’adreça MAC és única a tot el món, per tant, prenent com a base l’exemple, es podria dir que la modalitat de nomenclatura del bastidor seria única per a tot el món.\nFigura Estructura de l’adreça MAC\nS’ha de destacar la importància del paper que tenen les adreces MAC, atès que, en el cas que no existissin, les xarxes d’àrea local esdevindrien un conjunt d’ordinadors sense identificar i per on no podria circular cap paquet d’informació ja que no se sabria a qui va adreçat ni qui l’envia. De fet, les xarxes d’àrea local tipus Ethernet i 802.3 són xarxes basades en la difusió, és a dir, totes les estacions veuen (i examinen) cadascun dels paquets d’informació que circulen, i esbrinen a quina estació s’adrecen.\nArribats a aquest punt, és inevitable preguntar-se quina necessitat tenen els diferents dispositius presents en una xarxa d’avaluar cadascun dels paquets d’informació que hi circulen. De fet, quan un dispositiu present dins d’una xarxa Ethernet vol enviar informació a un altre dispositiu, pot obrir una via de comunicació mitjançant la seva adreça MAC, és a dir, afegint l’adreça MAC del dispositiu de destinació a la informació que s’envia.\nÉs inevitable destacar l’important ventall de semblances que hi ha entre la preparació i posterior transmissió d’un paquet d’informació per una xarxa respecte de l’enviament d’un paquet mitjançant el correu ordinari.\nMentre els paquets d’informació circulen per la xarxa, les targetes d’interfície de xarxa (NIC) verifiquen si l’adreça MAC inserida en el paquet d’informació es correspon amb la seva adreça MAC.\nEn cas que es doni aquesta coincidència, la NIC verifica l’adreça de destinació present en la capçalera del paquet d’informació per decidir on s’ha d’adreçar exactament la informació.\nQuan les dades són lliurades al destinatari, la NIC corresponent treu les dades de “l’embolcall” i les lliura a l’ordinador perquè les processi mitjançant els protocols de capa superior com, per exemple, l’IP i el TCP.\nTot i que l’existència d’un flux d’informació en forma de bits codificats transmesos per un medi físic ha esdevingut, per ell mateix, un gran avenç tecnològic, s’han de complir certes condicions. De fet, aquests condicionants es fonamenten en la necessitat de proporcionar cert ordre i coherència a la informació que es transmet, per exemple, organitzar la informació en seqüències de dades amb forma de trama.\nL’acció d’embolcallar la informació per transmetre en trames es basa en la inclusió d’un ventall d’afegits que ajuden a reafirmar els paràmetres de seguretat i d’integritat necessaris per a la comunicació. Aquest ventall d’afegits proporciona informació tan rellevant com el reconeixement dels error apareguts durant la comunicació, on estan situades les dades dins de la trama o bé quins són els dispositius que s’estan comunicant.\nL’acció d’embolcallar la informació en forma de trames es produeix en la capa 2 del model de referència OSI.\nEl concepte de trama com a seqüència d’informació implica imaginar una llarga cadena de dígits en què cadascun d’aquests dígits té una funció preestablerta. Val a dir que aquestes funcions s’assignen a grups predefinits de bytes dins de la trama en seccions seqüencials anomenades camps (figura).\nFigura Format genèric de trama\nPer al funcionament correcte de la transmissió dels paquets d’informació, cadascun dels camps que formen la trama té una funció concreta que l’ordinador emissor sap com definir i que el receptor sap com interpretar. Un canvi en el contingut d’aquests camps pot variar completament la funció final del paquet d’informació.\nCamp d’inici de trama (A). Quan els ordinadors estan connectats a un medi físic necessiten un mecanisme que els ajudi a difondre els seus missatges o, a grans trets, avisar de l’enviament d’una trama. És per això que, prenent el símil de les banderes que hi ha en el frontal d’un cotxe diplomàtic, totes les trames tenen una seqüència inicial de bytes de senyalització que avisa de la seva arribada.\nCamp d’adreça (B). Totes les trames contenen informació que permet identificar-les, com, per exemple, l’adreça de l’ordinador que envia la informació, això és, l’adreça MAC i l’adreça MAC de l’ordinador de destinació.\nCamps de longitud i tipologia (C). La majoria de les trames tenen camps especialitzats amb diferents finalitats en funció de la tecnologia utilitzada. Per exemple, aquest camp es pot utilitzar per indicar quin protocol de la capa 3 del model de referència OSI s’ha utilitzat o bé per especificar-hi la longitud exacta de la trama.\nCamp de dades (D). El principal motiu pel qual s’envien trames és per obtenir les dades de la capa superior, això és, les dades de l’aplicació de l’usuari i enviar-les d’un ordinador a un altre. Com si d’una carta es tractés, dins del sobre, en aquest cas l’embolcall que ha esdevingut la trama, hi ha el missatge que es vol enviar (les dades).\nCamp de seqüència de verificació de trama (E). (FCS, frame check sequence). Considerant en quin grau són susceptibles als errors les trames i els camps continguts, és necessari establir un paràmetre que verifiqui la integritat de la trama. De fet, el camp de seqüència de verificació de trama conté un número que és el resultat d’un càlcul realitzat per l’ordinador que envia la trama. Quan l’ordinador destinatari rep la trama, torna a calcular el número FCS i el compara amb el número FCS inserit dins de la trama. En cas que ambdós números no coincideixin, s’assumeix l’error i la trama és descartada.\nL’esquema més senzill per detectar errors es basa en la paritat, això és, afegir un bit que indica si el nombre de bits de valor 1 en les dades que el precedeixen és parell o imparell.\nSi un sol bit canvia per error durant la transmissió, el missatge canvia de paritat i l’error es pot detectar (sempre que l’error no es produeixi en el bit de paritat). Un valor de paritat d’1 indica que hi ha un nombre imparell d’uns dins de les dades. Un valor de paritat 0 indica que hi ha un nombre parell d’uns dins de les dades.\nTrames Ethernet IEEE 802.3\nÉs important tractar el tipus de trama que hi ha en les xarxes Ethernet actuals, això és, la trama bàsica Ethernet IEEE 802.3. A diferència d’una trama genèrica, la trama bàsica Ethernet IEEE 802.3 presenta un nombre de camps distribuïts més elevat, en aquest cas, en octets (figura).\nFigura Estructura de trama Ethernet IEEE 802.3\nEls diferents camps que formen la trama bàsica Ethernet IEEE 802.3 tenen una missió definida per part de l’ordinador emissor perquè siguin interpretats per l’ordinador receptor. Qualsevol canvi en el contingut d’aquests camps pot variar la interpretació correcta de la trama.\nPreàmbul: Amb la intenció de presentar tot tipus de compatibilitat, aquest camp conté un patró de set octets de longitud on s’alternen l’1 i el 0 per indicar l’inici de la trama.