En català si us plau: 2015\nBibiana i la filla imaginària\nQuan la vaig veure per primer cop, vaig rejovenir més de quaranta anys. No m’ho podia creure. Deuria ser un miratge. Era idèntica a ella. Clar que la memòria ens juga sovint males passades i ens fa veure el que volem veure. Per això vaig acabar rebutjant la idea de que fos qui jo em pensava.\nTenia setze anys quan la vaig conèixer. Ella en tenia quinze. L’esperava a la sortida del col·legi de monges i l’acompanyava fins casa seva. I així cada dia fins que, no sabent què fer per conservar-la, la vaig perdre. Era molt jove i inexpert en la tècnica –o hauria de dir l’art?- de la seducció i això em passà factura.\nLa vaig retrobar uns anys després. Per casualitat. Pel carrer. Ens varem reconèixer i tornàrem a passejar junts altra vegada fins casa seva. Aquest cop semblava que la cosa aniria millor però tampoc vaig reeixir en el meu propòsit i ens vam tornar a distanciar malgrat els meus esforços per retenir-la al meu costat. Es veu que encara no en sabia prou o no tenia els atributs que ella desitjava per a la seva parella. Jo ja tenia dinou anys, tot i que semblava que encara en tenia els setze de tres anys enrere. La meva timidesa i el meu aspecte infantil van jugar sempre contra meu. Ella, en canvi, ja era tota una dona amb els seu divuit anys recent complerts, em digué.\nQuan la vaig veure per primer cop, no ho podia creure. Vaig retrocedir a les acaballes del anys seixanta. Quan li vaig haver de demanar la comanda, allà a peu dret, davant el mostrador, la vaig mirar de fit a fit i si no fos pel temps transcorregut hagués dit que era la seva germana bessona. Llavors vaig mirar la placa identificativa que duia a la armilla de l’uniforme i hi havia un nom imprès: Alejandra.\nSegurament anava errat. Bibiana parlava català. Aquella noia, en canvi, parlava castellà. Clar que la seva filla podia molt bé tenir un nom en castellà i parlar la llengua del seu pare. Què podia saber jo? Una cabòria com qualsevol altra.\nLa semblança era increïble. L’esguard, el lleuger somriure, les pigues al voltant del nas, recte i proporcionat, els gests, la manera de moure’s. Fins i tot la veu em semblà igual però això ja era, segurament, fruit de la meva imaginació. Si de vegades ens costa recordar la veu d’un ésser estimat quan fa anys que ens ha deixat, com podia jo recordar la d’una noia que feia –vaig calcular- quaranta set que no veía?\nDes d’aleshores, cada cop que anava a sopar un entrepà a aquell local i la veia, no podia defugir el fet de que tenia davant meu una rèplica de la Bibiana que vaig conèixer. Fins que el temps, la sensatesa i el costum van convertir aquesta circumstància en una simple anécdota.\nPerò vet aquí que un dia una companya la va cridar dient-li “Bibi” –o això em va semblar- i, de cop i volta, tot va començar de nou. “Bibi” podia ser molt bé la forma abreujada de Bibiana. Potser l’Alejandra es deia Bibiana de segon nom i es feia dir “Bibi” pels amics. O bé era un àlies. Quina altra explicació hi podia haver? I llavors tornaren a començar les meves dèries. De poc va anar de preguntar-li si tenia una mare de la meva edat que es deia Bibiana, que havia estudiat a les monges de la Gran Via i que... Però quin disbarat! Què hagués pensat de mi? Que era un guillat, un vell tocat del bolet? A més, deixant de banda la altíssima improbabilitat de que fos certa la meva sospita, què importava ja si aquella noia adolescent de la qual em vaig enamorar quan jo també ho era tenia una filla –que per edat podria ser filla meva- que me la recordava cada cop que la veia darrere un mostrador?\nTot plegat demostra unes quantes coses: que tinc una imaginació novel·lesca o els records massa enganxats al meu cervell, que la nostàlgia dels fets de joventut em fan somiar truites i veure coses que no són, que se’m ha aturat el rellotge i de vegades encara em penso que sóc molt jove, que el temps corre tan de pressa que em sembla que fou ahir quan encara anava al darrere de les noietes, que soc un vell romàntic, ridícul i fins i tot infantil, que...\nQuè haurà sigut de la Bibiana? Serà l’Alejandra filla seva?\nBé, no hi tornem, deixem-ho córrer. Ja n’hi ha prou, que es fa tard i vol ploure.\nPublicado por JOSEP Mª Panades en 4:20 No hay comentarios:\nVeres una llum que no coneixies\ni uns esguards que t’acaronaven dia a dia.\nLa joia de veure’t ens il·luminà\ni per un moment el món s’aturà\ndeixant de donar voltes\nperquè fossis el centre del nostre univers.\nEns dónes més caliu que el sol que ens escalfa.\nEmoció i llàgrimes d’alegria\nsubstituïren la incertesa de l’espera.\nUlls que no es cansen de mirar-te\nmans que es deleixen per acariciar-te\nbraços que desitgen bressolar-te\nper la tendresa que ens despertes.\nPortes obertes de bat a bat\nla flor més cuidada del nostre jardí\nla joia de la nostra llar,\nla que dóna sentit a la nostra existència\nperquè tu ho ets tot,\nl’única, la primera\nen aquest cau familiar i acollidor.\nTard o d’hora en vindran més a fer-te companyia\ni creixeràs envoltada de rialles i jocs\ncompartint l’amor que sempre perdura\nperquè, any rere any, la vida continua.\nFotografia: Jana, la meva néta\nFotògraf: Joan Gosa, el seu pare\nPublicado por JOSEP Mª Panades en 0:59 No hay comentarios:\nCom i per què vaig començar a escriure\nFeia anys i panys que deia allò de que si havia tingut un fill i plantat un arbre (de fet en he tingut i en he plantat més d’un), només em calia escriure un llibre. També deia que el llibre que escrigués seria con aquella antologia del disbarat que varen publicar uns professors d’institut amb les respostes absurdes en els exàmens d’alguns alumnes. En el meu cas, però, els disbarats serien els que he hagut de veure i viure al llarg de la meva vida laboral. Perquè, creieu-me, que n’hi ha per llogar cadires.\nPerò en arribar a la fi la meva vida professional, com aquella (la fi) no va resultar tan plàcida com era d’esperar ni, segons el meu criteri, justa, em vaig proposar abocar i vomitar tots els despropòsits viscuts i soferts en el món laboral que m’ha tocat viure. Havia d’ésser una espècie de catarsi que m’alliberés de l’angúnia i l’estrès post traumàtic que em quedaren com a seqüeles.\nAixí doncs, un cop lliure d’obligacions, vaig posar fil a l’agulla i vaig començar a escriure una biografia novel·lada o una novel·la autobiogràfica, diguem-ho com es vulgui, a on reflectia les experiències al treball i alhora feia un repàs a la meva vida, començant per la més tendra infància, quan aprenem a comportar-nos d’acord amb les normes que ens imposen, a formar-nos i a deformar-nos. Aquest tram de la vida en el qual agafem les virtuts i els vicis del nostre entorn, familiar i humà en general, i comencem a acumular complexos, temors i incerteses.\nAmb aquest “fil argumental” vaig anar desenvolupant una història farcida d’anècdotes i experiències vitals amb alguns personatges i fets inventats per guarnir-ho amb un to més novel·lesc i omplir certs buits producte de la mala memòria. Tret de les dues primeres parts, dedicades a experiències d’infantesa i de l’adolescència, la resta del llibre resultà, al meu entendre, bastant feixuga de llegir per a qui les meves peripècies personals i professionals no li tocaven de prop o no li interessaven gens ni mica. El resultat: un volum de més de vuit-centes pàgines de lletra menuda que vaig auto editar i regalar a les persones més properes de l’entorn familiar, les que no gosarien rebutjar un “obsequi” com aquest. He pensat, en més d’una ocasió, en refer-lo eliminant molta palla i donant-li un aire de novel·la, a l’estil de Le Grand Maulnes, d’Alain Fournier, o L’ombra de l’eunuc, d’en Jaume Cabré, quasi res, mira per on. De moment resta i restarà en un prestatge de la meva biblioteca, pels segles del segles.\nPerò la meva dèria per escriure, cosa que havia volgut fer des que tinc ús de raó, i el temps de lleure del que puc ara gaudir, em va dur a crear un compte a facebook, una xarxa social per a mi llavors desconeguda però que les meves filles en feien molt d’ús i que em van animar a utilitzar “per a distreure’m”. Aquest espai es convertí en una plataforma molt escaient per a publicar els meus primers escrits que, per cert, passaren molt desapercebuts tot i anar acumulant “amistats” o, millor dit, contactes.\nA la revetlla de Sant Joan, però, es va produir un fet que va canviar aquesta situació. Uns dies abans havia estat el meu aniversari i les meves filles m’obsequiaren amb un regal “especial”: un blog, em digueren, no un bloc, com em va semblar entendre. Com van dir “per a que puguis escriure tot el que et passi pel cap...\nVan dissenyar-lo i anomenar-lo “Retales de una vida”. Que per què? Doncs perquè el que escrivia aleshores eren reflexions i relats molt curts sobre fets i records de la meva infantesa i adolescència. Aquests retalls de la meva vida tindrien així un lloc més adient per cosir-los.\nAixí doncs, un cop degudament farcit amb la meva fotografia, perfil i altres dades que em varen semblar oportunes, aquest blog va veure la llum, amb l’entrada titulada “¿Por qué escribo?, el 26 de juny del 2013. Durant gairebé un mes, vaig anar publicant els escrits que fins aleshores havia inclòs en el meu mur de facebook. En aquest temps vaig publicar catorze entrades o posts, com alguns els anomenen. Tot just després, es va produir un altre canvi.