\nDelimitador de trama d’inici (SFD): Aquest camp marca el punt final de la informació de sincronització de temps.\nAdreça de destinació: Aquest camp conté els sis octets de l’adreça MAC destinació. En aquest cas, és important destacar que hi ha tres tipus d’adreces, això és, d’unidifusió (per enviar d’un punt a un altre punt), multidifusió (per enviar d’un punt a grups de punts) i, per últim, adreça de difusió (d’un punt a tots els altres).\nAdreça d’origen: Aquest camp conté els sis octets de l’adreça MAC d’origen.\nLongitud/tipus: En cas que el valor inserit sigui més petit que el valor decimal 1536, el valor fa referència a la longitud. En cas contrari, el valor especifica el protocol de la capa superior que rep les dades un cop que s’hagi completat el processament Ethernet.\nDades i farcit: Aquest camp pot esdevenir de qualsevol longitud que no provoqui que la trama excedeixi la seva grandària màxima. De fet, la unitat màxima de transmissió (MTU, maximum transmission unit) per l’Ethernet és de 1.500 octets, és a dir, la grandària que no poden excedir les dades. De fet, en cas de necessitat, s’acostuma a aplicar la tècnica del farcit de bits (bit stuffing) quan no hi ha prou dades de l’usuari perquè la trama assoleixi la seva longitud màxima.\nSeqüència de verificació (FCS, frame check sequence): Aquesta seqüència conté el codi de redundància cíclica (CRC, cyclic redundancy check), això és, el valor resultant d’un càlcul per la detecció d’errors en la trama realitzat per part del dispositiu emissor. És en el moment de la recepció quan el dispositiu receptor torna a fer aquest càlcul de verificació per comprovar la integritat de la trama i la inexistència de possibles errors. En el cas que el càlcul realitzat coincideixi amb el valor inserit en la trama, la trama seria acceptada. En cas contrari, el dispositiu receptor la rebutjaria.\nEs pot discriminar entre les adreces mirant el primer bit, si aquest és 0 significa que és d’unidestinació o unicast, si és 1, serà multidestinació (multicast) o de difusió (broadcast). Si l’adreça té tots els seus bits a 1 aleshores serà de difusió (0xFFFFFFFFFFFF) i si és de multidestinació la resta de bits especificarà a quin grup correspon l’enviament. Per tant hi ha tres tipus d’adreces:\nL’adreça d’unidestinació tindrà sentit en el destinatari o origen d’una trama, en canvi la de multidestinació o la de difusió només en el destinatari.\nunicast (adreça d’unidifusió): identifica un sol ordinador, es fa servir per fer un enviament a un ordinador concret.\nmulticast (adreça de multidifusió): per referenciar un grup d’ordinadors, usat per enviar a només un grup dels ordinadors de la xarxa.\nbroadcast (adreça de difusió): per referenciar tots els ordinadors, usat per fer un enviament a tots els ordinadors.\nEl control d’accés al medi (MAC, media access control) fa referència als protocols que decideixen a quin ordinador es permet transmetre dades.\nA l’hora de parlar del control d’accés al medi és important citar les dues categories existents, això és, les deterministes (per torns) i les no deterministes (a grans trets, “el primer que arriba esdevé el primer a ser servit”).\nSubcapa MAC (protocols MAC deterministes)\nEls protocols MAC deterministes utilitzen una modalitat basada en la creació de torns. Un exemple d’aquests torns es fonamenta en la transmissió de testimonis (tokens).\nHi ha un protocol d’enllaç de dades, que rep el nom d’anell de testimoni (token ring), en què els ordinadors que estan connectats a la xarxa es distribueixen en forma d’anell (figura). És per aquest anell per on circula un testimoni (token) de dades especials que és pres temporalment per l’ordinador que vol transmetre dades. Un cop ha finalitzat la transmissió de dades, l’ordinador deixa lliure el testimoni perquè torni a circular per l’anell i pugui ser pres per un altre ordinador.\nLa tècnica de la transmissió de testimonis\nEs fonamenta en un costum propi de les tribus d’indis nadius americans que, durant les seves reunions, es passaven el testimoni o bastó que parla. De fet, aquell que tenia a les mans el bastó era escoltat per tothom fins que finalitzava el seu parlament, moment en què el testimoni es passava a una altra persona.\nFigura Anell de testimoni\nCSMA/CD (protocols MAC no deterministes)\nEls protocols MAC no deterministes utilitzen la premissa “el primer que arriba esdevé el primer a ser servit” (FCFS, first-come, first-served) com, per exemple, l’accés múltiple amb detecció de portadora i detecció de col·lisions (CSMA/CD, carrier sense multiple access/collision detect).\nAquest tipus de protocol és el que fa servir Ethernet, atès que permet que els dispositius de xarxa esdevinguin els responsables d’administrar el seu dret a transmetre. De fet, la mecànica es fonamenta en el fet que les estacions d’una xarxa CSMA/CD escoltin quin és el millor moment per transmetre. Malgrat tot, en cas que dues estacions transmetin alhora es produeix una col·lisió i cap de les transmissions de les estacions té èxit.\nEl fet de no haver d’esperar torn augmenta l’eficiència de la xarxa però controlant el moment en què dues estacions volen transmetre a la vegada.\nEl funcionament d’aquest protocol és el següent: si una estació ha de transmetre una trama, la transmetrà sempre que detecti que no hi ha activitat, per això l’estació està constantment escoltant el medi i sap quan no hi ha activitat. En el cas que detecti activitat haurà d’esperar a transmetre-la al moment en què no hi hagi activitat. Aquest mode de funcionar el marca la política del CSMA.\nPerò què passa si hi ha dues estacions que transmeten simultàniament les seves respectives trames? Això provocarà una col·lisió, perquè les trames (els senyals presents en el medi) es barrejaran i faran errònia la informació que hi ha al medi. Aleshores el control d’errors que s’efectua en la subcapa LLC (logical link control, control d’enllaç lògic), que pertany a la capa enllaç, detectarà l’error i demanarà la retransmissió de les trames. Això fa que el rendiment de la xarxa disminueixi i, per tant, es perd eficiència.\nPer millorar aquest protocol, se li afegeix un procediment, en el qual una estació en transmetre la informació segueix escoltant el medi, i si detecta una col·lisió atura la seva transmissió. Per tant guanyaria temps, i així esperaria un temps aleatori per tornar a provar de transmetre la trama. Aquesta millora és la que es coneix com a CSMA/CD.\nAquest mode de treballar marca un nou paràmetre que és la longitud mínima de trama. Una trama ha de ser prou llarga perquè es pugui detectar la col·lisió abans no es finalitzi la seva transmissió. Aquesta longitud depèn de la velocitat de transmissió dels senyals al medi. En el cas de les xarxes Ethernet amb topologia de bus, la longitud mínima de trama és de 512 bits.