\nEsperonat per la meva dona, vaig fer un gir al tipus d’escrits, canviant del caràcter intimista a la ficció, als relats, diguem-ne, inventats, més imaginatius o simplement fantasiosos, incloent diversos gèneres: fantàstic, ciència ficció, romàntic, humor, policíac, etc., etc. Ha estat un divertiment per a mi i pels meus lectors més propers, és a dir família i amics. Lectors aliens a aquest entorn també hi han anat apareixent, tot i que encara són escassos. Però això ja són figues d’un altre paner.\nTanmateix, com trobava a faltar un racó on pogués seguir penjant, de tant en tant, opinions, pensaments, reflexions i històries com amb les que vaig iniciar aquest exercici d’escriptura, tingué la idea de crear un altre blog per acollir-les, ja que “Retales de una vida” ja duia prou temps dedicat a la ficció com per tornar enrere. Tampoc em va semblar adient barrejar ous amb castanyes. Així, el 11 de novembre de 2013 va néixer “Cuaderno de bitácora” que, com el nom –no gaire original, ho reconec- suggereix, havia de contenir fets, experiències personals i demés històries quotidianes que, com el capità del vaixell que registra els esdeveniment diaris ocorreguts durant la travessia, aniria anotant a mida que aparegueren al meu cap. Aquest blog s’estrenà amb l’entrada “Cuba” en la que reproduïa una experiència viscuda a l’Havana l’agost d’aquell mateix any, en el transcurs d’un viatge de plaer amb la família.\nPerò us haureu fixat que tots dos blog són escrits en castellà, quan la meva llengua materna (tot i que hauria de dir paterna, ja que el meu pare era lleidatà i ma mare murciana) és el català. Per què, doncs, no escrius en català? -em digué la veu de la meva consciència. Doncs perquè no l’he estudiat mai, tot el que sé ha estat aprés de forma autodidacta, no el sé escriure prou bé i el meu vocabulari és molt més pobre que en castellà –em respongué a mi mateix. Però d’alguna manera s’ha de començar, oi? -em tornà a preguntar. Doncs si, és veritat –vaig reconèixer. I així vaig tenir la gosadia d’obrir aquest blog en català que vaig batejar amb el nom –aquí si que em vaig lluir amb l’originalitat- de “En català si us plau”, en el que vaig publicar una primera entrada, el 29 de novembre de 2013, titulada “de petit em deien que era un xarnego”.\nA dia d’avui, tot i que em sento prou satisfet de la feina feta –m’ho passo d’allò més bé escrivint- puc dir que aquests blogs no han tingut gaire èxit, sobretot si els comparo amb la gran majoria dels que segueixo. No entraré ara en detalls estadístics, cosa que potser faré més endavant i només a títol orientatiu o fins i tot anecdòtic, però contràriament al què em diuen a casa (com no), m’ha decebut la poca divulgació i l’escassetat de seguidors quan crec (superb de mi) que els meus relats són de més qualitat literària que els d’altres blogs que, essent mediocres, són molt més comentats i lloats. Gelosia? Gens ni mica. Decepció? Sí, què voleu que us digui.\nEn el ranking de blogs més visitats (els meus, és clar), la palma se l’enduu “Retales de una vida” , en nombre de visites a l’any i comentaris per entrada, seguit molt a prop de “Cuaderno de bitácora”. De fet, com es diria en la terminologia estadística, les diferències no son significatives. Quant a “En català si us plau”, aquest és l’aneguet lleig. No cal donar dades, són massa esquifides i insignificants. Em podria consolar dient que altres blogs en català que segueixo pateixen de la mateixa malaltia: la manca d’estima, la indiferència, la soledat... El motiu per el qual “En català si us plau” no te gairebé vida, que sembla moribund? No el sé. Potser és degut a una deficiència lingüística, errors gramaticals i ortogràfics, tot i que he vist relats en català en altres blogs, d’una qualitat molt elevada i més sols que la una. “Cap comentari” és el subtítol habitual.\nPer si de cas, m’he matriculat a un curs de català. Vaig passar la prova d’avaluació escrita i oral amb prou bona nota com per cursar el nivell C. Espero i desitjo que els coneixements que aniré guanyant en el llenguatge escrit redundin en benefici de la qualitat dels meus escrits.\nFa temps vaig estar temptat de tancar aquest blog i així ho vaig manifestar en una entrada, tot just abans de les vacances d’estiu del 2014. Vaig rebre dos comentaris, dues veus que es varen alçar encoratjant-me a continuar. Això va produir el seu efecte, ves per on. Dues persones varen salvar el blog de la crema. I aquí continuo. L’audiència, la veritat, ja tan se val. Seguiré escrivint, hi hagin o no hi hagin gaires lectors.\nPublicado por JOSEP Mª Panades en 4:47 2 comentarios:\nPublicado por JOSEP Mª Panades en 4:33 No hay comentarios:\nTots portem un nen dins nostre. Deixeu-lo, doncs, sortir per uns instants. Potser gaudeixi d'aquest conte, l'últim d'aquesta sèrie. Per cert, creieu en els fantasmes?\nEn Luiset creia fermament en l’existència de fantasmes. Ell en veia un cada dia però els seus amics més amics no li feien cas.\n―Si vols que et cregui, presenta-me’l –li digué en Manelet, el seu primer millor amic.\n―Si existissin els fantasmes tothom els veuria –era de la opinió en Joanet, el seu segon millor amic.\n―Jo no crec en els fantasmes. El meu pare diu que això són ximpleries –afegí la Roser, l’única amiga dels tres noiets.\nEn Lluiset, enrabiat per la incredulitat dels seus amics, es comprometé a demostrar-los que els fantasmes existien i que es podien veure. Ja veurien aquells descreguts com tenia raó. Es quedarien amb un pam de nassos, sí senyor.\nL’única cosa que havia de fer, però, era convèncer al senyor Martí per a que comparegués davant dels seus amics.\nEl senyor Martí era, és clar, un fantasma. O potser hauríem de dir “el seu fantasma”, ja que només el podia veure ell.\n―Senyor Martí, seria vostè tan amable de aparèixer-se davant d’uns amics meus? –li preguntà una nit.\nEl senyor Martí, que estava llegint un llibre als peus del llit del nen, aixecà el cap i traient-se les ulleres, contestà:\n―Mira, Lluiset, els fantasmes no estem per espantar, fer burla, ni per participar en juguesques. Això que em demanes no és possible, ho sento.\n―Però és que jo volia...\n―Ja sé què volies: convèncer els teus amics de que els fantasmes existim.\n―Doncs sí. És que no s’ho creuen i els he dit que...\n―Que jo em materialitzaria. Però no veus que això no és seriós?\n―Ja, però si no compleixo amb la meva paraula em prendran per un babau.\n―Haver-ho pensat abans. Si m’ho haguessis dit t’hagués explicat que els fantasmes només podem mostrar-nos a les persones que creuen en nosaltres.\n―Si us plau, si us plau. Només seria un momentet de res. Faci-ho per mi, senyor Martí. No vull ser el motiu de les seves burles.\n―Ai Lluiset, Lluiset. Mira: qui són incrèduls de mena no hi creuran mai per molt que vegin una aparició.\nPerò davant la insistència d’en Lluiset, el senyor Martí no tingué més remei que claudicar. I així elaboraren un pla que satisféu a ambdós. Ara només calia posar-lo en pràctica.\nEl diumenge, després de missa, en Lluiset cità els seus amics al claustre de l’església.\n―I ara què? –digueren tots tres alhora.\n―Tranquils. Ho veureu quan hagi marxat tothom.\nEn Manelet, en Joanet i la Roser esperaven impacients alguna manifestació fantasmagòrica però res succeïa. Fins que una ombra aparegué darrere el pou que hi ha al bell mig del pati del claustre.\n―Mireu, mireu allà, al pou –cridà en Lluiset.\nPerò abans que poguessin veure-li la cara, la figura corregué, sense quasi tocar els peus a terra, cap a la porta que dóna a la cripta que hi ha sota l’altar major.\n―Som-hi, correu, que se’ns escapa –digué la Roser, entusiasmada i més valenta del que havien imaginat els seus companys.\nPerò tant el Joanet com el Manelet es quedaren palplantats sota una de les arcades on s’havien aixoplugat, com si tinguessin els peus clavats al terra.\n―No volíeu veure un fantasma? –els escridassà en Lluiset-. Doncs a què espereu? No tingueu por, no heu de témer res. Ja us he parlat d’ell. És el senyor Martí, el meu fantasma particular i amic meu.\nQuan les quatre criatures baixaren per les escales que els dugué a la cripta, fosca i humida, no veren ningú. Però en Lluiset, sabedor del pla, els assenyalà un banc mig corcat on trobaren una capa, un barret i unes ulleres. Tot d’una, sis ulls es dirigiren cap a la roba. Amb mans tremoloses, un a un la volien agafar però se’ls hi relliscava de les mans; era com voler agafar aigua. De cop i volta, però, la capa, el barret i les ulleres s’enlairaren i formaren una silueta humana que es posà dempeus davant una astorada audiència.\nTots, excepte el Lluiset, restaren muts i gelats com el glaç.\n―Ho veieu, ho veieu com tenia raó –cridava en Lluiset tot fent saltironets.\nPerò com a única resposta, els tres amics sortiren de la cripta cames ajudeu-me i desaparegueren en un tres i no res.\nEn Lluiset i el senyor Martí es miraren bocabadats per la reacció dels vailets.\n―Bé, digué en Lluiset, al menys ara creuran el què jo els hi deia.\n―Jo no estaria tan segur –li respongué el senyor Martí.\nNen i fantasma tornaren a casa pensarosos. L’un desitjant que l’endemà els seus companys li donarien la raó; l’altre sospitant que la cosa no havia acabat. I com sap més el fantasma per vell que per fantasma, en senyor Martí no anà errat.\nQuan el dilluns, en LLuiset entrà a classe, una riallada monumental esclatà tan bon punt s’assegué a la seva taula. L’únic que no reia era el mestre, que el mirava amb un esguard de retret. El càstig no es féu esperar. L’engany a un amic–i més amb premeditació i traïdoria- era un dels pitjors pecats i no es podia deixar sense un correctiu exemplar, segons el sorrut educador.\n―Hagués pogut ser pitjor –li digué el senyor Martí al capvespre, quan en Lluiset arribà a casa i es tancà a la seva cambra tot plorós. Ja t’ho deia jo que, tot i veient-me, no es creurien que soc un fantasma.