M'acaben de dir que te n'has anat. Sóc Oriol, nét de Calaix. Diria que no ens vam arribar a conèixer mai personalment. Com a mínim, identificant-nos. Però com sol passar amb les persones a qui admires, tinc la sensació que sé molt bé qui ets.\nNo sé quan va ser la primera vegada que vaig sentir a parlar de tu. Segurament va ser a casa mons iaios. Dient-te que sóc de Calaix suposo que ja t'ho he dit tot, però no et confongues. No sóc nét del Fuster amb qui vas compartir riures i plors quan éreu regidors de cultura i hisenda en aquelles primeres legislatures post-franquistes ampostines en què el PSUC governava. Sóc nét de son germà, amb qui potser no vas tindre una relació tant propera però amb qui vos unia, des de la discrepància, un respecte mutu molt gran. Ja ho saps: mon iaio era una bellíssima persona, del PSOE –quan el partit d'Iglesias encara no havia perdut la essa i la o– i cabut com ell tot sol, i va continuar sent les tres coses fins a l'últim dia. Vinguts de Cervera del Maestrat, Juan i Antonio van morir-se, ja, com has fet tu ara; però els dos van deixar-nos lliçons, també: com has fet tu ara.\nDiria que vaig sentir a parlar de tu per primera vegada quan vas presentar el Diccionari de paraules en desús de les Terres de l'Ebre. Em va cridar molt l'atenció. Jo era –sóc– molt jove, però ja llavors tenia un gran interés per este enorme patrimoni que és lo parlar particular de casa nostra. En aquell moment ser ebrenc era encara una vergonya –fa quatre dies, d'això, però hem avançat molt–, i em va agradar molt que algú fes un llibre sobre això. Quan vaig preguntar a casa qui era este home gran que havia escrit el llibre, te'm vas aparèixer com un personatge interessantíssim: lluitador antifranquista i lluitador en “democràcia”, pagès i amant de la cultura, vas escriure també molts més llibres. Sobre els malnoms, sobre dites, sobre costums i moltes més coses, sempre del poble.\nRecordo quan vaig sentir a parlar per primera vegada d'experiències com la de La Unió, aquella cooperativa que vau crear, cansats de dependre de patrons que només vos veien com algú de qui traure diners, i que va créixer fins arribar a tindre tres botigues i una vintena de treballadors. De tot això, avui els jóvens no en sabem res. Als que, com aquell que diu, acabem de nàixer, històries com les de La Unió o quan governava el PSUC i moltes més són històries que ens fan flipar, la veritat. Acostumats a sentir remugar perquè este poble sembla –sembla– tan adormit, saber que molts anys abans ja havíeu estat picant pedra per a transformar-lo –com, humilment, intentem nosaltres– anima. Anima molt.\nSaps? Si hi penso, trobo que el que més em reconforta és la teua lògica i la teua coherència. El fet que el Galdiri enamorat de la cultura i del patrimoni tingués la mateixa importància que el Galdiri pagès o el Galdiri polític. Ho tenies molt clar: no es pot voler transformar res sense estimar-te amb bogeria el territori, la seua manera de ser i les seues persones. Nosaltres també ho pensem, això; i també intentem transformar Amposta i les Terres de l'Ebre a millor. No puc assegurar-te res: fem el que podem, i suposo que ja és prou. Segur que estaries molt content de veure que, com a mínim, ho intentem.\nLa teua mort entristirà als teus amics i familiars; la pèrdua d'una persona estimada és sempre un cop molt dur. En este cas, el cop arrearà fort a tothom que aprecie el poble. És una putada, se mire com se mire. Només puc dir una cosa, i tu que vas ser pagès m'entendràs millor que ningú.\nSaps què? L'arròs que vau plantar tu, mon iaio, mon tio i tants altres fa molt de temps ha enclavat molt fort les raïls. Seguix creixent. Ja coneixes com va, això: l'arròs necessita molt de temps per a germinar, però a canvi els quadres de l'arrossar tenen, cada estació de l'any, una bellesa particular. I, el que és més important: al final de la collita sempre se'n recull algun fruit.\nDescansa en pau, Galdiri. Gràcies per tot.


Un Sónar de tardor entre les arrels i el futur - paris-barcelona.com\nARXIU | El projecte Holly+, amb Holly Herndon, Maria Arnal i el duo Tarta Relena, Helena Ros i Marta Torrella, que es presenta dins la programació del AI and Music del SónarCCCB\nVICENÇ BATALLA. Les crisis de societat també serveixen per reinventar-se i tornar a mirar cap endavant. En plena adaptació a un món post-pandèmic, els responsables de l’icònic festival barceloní Sónar aprofiten per continuar polint aquelles eines virtuals que els van permetre de fer una versió de butxaca i bàsicament en línia al setembre de l’any passat i retornar ara plenament a l’experiència presencial encara que sigui en el format més familiar i d’espais més petits. També és una manera de recuperar els orígens al Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB), on es va celebrar el mini Sónar+D del 2020 i que aquest any ja porta directament el sufixe SónarCCCB. Amb un preàmbul com AI and Music, dedicat a la intel·ligència artificial, per a una programació en el seu conjunt que va del 27 al 30 d’octubre. I esperant la pròxima convocatòria del Sónar gran al juny de l’any que ve a Fira Montjuïc i Fira L’Hospitalet després de dues edicions seguides anul·lades.\nPerò, entremig, aquesta virtualitat obligada ha permès de reforçar algunes connexions i associar artistes i científics que treballen una realitat que cada cop és menys física i més paral·lela. El que no deixa de ser l’esperit inicial del certamen quan es va presentar el 1994 com a festival de música avançada i multimèdia. I no perdre’s únicament en la massificació de les grans misses de ball en naus gegantines. La creació fa uns anys del Sónar+D al nou espai de Fira Montjuïc ja responia a aquesta necessitat. I, ara, el caràcter híbrid presencial-online ja és aquí per quedar-se i permetre experiències materials i a distància. L’excepció són les dues matinades el divendres i el dissabte al Poble Espanyol, perquè recentment s’ha tornat a permetre a Catalunya l’obertura dels espais nocturns.\nARXIU | El cartell amb vistes a Barcelona que engloba totes les programacions del Sónar del 2021 i 2022\nSegurament, el millor reflex d’aquesta preocupació per seguir mantenint-se en l’avantguarda de la música és el concert a quatre bandes de veus femenines entre Holly Herndon, Maria Arnal i les dues components de Tarta Relena, Marta Torrella i Helena Ros. L’estatunidenca Herndon, que des de Berlín desenvolupa els seus projectes de sons amb intel·ligència artificial, processa en aquests moments la seva pròpia veu perquè adopti la dels altres en el seu anomenat dispositiu Holly+. Durant els dies anteriors a la seva actuació el dijous, 28, totes quatre estaran tancades al centre transdisciplinari barceloní Hangar per preparar aquesta aparició que s’anuncia durant quaranta minuts com a una veritable comunió cel·lestial d’allò més orgànic i intangible del que es pugui imaginar actualment en l’art vocal.