\n―És que no ho entenc- digué en Lluiset entre singlots-. Que no ho van veure que vostè, un fantasma, apareixia i s’enlairava davant dels seus nassos? Com pot ser que diguin que tot era un muntatge?\n―Doncs perquè quan algú no és capaç d’entendre una cosa prefereix creure que tot ha estat obra d’un enginy o d’un engany, per molt més difícil que resulti trobar-li una explicació lògica.\n―I ara què? –es preguntà en veu alta en Lluiset.\n―Els donaré un escarment –digué el senyor Martí enfurismat, veient tan dolgut el seu jove amic.\n―Sí? De debò? Què farà, què farà?\n―Mmm. M’ho rumiaré.\nDes d’aquell dia, els nens del poble no podien viure en pau. Un fantasma, vestit amb capa i barret, els feia la guitza nit i dia. De dia els empaitava i els hi feia mil i una barrabassada. Per la nit, les seves manifestacions eren més feréstegues. No podien dormir de la por. Però no ho explicaven a ningú, ni als seus pares ni als seus millors amics, perquè sabien que ningú no els creuria.\n―Això s’ha d’acabar, Lluiset. No puc més, estic baldat i ja tinc una edat –li digué el senyor Martí una nit.\n―Ja m’ho imagino. Però que consti que va ser idea seva. Si ho vol deixar ho entendré. Això de fer de fantasma atemoridor ha de ser esgotador. Ai miri, m’ha sortit un rodolí.\n―Mai m’hagués imaginat haver de fer aquest numeret espantant criatures. Ho deixo però abans faré una cosa per a que em recordin per sempre més.\nEn Lluiset no preguntà ni volgué saber, però el que el senyor Matí féu degué ser una cosa sonada, d’això en està segur, perquè ara els seus amics i companys el respecten i l’afalaguen d’allò més. El tracten com un Rei. I alhora sembla que el temen. En Lluiset es més feliç que mai.\nNo sabria dir quina és la moral d’aquest conte. Que no s’ha de dubtar mai d’un amic? Que la venjança és dolça? Potser que els descreguts paguen tard o d’hora la seva incredulitat? No ho sé. De fet, jo no crec en fantasmes i no m’ha passat res dolent ni estrany. Bé, llevat d’aquest malsons que...\nPublicado por JOSEP Mª Panades en 9:21 2 comentarios:\nUn conte de nans\nEn Joanet, amb sis anys, no havia vist mai un nan tret dels que sortien al circ, quan venia al poble, i que el feien riure tant amb les seves bestieses. Saltaven, ballaven i feien ganyotes per la pista, barallant-se com si s’haguessin tornat folls. Són homenets, homes petits –li deia en Joan, son pare. En Joanet creia que eren persones d’algun país molt llunyà on tothom era així de petit, com els barrufets, que vivien en un indret amagat i apartat dels ulls de la gent normal.\nUn dia, quan en Joanet tornava a casa, en sortir de l’escola, es va trobar de sobte amb un d’aquells homenets. El circ feia dies que havia marxat. Com era doncs possible que un dels nans s’estigués encara al poble? Encuriosit, el seguí i veié que entrà al bar de la plaça. En Joanet parà l’orella.\n-Necessito treball. No us caldrà pas ajuda al bar? –sentí que li preguntava al senyor Jaume, el propietari.\n-Però com vols que et contracti de cambrer si a prou feines arribes a la taula –li respongué aquell, amb una riallada.\nEl nan girà cua sense dir ni ase ni bèstia i sortí al carrer. Palplantat al mig de la plaça, encengué una cigarreta i s’assegué en un banc sota un frondós plàtan, trist i pensarós.\nEn Joanet s’assegué al seu costat.\n-Hola –digué al cap d’una estona-. Em dic Joanet. I tu, com et dius?\n-Em dic Pere però tinc altres noms. Al meu poble tothom em coneix com en Peret camacurta. Al circ era en Fredolic, però no pas perquè tingués fred sinó pel nom del bolet. -I davant la cara d’estranyesa del nen, continuà-. Tots els nans teníem nom de bolet: en Rovelló, el de la cara rogenca, en Rossinyol, massís de cos i groguenc de pell, en Cep, el del cabell castany i cara blanquinosa, i en Llanega, de pell bruna i llefiscosa.\n-Ja t’he vist al circ fent tombarelles i moltes altres coses gracioses. Era molt divertit.\n-Si, si. Molt divertit pel públic però si no fóssim nans, ningú riuria de les ximpleries que fem. Jo fa molt de temps que vull sortir d’aquesta vida. M’agradaria dur una vida con la de la resta de la gent, com la que tu tindràs quan siguis gran.\n-Quans anys tens? –li preguntà en Joanet.\n-Acabo de complir vint-i-cinc. I en porto més de deu treballant al circ.\n-I a quin país vas néixer? No sembles estranger.\n-Perquè no ho sóc d’estranger. Vaig néixer a la Pobla de Corrons, aquí al costat com qui diu.\nI entre calada i calada a la cigarreta, en Pere li contà que havia nascut nan, una malaltia que no deixava créixer a les persones; que els seus pares eren “normals” –posant la paraula entre cometes amb els dits petits i rabassuts-; com fou la seva vida al poble fins que es decidí a ajuntar-se amb una colla de pallassos que organitzaven festes per els nens de bona família: d’aniversaris, comunions i demés celebracions. Fins que acabà treballant al Gran Circ Price, on el Joanet l’havia vist per primera i última vegada.\nEn Pere afegí que, havent decidit abandonar la vida circense, necessitava trobar un treball digne i seriós per primer cop a la seva vida. Estava fart de fer riure a la gent.\n-Però al primer lloc on he preguntat, en aquest bar de la cantonada, m’han engegat a dida. Es veu que no tinc la talla suficient per servir les taules. T’ho pots creure? Suposo que la gent se’n riuria de mi i l’amo del bar prefereix no tenir problemes amb els clients. Hauré d’anar trucant de porta en porta.\nEn Joanet, després de pensar-s’ho uns minuts, el mirà amb els ulls il·luminats i li digué:\n-T’agradaria treballar a la verema? El meu pare té unes vinyes. El raïm està a punt de ser collit, els ceps són baixets, més o menys de la teva alçada. Ho tindries fàcil ja que no t’hauries d’ajupir com fan els demés, la gent més alta. Clar que, de moment, només tindries feina per un mes però podria parlar amb el meu pare i potser et trobaria una feina per a la resta de l’any.\n-Home, jo no tinc experiència amb això de collir raïm però ho he vist fer i puc aprendre. El que sí se’m dóna bé és el tast, –digué rient en Peret camacurta.\nI així fou. Després de treballar dur a la verema, el pare d’en Joanet el va llogar com a ajudant a les bodegues, en la manufactura del vi. Treballant entre botes, amb el temps, en Pere demostrà ser un bon treballador i un tastavins excepcional. Avui és un famós sommelier en el millor restaurant de la comarca, Can Pere Botero, i del que en són propietaris en Joan i en Pere. En Joan fill –ja no vol que li diguin Joanet- és un dels ajudants de cuina. Té molta bona mà amb els fogons. Algun dia en serà el Chef.\nI aquesta és la historia de com un nan, un home de talla curta, incapaç, segons alguns, de servir taules, esdevingué un gran entès en vins i, per damunt de tot, un gran home. El seu proper projecte és obrir un nou restaurant on només hi treballarà gent petita. Ja té triat el nom: Can Fredolic.\nFotografía: Dos nans de circ. Obtinguda d'Internet\nPublicado por JOSEP Mª Panades en 1:07 No hay comentarios:\nUn conte de rucs\nHi havia una vegada un home que tenia dos rucs, en Melic i en Maluc, ja massa vells per a fer-los treballar al camp. Vivien al mas on l’amo, en Pere Pagès -cognom molt adient a la seva professió-, els tenia sempre tancats a l’estable junt amb dos poltres negres, esvelts i nerviüts, recentment adquirits en el mercat de bestiar que cada any tenia lloc al poble. Per a què voldria l’amo aquells dos exemplars era una incògnita. Però, és clar, què podien saber?, ells només eren uns rucs.\nEls dos vells animals, companys i amics de tota la vida, gairebé no es feien amb els nouvinguts, massa joves, orgullosos i de bona raça per tenir quelcom en comú. Cada cop que un dels rucs els dirigia la paraula per donar-los una opinió o un consell, els cavalls es giraven de cul, mirant-los de reüll i dient-los, despectivament, que tanquessin aquella bocassa, que total eren uns rucs que no sabien res de res. Ells havien estat comprats per la seva intel·ligència, elegància i coratge, per participar en concursos d’equitació; en canvi ells tan sols eren uns animals de càrrega que no servien per a res més.\nUn dia, o millor dit una nit, entraren al mas uns lladres, un gras i baixet i l’altre alt i prim, amb molt males intencions, com les de tots els lladres. No van tenir prou amb endur-se tot el de valor que varen trobar i deixar l’amo mig mort de les garrotades sinó que també aparegueren a l’estable per veure si hi havia algun animal d’utilitat o digne de ser venut a un comprador sense escrúpols.\nQuan els dos malvats veieren aquells dos exemplars tan bonics se’ls obriren els ulls de bat a bat i amb els garrots que havien fet servir per estomacar a en Pere Pagès, els amenaçaren i colpejaren fins que els cavalls, aterrits, es refugiaren en un racó de l’estança demanant clemència amb la mirada. Els rucs ho contemplaven tot des de l’altre extrem de l’estable sense saber molt bé què fer i fins i tot dubtant si pagava la pena intervenir en defensa d’aquells dos poltres arrogants i malcarats.\nFinalment els rucs es miraren i prengueren una decisió en comú. Quan els dos lladres anaven a passar pel coll dels esfereïts pura sang els llaços que l’amo feia sevir per domar-los, en Melic es llançà a mossegar la cama del més gras, que Déu n’hi do el pernil que tenia per cuixa, i en Maluc li donà al més alt una coça de tal magnitud que l’home sortí volant per la finestra més propera. El resultat de la intervenció –total, una rucada- fou que els dos intrusos fotessin el camp més esperitats que si els perseguissin mil dimonis, deixant a terra tot el que havien pogut arrambar.