\n“No sabem exactament què arribarà a passar”, explicava l’Helena Ros durant la presentació de la programació a l’Antiga Fàbrica Damm. “El model de la Holly també transforma el timbre de guitarres i flautes. I no sabem què passarà amb la seva veu i tres veus tan diferents com són les nostres”. És difícil no estar intrigat per saber què donarà de si aquesta “polifonia humana i virtual” escoltant els recents àlbums de Maria Arnal i Marcel Bagés, Clamor (Fina Estampa), i Tarta Relena, Fiat Lux (The Indian Runners-La Castanya). De fet, Herndon ja va participar al tema Cant de la Sibil·la de Clamor.\nMouse on Mars i Marco Mezquida tocant amb la intel·ligència artificial\nARXIU | El nou projecte AAI de Mouse on Mars, duo format pels alemanys Jan St. Werner i Andi Toma\nSimultàniament, el veterà duo alemany Mouse on Mars presentarà en directe (amb un bateria de pulsació africana) el seu darrer àlbum AAI (Thrill Jockey), que com el seu títol indica es basa a la seva vegada en la intel·ligència artificial amb la qual han ideat un sistema de deconstrucció de veus. I, a nivell instrumental, el menorquí Marco Mezquida protagonitzarà la inauguració del AI and Music S+T+ARTS Festival el dimecres, 27, amb un concert a L’Auditori sota l’epígraf Piano + AI. És a dir, “una conversa de tot aquest procès científic de la intel·ligència artificial i la part analògica de la música amb el piano improvisat”, com ho definia el mateix Mezquida a la roda de premsa on afegia no saber tampoc “cap a quin tipus d’improvisació portarà això”. En aquesta aventura, hi han contribuït enginyers de la Universitat Politècnica de Catalunya (UPC), de l’Escola Superior de Música de Catalunya (ESMUC) i el músic i també enginyer Joan Canyelles Shelly.\nLa ballarina porto-riquenya Kiani del Valle a la coreografia Engendered Otherness – A symbiotic AI dance ensemble, ideada per Hamill Industries\nUna altra de les creacions d’aquesta primera jornada i mitja és la coreografia de la porto-riquenya Kiani del Valle Engendered Otherness – A symbiotic AI dance ensemble, a càrrec de l’estudi de disseny audiovisual local Hamill Industries, on Del Valle ballarà amb éssers artificials (amb música composada especialment per l’anglès Floating Points). “Són uns organismes generats pels seus propis moviments”, precisava una de les fundadores de Hamill Industries, Anna Díaz. La productora i dj Awwz també s’enfrontarà a la intel·ligència artificial, en un dispositiu preparat per un altre equip d’enginyers de la UPC que requereix de la col·laboració del públic i el tipus d’emoticones que aquests l’hi enviïn.\nD’altra banda, la japonesa Reiko Yamada, juntament amb Maciej Lewenstein, de l’Institut de Ciències Fotòniques de la UPC, explora l’aleatorietat quàntica amb el seu piano a Of Randomness and Imperfection, mentre que el xinès Hongshuo Fan crea a Metamorphosis una composició audiovisual interactiva entre ell com a intèrpret humà i dos intèrprets artificials. També submergides en la física quàntica, Libby Heaney i Nabihah Iqbal busquen anar més enllà en aquestes interaccions a nivell d’identitat col·lectiva i de centres de gravetat musical a The Whole World Chanting. De la mateixa manera que ho faran el quartet de corda belga Bot Bop, l’italià Franz Rosati o l’artista resident a Barcelona Rob Clouth.\nParal·lelament, una entitat d’intel·ligència artificial AI Rave emetrà música nova durant tot el dia al Pati de les Dones del CCCB, a partir del mecanisme que han ideat els músics Dadabots i Hexorcismos en residència al Factory Berlin i l’arxiu de programes dels últims cinc anys de la ràdio en línia Dublab de Barcelona.\nExperimentació en temps real al CCCB\nARXIU | Els serbis Sonja Loncar i Andrija Pavlovic presenten en una vídeo-càpsula Beyond Quàntum Music, una peça basada en la física quàntica i l’àudio generatiu\n“És una experimentació en temps real, com a organitzadors nosaltres estem aprenent més que mai”, resumia un dels responsables del Sónar, Enric Palau, sobre totes aquestes propostes. “La capacitat de resoldre els problemes és la motivació dels científics; i, de fet, plantejar qüestions així és el que fem al Sónar”, afegia un altre dels fundadors del certamen, Ricard Robles. En aquest sentit, durant les tres jornades estan previstes més de cent activitats, amb més de 300 participants procedents d’uns 25 països.\nEn aquesta primera jornada sobre intel·ligència artificial, se celebraran debats sobre el futur del estils musicals, els possibles instruments que encara s’han d’inventar o la capacitat de les màquines d’experimentar sensacions humanes. També es donaran a conèixer les instal·lacions d’intel·ligència artificial d’estudiants i artistes d’escoles de disseny de Barcelona i Milà i, fins i tot, se celebrarà un simposi d’identitat virtual SYNX, promogut per Eina Idea, amb el suport de la Comissió Europea que apadrina tota aquesta primera part del festival. I a la seu barcelonina de la Societat General d’Autors (SGAE), es duran a terme les jornades AI Òpera IA, que es tancaran el 28 amb l’estrena mundial d’Andròmeda encadenada, d’Agustí Charles, al Palau de la Música. D’altra banda, situats ja al CCCB, es pot visitar la nova exposició del centre Ciència fricció. Vida entre espècies companyes, fins al 28 de novembre.\nBona part d’aquestes activitats i concerts es transmetran en línia a la web del festival, alhora que la televisió local betevé ho gravarà per emetre-ho més endavant. I les anomenades vídeo càpsules permetran de veure per internet d’altres performances concebudes específicament per a l’esdeveniment des de diferents punts del món i en associació amb certàmens similars dins de la xarxa We Are Europe. Aquestes vídeo càpsules van des d’altres experiències musicals amb la intel·ligència artificial fins a les actuacions immersives gravades recentment a l’IDEAL Centre d’Arts Digitals de Barcelona de John Talabot presentant Koraal-Magma amb visuals de Delisence i Raül Refree & Pedro Vian i visuals de Pedro Maia.\nTirzah i una representació de la nova electrònica britànica\nARXIU | La londinenca Tirzah, un dels caps de cartell del SónarCCCB, porta al directe el seu recent àlbum Colourgrade\nEl que no és tan segur és que els caps de cartell del SónarCCCB, el 29 i 30 d’octubre, es deixin retransmetre gratuïtament en directe. Aquests caps de cartell, potser no per omplir pavellons però si per atreure un públic iniciat amb els nous noms de l’electrònica i els ritmes urbans, són Tirzah, Leon Vynehall, Koreless, Space Afrika, Dj Nigga Fox o Object Blue. I, a nivell local, Marina Herlop, Rakky Ripper, Verde Prato, Sau Poler, BJ Flecha o Cora Novoa.\nPossiblement, la compositora i cantant londinenca Tirzah Mastin sigui la cara internacional més coneguda. Acaba de publicar el seu segon àlbum Colourgrade (Domino), en el que ella presenta com a un treball col·lectiu com a Tirzah amb la compositora Mica Levi i els germans Coby Sey i Kwes, i la seva ambiciosa infecció de les bases de tradició negra explicat en primera persona supera el seu ja notable primer disc més introspectiu Devotion. Una posada al dia necessària, traient-li tota la pols, del trip hop dels noranta.\nARXIU | L’artista gal·lès Koreless presenta el seu primer àlbum Agor\nDesprés, s’alineen tres representants de la nova electrònica britànica que demostra que encara és possible renovar-se i tornar a aixecar expectatives amb discos publicats aquest any. Es tracta del primer del gal·lès Koreless, Agor (Young), del segon de l’anglès Leon Vynehall, Rare Forever (Ninja Tune), i del tercer del duo de Manchester Space Afrika, Honest Labor (Seeking The Velvet). D’una manera o de l’altra, utilitzant l’ambient, el techno, el dub, el minimalisme, el maximalisme, sonen frescos i inspirats i donen ganes de creure en la seva evolució i de veure el seu directe.\nTenim també ganes d’assistir a les actuacions del krautrock d’última generació de l’alemany Die Wilde Jagd en format trio, el post-kuduro del lisboeta nascut a Angola Dj Nigga Fox i la cyber eufòria de la japonesa-hongkonguesa resident a Londres Object Blue, els hi volem donar una segona oportunitat a l’evocació vuitantera dels italians Il Quadro di Troisi i recomanem la reunió d’Emmanuelle Parrenin, musa folk francesa dels anys setanta, amb Detlef Weinrich aka Toulouse Low Trax, fundador del Salon des Amateurs de Düsseldorf seguint l’estel·la dels Kraftwerk. El seu àlbum del 2021 Jours de grève (Versatile) és una lliçó de veterania i integritat. Al CCCB, s’acompanyaran a més del clarinetista Quentin Rollet, que també va participar al disc.\nDe Maria Herlop a Cora Novoa\nARXIU | Cora Novoa i els seus The Artifacts, en un projecte d’electrònica amb El Taller de Músics\nEn quant als artistes de casa, hi ha molt interès per escoltar les noves cançons d’algú tan heterodox com la catalana Maria Herlop abans no publiqui el seu pròxim àlbum anunciat com a PAN; la traducció al directe de l’últim disc de la gallega BFlecha, Ex novo (Arkestra); del primer del mataroní Sau Poler, Nocturn (Automnation); l’anomenat hiperpop de la granadina Rakky Ripper; el neo-folk sintètic de la basca Verde Prato, acabada de descobrir amb l’EP Kondaira eder hura (Plan B); el neo-soul d’accent africà de la barcelonina Bikôkô amb el seu flamant EP Aura Aura (Cutemobb); el duo Iro Aka, nou fitxatge del segell Hivern de John Tabalot que els hi ha publicat Les illes del cel; i els també duo Palica, entre Madrid i Barcelona, que compten amb l’EP Method (Modern Obscure Music) i Materia, que s’han autoeditat l’experimental Terror cíclico al seu propi segell Objetos Perdidos.\nTot de projectes nous que han tingut poques oportunitats de veure’s en viu a causa de la pandèmia i que converteixen aquesta convocatòria en una ocasió especial per a artistes i públic. Com la gallega resident a Barcelona Cora Novoa, que ha ampliat el seu registre de sons electrònics durs cap al flamenc i el reggaeton i ha preparat el seu projecte The Artificats amb estudiants del Taller de Músics. “He volgut ficar els alumnes en una bombolla de música urbana”, anunciava il·lusionada la mateixa Novoa a la presentació. Simultàniament, la ràdio Dublab programa tant divendres com dissabte fins a dotze djs d’una estimulant mostra de l’underground local, arrodonit amb els directes de la basca H Wass i l’italià Zenjiskan.\nLa comissària del Sónar+D, Antònia Folguera, detallava la resta d’activitats del festival paral·lel de creativitat, tecnologia i negocis, que després de la primera jornada específica sobre intel·ligència artificial el segon i tercer dia continuarà debatent sobre la construcció de móns paral·lels, els metaversos, els criptovalors i els cookies que ens envaeixen a través de la xarxa. “El nostre objectiu és que els científics convidats desmitifiquin tots aquests termes i en facin una divulgació amb menys de secrets”, apuntava Folguera. També hi haurà tallers sobre aquestes qüestions amb nombrosos especialistes vinguts de tot el món. I, exposant alguns dels espectadors a música nova, s’inaugurarà un experiment de neurociència amb l’Institut de Recerca Biomèdica de Bellvitge (IDIBELL), a L’Hospitalet, per avaluar les diferències en la curiositat del públic.\nMúsica i cinema amb Laurent Garnier\nARXIU | El músic i dj Laurent Garnier, que punxarà a l’OFFSónar by Night i presentarà al festival In-Edit el documental Laurent Garnier: Off the record\nUna curiositat que també es desdobla amb la possibilitat de poder ballar plenament i fins a altes hores de la matinada, gràcies que el govern català ha permès després d’un any i mig que tornessin a obrir els espais nocturns amb el passaport sanitari. Mesura que també s’aplicarà a la convocatòira diürna, oblidant així les antinaturals cadires per assistir a concerts d’electrònica. A la nit, a l’Hivernacle del Poble Espanyol se celebrarà l’anomenat OFFSónar by Night, amb el reclam darrera els plats de la russa Nina Kraviz el divendres i el francès Laurent Garnier el dissabte, i tota una colla de djs locals dels que sobresurt l’imprescindible Ángel Molina.\nEl diumenge, com ja va fer al Nuits Sonores de Lió d’on em van extreure un llarg article, el francès presentarà la pel·lícula autobiogràfica dels seus més de trenta anys de carrera Laurent Garnier: Off the record, de Gabin Rivoire, dins de la programació del festival de documentals musicals In-Edit. El dissabte al migdia, a més, Garnier haurà protagonitzat un cara a cara amb el realitzador barceloní Juan Antonio Bayona, per creuar els seus interessos sobre cinema, música de ball i cultura pop.\nLa col·laboració entre el Sónar i l’In-Edit s’estén a tota la jornada de diumenge, amb una sèrie de documentals inèdits sobre l’electrònica. Entre ells, Sisters with Transistors, de Lisa Rovner i narració de Laurie Anderson. El vam poder veure l’any passat en línia en ple confinament i fa justícia a una desena de dones de la història de la música treballant amb màquines i soterrades per una lectura únicament masculina de la seva evolució. Un altre angle a reivindicar del Sónar ara que es troba en plena reinvenció.\nVICENÇ BATALLA | Foto de família de l’equip del Sónar, amb autoritats, científics i artistes participants al SónarCCCB en una imatge a l’Antiga Fàbrica Damm\nCategories art, cinema, dansa, general, música Etiquetes Sónar Navegació per les entrades