\nMentre els dos poltres encara panteixaven i tremolaven de por en un racó de la cavallerissa, els rucs s’endinsaren a la masia per veure què hi podien fer per l’amo, si és que encara era viu. En veure’l inconscient però amb vida, el pujaren al llom d’un d’ells i s’aproparen al poble per portar-lo a cal metge, a qui van despertar amb els seus escandalosos brams.\nL’any següent, a la fira del bestiar, un parell de poltres negres, esvelts però una mica esporuguits, eren a la venda per un preu molt econòmic. L’últim dia de mercat, un pagès morrut i amb cara de males puces, els comprà pensant que l’hi podrien fer un bon servei al camp, no se’ls imaginà fent altra cosa que no fos ajudar-lo a llaurar o fent girar la roda del molí. En Melic i en Maluc, que havien anat a la fira amb l’amo –ara se’ls enduia a tot arreu com si fossin animals de defensa i companyia- se’ls miraven amb pena i satisfacció alhora.\nI és que no s’ha de jutjar a ningú per les aparences. Mai de sap el que pot donar de sí un ruc. I si són dos, encara més.\nPublicado por JOSEP Mª Panades en 0:43 2 comentarios:\nUn conte de bruixes\nFa molts molts anys, a Vilanova de Bellpuig, un poble del Pla d’Urgell, hi vivia la Dolors Armengol, coneguda pels vilatans com “la bruixa Lola”. D’una edat indeterminada però que tothom calculava de més de cent anys, vivia sola a l’última (o la primera, segons es mirés) casa del poble.\nUns deien que l’havien vista volar de nit damunt una escombra; d’altres transformada en un corb enorme que, amb les seves urpes, treia els ulls dels pobres desgraciats amb els que es creuava; i els més agosarats juraven que convertia en un gat negre als seus enemics.\nAmb raó o sense, gairebé tot el poble la temia i alguns, fins i tot, l’odiaven. Assabentada de tot això, la Lola vivia, tanmateix, tranquil·la i passava els dies collint herbes medicinals i les nits preparant pocions i ungüents que després venia pels pobles dels voltants ja que sabia prou bé que a Vilanova de Bellpuig ningú gosaria provar-los.\nUn dia arribà al poble l’Isidre Gonyalons, el nou metge per fer-se càrrec de la consulta del poble que havia quedat recentment vacant. Tan aviat com el doctor Gonyalons prengué possessió del càrrec, rebé la visita d’una petita delegació de bons ciutadans, encapçalats per mossèn Perramón, el capellà octogenari encarregat de la parròquia. Tots li digueren el mateix:\n-Doctor, vagi en compte amb la bruixa Lola. Tots els que l’han precedit han acabat malament. No en tenim proves però han anat desapareixent l’un darrera l’altre.\n-Ja en he sentit a parlar d’aquest conte de bruixes –els contestà l’Isidre-. Però jo no crec en bruixes i vostès farien bé oblidant-se d’aquestes poca-soltades.\n-Poca-soltades? –digué enfurismat el vell capellà-. Es nota que vostè és un jove descregut. Però no badi i estigui a l’aguait perquè a la Lola no li agrada la competència i un dia d’aquest acabarà igual que l’Antoni Bruguera, el Pere Ermengol i tants d’altres que, ignorant els nostres consells, s’atreviren a ocupar el lloc de metge en aquest poble.\nAvorrit de sentir, dia rere dia, tantes històries absurdes sobre la presumpta bruixa, l’Isidre decidí anar a conèixer-la i extreure les seves conclusions. “De segur que només és una dona esquerpa i estrafolària que fa de curandera i res més. Tots plegats són un ramat d’ignorants” –es deia a sí mateix mentre es dirigia a l’última (o la primera, segons es mirés) casa del poble.\nDesprés de fer tres trucs a la porta, aquesta s’obrí i aparegué una cara coberta de mil i una arrugues, que gairebé semblava una pansa gegant, amb un nas com una botifarra esparracada i uns ulls rodons i grossos com dues prunes marcides que l’escrutaren de dalt avall.\n-Qui ets i què vols –li preguntà sense cap mena de mirament.\nL’Isidre, de sobte esporuguit per l’aspecte de l’anciana, contestà amb veu més tremolosa del què hagués volgut:\n-Soc, ejem, soc el nou metge del poble. Em dic Isidre Gonyalons i venia a...\n-Tant se me’n fot qui siguis, com et diguis i a què collons venies. Vés-te’n d’aquí ara mateix i deixa’m en pau –li escridassà la vella, tancant-li la porta als nassos.\nPerò l’Isidre, tossut com era i picat per la curiositat després d’aquesta topada, no s’acontentà amb tocar el dos i aquí no ha passat res. Volia saber com era aquella dona tan estranya i què feia exactament per guanyar-se la vida. Només volia sortir de dubtes per poder demostrar a tots els supersticiosos del poble, un bon grapat per cert, que eren un ximplets.\nEl jove metge sabé pels seus veïns, espietes i confidents, que la Lola anava cada diumenge a Mollerussa però ningú havia gosat a seguir-la no fos que... “De segur que hi va a oferir els seus encanteris i pocions màgiques a pobres infeliços i vagi vostè a saber si també a altres bruixes” –li digueren. Fins i tot li informaren de quin cotxe de línia prenia i a quina hora sortia de casa per anar fins la carretera a esperar-lo. Tant el burxaren que l’Isidre es veié forçat a preparar un pla, que consistí en seguir-la fins al mercat de la capital de la comarca i veure què hi feia exactament.