Els catalans són perseguits a Europa: l'opinió severa del director editorial d'un dels grups mediàtics més gran de l'Índia\nLa presència d'un geolocalitzador al cotxe de Puigdemont podria anul·lar-ne la detenció\tLa presència d'un geolocalitzador al cotxe de Puigdemont podria anul·lar-ne la detenció\n‘Els catalans s’uneixen als gitanos entre els perseguits d’Europa‘. Aquest és el títol de la darrera entrega de la popular columna de notes geopolítiques que M. D. Nalapat escriu a diaris de l’Índia i del Pakistan. Nalapat és el director editorial del Sunday Guardian i de les set cadenes de televisió ITV, que totes juntes arriben a més de 120 milions d’espectadors en hindi i anglès. Com a director editorial, la seva feina és mantenir la cohesió informativa dels mitjans del grup. Nalapat, a més, és un dels acadèmics més prestigiosos de l’Índia en política internacional i va ser el coordinador editorial de The Times of India, el diari en llengua anglesa del país. La seva anàlisi de la situació és molt contundent i acusa la Unió Europea d’hipòcrita:\n«El govern central d’Espanya ha reaccionat contra el moviment d’independència de Catalunya amb una actuació viciada de força, tot detenint-ne els líders i negant-los el dret d’elegir el seu propi govern. En un espectacle desvergonyit de menyspreu dels drets dels individus i dels pobles, el polític català més popular, Carles Puidgemont, ha estat arrestat ara a Alemanya pel delicte d’haver estat elegit per la seva pròpia gent en les eleccions regionals de Catalunya. Sembla que, com a mínim per a Angela Merkel, més important que una identitat europea comuna, és el dret de les majories parlamentàries d’imposar les seves opinions a la minoria, per la força de les armes i pels mètodes policíacs si cal. Diversos col·legues de Puigdemont han estat arrestats a Espanya. Tot un poble és sota el poder estatal, exercit sense cap mena de respecte per la justícia natural.\nAngela Merkel s’havia presentat com a una santa de la política, però sembla que aquesta santedat no s’estén al poble català, al qual la Unió Europea ha negat el dret d’autodeterminació. La realitat és que un grup d’estats més petits s’afegiria a la diversitat cultural d’Europa i en contribuiria a la versatilitat. Cal recordar que els estats més grans d’Europa van ser els instigadors dels conflictes: Alemanya, França, el Regne Unit i Itàlia. Aquestes entitats territorials alimenten els egos d’alguns polítics, però quan xoquen contra la voluntat popular, són els desitjos de les persones, allò que cal que prevalgui.\nDesafortunadament, el govern central a Espanya ha estat transparent en la seva determinació de blocar i assetjar el poble català pel ‘delicte’ de voler tenir un estat propi en comptes de romandre dominat per Espanya.\nOn són les veus de protesta a Alemanya? On són els verds o els demòcrates lliures? Les arrels d’Angela Merkel a l’Alemanya oriental signifiquen que ha passat la major part de la vida sota un sistema reglamentat en què l’estat preval sobre el ciutadà. Per tant, no és gens estrany que ordeni l’arrest i encarcerament de Carles Puidgmont quan l’estat espanyol, representat per la majoria no catalana, li demana que ho faci. Atès el biaix estatal dins la Unió Europea, és probable que Puigdemont hagués pogut ser arrestat en estats com França i potser el Regne Unit. Atesa la naturalesa completament pacífica del moviment català fins al moment i el suport popular indubtable al dret de l’autodeterminació, serà amb una hipocresia evident que la Unió Europea com a col·lectiu o algun dels seus membres puguin ara oferir homilies a la resta sobre ‘respectar els drets d’un poble’. Carles Puigdemont va creure en la santedat d’aquesta promesa de la UE i per això ha perdut la llibertat.»


Justícia havia demanat el permís d'obres el novembre passat | Conselleria de Justícia\nTortosa atorga a Justícia la llicència d'obres per retirar el monument franquista de l'Ebre\nLa CHE dictamina que s'ha de preveure la retirada de la pilastra o la seva reutilització\nper Redacció 24/02/2021 19:49h | Actualitzat a 2021-02-24 21:02h\nL'Ajuntament de Tortosa ha aprovat aquest dimecres a la tarda la llicència d'obres que reclamava el Departament de Justícia per retirar el monument franquista de l'Ebre. La tramitació s'ha fet tan aviat com s'ha registrat, a primera hora de la tarda, el projecte amb els requeriments que la Confederació Hidrogràfica de l'Ebre (CHE) i l'Agència Catalana de l'Aigua (ACA) establien en les autoritzacions prèvies necessàries per a la llicència.\nLa Confederació dictamina que el projecte ha de contemplar la retirada de la pilastra o la seva reutilització per a una infraestructura de pas, com la passarel·la que ha demanat l'alcaldessa Meritxell Roigé al Govern. El consistori ha aprovat la llicència abans de rebre la carta de la consellera Capella on reclamava el permís i que no «s'entorpissin» els tràmits.\nSegons ha explicat el consistori, la llicència d'obres municipal per als treballs de retirada del monòlit franquista s'ha atorgat quan el Departament de Justícia ha respost al requeriment de la Confederació Hidrogràfica de l'Ebre (CHE), als volts de la quatre de la tarda d'aquest dimecres. El permís d'obres incorpora com a «condició necessària» que el sol·licitant tingui la prèvia i preceptiva autorització de la CHE i de l'Agència Catalana de l'Aigua (ACA), tant pel que fa a l'ocupació del domini públic hidràulic com pel que fa a les possibles condicions generals i particulars que estableixi l'informe amb relació a l'execució de l'obra.\nJustament, l'informe de la CHE demanava que el projecte de retirada del monument contemplés «la retirada de la pilastra excepte si està previst reutilitzar-la com a element d'una nova infraestructura de pas». L'alcaldessa de Tortosa, Meritxell Roigé, ha reclamat al Govern que la retirada del monòlit s'acompanyi amb un projecte per construir una passarel·la per a vianants que connectaria el barri de Ferreries amb el centre històric de la ciutat. Roigé ho va demanar durant l'anunci de la retirada a peus del monument i ho ha sol·licitat per escrit amb cartes dirigides a la consellera Capella i al vicepresident amb funcions de president de la Generalitat, Pere Aragonès.\nLa llicència d'obres s'ha atorgat en la junta de govern local «abans de conèixer l'existència de la carta de la consellera de Justícia», una missiva enviada aquesta tarda a l'alcaldessa, on Capella reclamava el permís i acusava Roigé «d'entorpir i dilatar» la retirada amb «maniobres burocràtiques». En la missiva, Capella recorda que la Generalitat ja ha adjudicatl'estudi geotècnic per procedir a la retirada però afirma que els tècnics no poden accedir a la llera del riu perquè encara no tenen el permís de l'Ajuntament. Per això, espera que el consistori concedeixi la llicència d'obres sol·licitada el 20 de novembre passat. D'altra banda, la consellera de Justícia ha assenyalat que el seu Departament no té competències per construir una passarel·la sobre la pilastra del monument.\nLa carta encara no s'ha rebut a l'Ajuntament de Tortosa i l'alcaldessa ha lamentat «una manera d'actuar que no forma part de la lleialtat institucional que cal tenir sempre entre administracions». Roigé referma «la seva disposició» amb el Departament de Justícia per la retirada del monument franquista, una «complicitat» que Capella posa en dubte a la carta enviada a Roigé. L'alcaldessa de Tortosa ha recordat a Capella que amb una trucada hauria informat la consellera que la llicència depenia «de la manca de diligència de Justícia» perquè no responia els requeriments de la CHE. «Un cop han respost els requeriments fets per altres organismes, aliens a l'Ajuntament de Tortosa, el consistori ha pogut concedir la llicència de manera immediata», ha conclòs l'alcaldessa.


Els gravats al boix d’Enric Cristòfor Ricart per a Codorníu | A contracorrent\nPublicat el 20 Març 2017 per carlesquerol\nRescatem deu imatges encarregades per Manuel Raventós Fatjó de can Codorníu ( ¿o va ser el seu pare Manuel Raventós Domènech, mort el 1930 ?) a l’artista vilanoví Enric Cristòfor Ricart Nin (Vilanova i la Geltrú, 1 de novembre de 1893 – 11 de març de 1960) , el qual, com a gravador al boix assolí una gran categoria tècnica. En la simplicitat de les composicions Ricart aconseguí el propòsit de sintetitzar la idea en unes figures molt esquemàtiques i d’enllaçar amb el boix antic. A meitat del segle XX (i potser abans) aquestes deu imatges es van utilitzar com elements publicitaris de la marca Codorníu.\nEl roure centenari de can Codorníu va esdevenir un referent de la marca que li atorgava arrelament al país i a les vinyes. El millor escriptor local sadurninenc, Jaume Raventós Domènech, també de can Codorníu, li va dedicar un capítol de la seva obra Memòries d’un cabaler. Explicava amb molta imaginació que el roure de can Codorníu s’havia enamorat de l’alzina de can Ros ( Els Casots, Subirats) . Avui, malauradament, ni l’un ni l’altra segueixen dempeus. Tots dos han sucumbit definitivament en aquestes primeres dècades del segle XXI. Ara precisament es compleixen trenta anys des que el Consell d’Administració de Codorníu, S.A. presidit per Manuel Raventós Artés, quan jo era alcalde de Sant Sadurní, va decidir portar-me als tribunals per haver atorgat una llicència d’edificació a l’empresa Josep Maria Raventós Blanc, S.A. que incloïa el roure centenari dintre dels límits de l’actuació arquitectònica. La raó era evident, perquè els terrenys sobre els quals havia crescut i vivia el roure no eren ni havien estat mai de Codorníu, S.A. sinó dels promotors de la nova cava Raventós Blanc. Tal vegada el que es pretenia era intimidar el consistori ja que Codorníu , S.A. era aleshores encara la primera empresa del municipi. Finalment el tribunal va sentenciar el que era evident i es va acabar el contenciós. Val a dir que Manuel Raventós Artés em va trucar personalment per disculpar-se adduint que ell s’havia limitat a obeïr les ordres del Consell d’Administració, tot i que des del primer moment estava convençut de que no tenien raó. Cliqueu a sobre i s’ampliarà. FONS DE L’AUTOR.\nAquesta imatge pretenia fixar en l’imaginari popular l’origen medieval de la nissaga Raventós de can Codorníu. Aquest és un concepte que sembla quin sap què, però que actualment no té massa contingut. Sense anar més lluny, Freixenet, l’actual líder del sector, és un invent del segle XX, com qui diu fa quatre dies… si ho comparem amb l’antigor de Codorníu. Tot i que en les actuals etiquetes de Codorníu s’indica la data de 1551 ( tal vegada algú descobrirà aviat un document que retrocedirà encara trenta, quaranta o cent anys més) el cert és que no aporta gran cosa al producte, a la seva imatge i al seu pedigree. ¿ A qui l’importa que la Coca – Cola es vagi inventar el 8 de maig de 1886? Dubto que ni l’u per milió dels consumidors habituals hi concedeixi cap mena d’importància. Cliqueu a sobre i s’ampliarà. FONS DE L’AUTOR\nLa verema és un tema recurrent en tot el que envolta el món del cava. S’ha d’evidenciar que el cava ve del vi , que el vi surt del raïm, que el raïm sorgeix del cep i que el cep arrela i creix a la terra. Codorníu ha presumit sempre d’aquest arrelament perquè disposava i disposa de vinyes en diferents indrets del país, però resulta evident que no tot el vi que embotellen és de collita pròpia. La resta d’el.laboradors si fa o no fa i n’hi ha que compren tot el vi que necessiten. L’invent esbiaixat de la denominació d’origen cava atribuint aquest concepte no a un territori específic ( com la Champagne, la Rioja o qualssevol de les italianes o alemanyes ) sinó a la modalitat de producció , a la llarga ha resultat pervers per als pagesos que van perdre des del primer moment la capacitat de determinar el preu del raïm… mentre ha funcionat a les mil meravelles per als productors de cava establerts arreu ( a Catalunya, Extremadura, Aragó, Navarra , Comunitat Valenciana, entre d’altres). Fins ara, que venen maldades. En aquest context advers, sembla imprescindible presumir d’un relat singular i apel·lar a la collita pròpia procedent d’un territori concret i privilegiat. Aquest pot ser encara un plus de qualitat. Però ¿què explicaran els elaboradors que no tinguin vinyes pròpies o prou hectàrees que justifiquin la seva producció? Cliqueu a sobre i s’ampliarà. FONS DE L’AUTOR\nLes dones veremadores sempre han estat una constant en les vinyes de can Codorníu de Sant Sadurní. Bé, hauríem de dir dels hereus de can Codorníu, ja que l’hisenda agrícola pròpiament dita no formava part de la societat anònima. Josep Raventós Fatjó, que l’havia hererat del seu pare, la va transmetre a Manuel Raventós Domènech, aquest a Manuel Raventós Fatjó el qual a la vegada la va traspassar a Josep Maria Raventós Blanc. Ara mateix no recordo exactament si aquest darrer la va cedir al seu fill gran, Manuel Raventós Negra, o es va incorporar als actius de la nova empresa Josep Maria Raventós Blanc, S.A. La transmissió de la hisenda agrícola familiar de Raïmat ( el Segrià) , adquirida el 1914 per Manuel Raventós Domènech , va funcionar d’una altra manera ( se la van repartir els germans Raventós Fatjó) . Però no era d’això del què volia parlar, sinó de les dones veremadores de can Codorníu. Aquesta ha estat sempre una activitat laboral propicia a les dones en el món rural, tot i que acabi fent-se feixuga al llarg d’una jornada de 10 hores, que era l’habitual fa un segle. La presència femenina a la verema es va estendre a la fàbrica quan Manuel Raventós Domènech va posar en marxa el seu negoci del xampany. Allí, però, les feines eren les de rentar ampolles i les de manipular-les en el procés final a l’hora d’etiquetar-les, embolicar-les amb paper cel·lofàn, col·locar-les a l’interior de fundes de palla i encaixar-les de dotze en dotze. Cliqueu a sobre i s’ampliarà. FONS DE L’AUTOR\nLa fabricació de taps de suro per a les ampolles de champagne franceses i per a les de xampany català va dinamitzar la indústria surera de les comarques gironines durant bona part del segle XX. La manipulació inicial va donar pas a la mecanització i els portuguesos van irrompre en força en el mercat. Entre els representants més notables d’aquest sector industrial que viatjaven sovint a Sant Sadurní destacà Felip Calvet Costa ( 1916 – 2001), el qual, des que és mort, ningú ha aixecat la veu per reivindicar la seva memòria. Un dels fills de Manuel Raventós Domènech , Jesús Raventós Fatjó, dirigia els anys trenta una fàbrica de taps de suro per a les ampolles de xampany de Codorníu . Mentrestant el seu germà Manuel s’ocupava de l’empresa a Sant Sadurní i l’altre germà Magí portava la direcció de VENSA (Vins Escumosos Naturals, S.A.), que comercialitzava la segona marca Delapierre. Cliqueu a sobre i s’ampliarà. FONS DE L’AUTOR\nEl dégorgement era un dels moments claus del méthode champenoise que actualment ja està també totalment mecanitzat. El procés de substitució es va iniciar fa 55 anys, quan Codorníu va implementar el sistema champagel, mitjançant el qual es congelaven els brocs de les ampolles de xampany just abans del degorjament, atrapant en el gel les impureses que calia eliminar. Manuel Raventós i Domènech ( 1862 – 1930) de can Codorníu ho havia descartat molts anys abans. Amb aquest invent es va perdre el ritual i l’espectacularitat de l’instant i es va acabar la màgia i el misteri… però es va guanyar en productivitat, sense afectar a la qualitat del producte. Va esdevenir exactament el mateix amb el tradicional remenat de les ampolles de xampany als pupitres. Aquesta és la fórmula per a vèncer en el futur. Cliqueu a sobre i s’ampliarà. FONS DE L’AUTOR\nTap de suro en el que s’han marcat al foc les inicials RC (Raventós Codorníu) . Es tractava d’una qüestió de marca en la qual cosa una de les lletres potenciava l’altra. D’una banda el cognom Raventós que es va unir per sempre a partir del segle XVIè a l’altre cognom Codorníu, quan la pubilla d’aquesta casa es va casar amb un pretendent dels Raventós. Ara sembla que ja s’ha trobat documentació que permet retrocedir al segle XVè i si segueixen burxant encara aniran més enrere. Podrien situar-se a l’època de les terribles pestes del segle XIV. No sé si aquest exercici retrospectiu aporta alguna cosa a la marca. Cliqueu a sobre i s’ampliarà. FONS DE L’AUTOR\nEl carro arrossegat per bous transportant caixes de Codorníu no és un estirabot sense solta no volta. Efectivament, a finals del XIX i principis del XX els bous s’utilitzaven al Penedès per a les feines agrícoles que requerien més força animal. Després van venir els locomòbils ( les màquines de vapor) i els tractors. S’explica una anècdota molt divertida relacionada amb el carro que feia el repartiment de les caixes de xampany Codorníu a la ciutat de Barcelona. El seu propietari, Manuel Raventós Domènech ( germà de l’escriptor Jaume Raventós citat anteriorment) va ordenar al seu carreter que reculés amb violència en un cèntric carrer , amb tota la mala intenció de provocar un incident i que totes les caixes caiguessin a terra provocant la trencadissa de centenars d’ampolles de xampany. L’endemà, els diaris de la ciutat informaven del desvagell, donant a conèixer el nom de la marca de xampany Codorníu entre els lectors. El recurs gràfic de les muntanyes de Montserrat utilitzat per Ricart va ser premonitori ja que des d’aleshores moltes de les empreses del sector l’han copiat. Cliqueu a sobre i s’ampliarà. FONS DE L’AUTOR\nUn dels atributs d’aquesta aureola publicitària de Codorníu era la paritat entre homes i dones. Aquest valor que ara s’anomena igualtat de gènere no era tant habitual a l’època com ho és ara, al menys sobre el paper, ja que a la pràctica esdevé una altra de les entelèquies recurrents de moda, com el dinamisme de la societat civil, el dret a un salari just, la lluita contra el canvi climàtic … No sé si va ser un encàrrec explícit o s’ho va inventar l’artista, però ja hem vist en altres imatges anteriors la importància que se li dóna a la dona. Sigui com sigui, en aquest cas, fifthy – fifthy. Si repasséssim els noms de les persones que han ocupat el càrrec de president del consell d’administració d’una gran societat anònima catalana, costaria trobar-hi una dona. En el cas d’empreses xampanyistes de Sant Sadurní en tenim al menys sis exemples més o menys recents: les senyores Montserrat Fatjó Tintorer (1864 – 1956) de Codorníu , Eulàlia Sagués Mestres del xampany Mestres , Ramona Roig Manobens ( 1888 – 1978) de Santacana Roig , Dolors Sala Vivé ( 1889 – 1978) de Freixenet , Isabel Ordi Soldevila (1904 – 1990) de les caves Rigol i actualment Maria del Mar Raventós Chalbaud de Codorníu. Cliqueu a sobre i s’ampliarà. FONS DE L’AUTOR


Badanotis :: Badalona participa en el Saló Internacional de Turisme de Catalunya 2011\nBadalona participa en el Saló Internacional de Turisme de Catalunya 2011\nA l’estand de Badalona s’hi podrà trobar, entre altres, informació i material de la nova ruta turística audioguiada pel centre històric de la ciutat i dels jaciments arqueològics de l’època romana\nRedacción - 07/04/2011 04:40\nBadalona torna a participar, per onzè any consecutiu, al Saló Internacional del Turisme de Catalunya (SITC) que aquest any arriba a la vintena edició i que es celebrarà a les instal·lacions de Fira de Barcelona els dies 7, 8, 9 i 10 d'abril.\nEl Saló Internacional del Turisme de Catalunya és l'esdeveniment turístic nacional i internacional més important de Catalunya on s'hi pot trobar l'oferta turística de més de setanta països i de totes les comunitats autònomes espanyoles. Badalona participarà al SITC dins el gran estand de la Diputació de Barcelona, d'uns 700 m2, i que està situat al Palau 2, nivell 0, numero d'estand F615 de Fira de Barcelona (entrada per carrer de Lleida).\nEn el mostrador de Badalona s'hi podrà trobar una àmplia oferta de material turístic propi. Hi destacaran, com a novetats, la ruta turística audioguiada pel centre històric de la ciutat que es va inaugurar el passat mes d'octubre i la informació de Badalona Ciutat Romana amb els seus quatre espais: Termes i Decumanus, Jardí de Quint Licini, Casa del Dofins i Conducte d'aigües. A més també s'hi podrà trobar informació de la VII Magna Celebratio que es celebrarà a Badalona el darrer cap de setmana d'abril i l'1 de maig.