\nEl diumenge que havia de dur a terme el seguiment plovia a bots i barrals i feia un fred que pelava. L’Isidre, aixoplugat sota un paraigües i mig amagat a la cantonada del davant, veié com la Lola sortia de casa amb pas lleuger, segurament cap a la parada del cotxe de línia. Tot i el mal temps, el jove no volgué desaprofitar l’ocasió i la seguí convenientment disfressat de camperol encara que amb el breu cara a cara que havien tingut dies abans no era probable que la vella el recordés i molt menys el reconegués.\nDesprés d’un quart d’hora de viatge, en arribar a la plaça del mercat de Mollerussa, on el cotxe de línia tenia l'última parada, la pluja havia minvat però els núvols encara eren d’un gris fosc amenaçador. Tan bon punt la vella posà els peus a terra, s’endinsà pel laberint de carrerons que formaven les parades ambulants del mercat amb una agilitat impròpia d’una dona de la seva edat. L’Isidre corregué per no perdre-la però la gentada li impedia caminar amb pas lleuger. Quan la va tornar a veure accelerà la marxa però un gat negre i gros se li tirà al damunt, el féu ensopegar rodolant per terra amb un terrabastall de mil dimonis produït per la caiguda de pots, cassoles i tota mena d’estris d’una de les parades. Quan l’Isidre s’incorporà, avergonyit i desfent-se en disculpes, la pluja tornà a caure amb força. Alçà el cap per mirar el cel desdibuixat per les gotasses que queien sense pietat i llavors li semblà veure-la. Al damunt d’una torrassa que donava a la plaça hi havia una figura negra i geperuda. Era ella sens dubte. De lluny pogué veure com el guaitava amb aquells ulls inconfusibles. Potser fou que l’aigua li enterbolia també la vista i fins i tot l’enteniment però veié que la vella saltava al buit i es convertia en un ocellot negre, com un corb gegant, que s’allunyava volant fent un grall que li posà els pels de punta. Curiosament, ningú s’adonà del què passava sobre els seus caps xops per la cortina d’aigua que queia com mai recordava haver vist.\nEl jove metge se sentí tot d’una molt cansat, com si hagués envellit mil anys. Decidí, doncs, tornar al poble amb les mans buides i el cap bullint i descansar. Ja ho tornaria a provar una altra volta. Però amb el que havia vist, o li havia semblat veure, no ho tenia gens clar. Quan arribà a casa, trobà clavada a la porta una nota desdibuixada per l’aigua de la pluja escrita amb una cal·ligrafia pròpia d’un escolar de primer grau. La nota deia així:\nPara compte amb el que fas, no sigui que t’hagi de convertir en un altre dels meus gats. Tingues més seny que els altres i no m’obliguis a fer ús dels meus poders. Deixa’m en pau i jo et deixaré amb pau a tu.\nQuan els veïns li preguntaren si havia descobert quelcom d’estrany allà a Mollerussa, l’Isidre contestà amb un somriure sorneguer tot dient: “però què voleu que descobrís, ximples? Res de res”.\nI així passaren els anys. L’Isidre féu de metge fins que es jubilà, als setanta anys. Quan li va arribar el relleu, un jove vingut de Lleida, el vell doctor Gonyalons decidí no posar-lo en antecedents. Ja s’ho trobarà –pensà-. Prou que li ho explicaran els tafaners de sempre. I quan li ho hagin explicat que faci el que vulgui. No vull tenir res a veure amb aquesta història. Jo ara aprofitaré a fer el que no he pogut fer en tots aquests anys: fotre el camp d’aquest poble tan aviat com pugui.\nI així, generació rere generació continuaren les murmuracions sobre aquella dona més vella que Matusalem, coneguda com la bruixa Lola, que, segons les males llengües, tenia més de tres-cents anys i un munt de gats negres i grossos a casa seva.\nI és que si no vols problemes no et fiquis on no et demanen.\nPublicado por JOSEP Mª Panades en 10:44 2 comentarios:\nJa estàs aquí. Ja has sortit a la llum del dia després de mesos de reclusió. S’han acabat les preguntes i les frases acostumades. Com serà? A qui s’assemblarà? Mentre vingui bé... Sense faltar aquella de l’hora ben curta.\nA la joia de saber-te creixent dins el cau matern, li ha seguit la de veure’t, per fi, entre nosaltres. Per uns moments el món s’ha aturat, ha deixat de donar voltes i has estat tu el centre del nostre univers, el sol que ens ha portat el caliu i una nova vida que volem viure per molts anys al teu costat.\nEns hem emocionat i llàgrimes has provocat de l’alegria i emoció de conèixer-te després de tan llarga espera. Només contemplant-te, tan menuda, has omplert els nostres cors d’una felicitat immensa. Els nostres ulls no es cansen de mirar-te ni les nostres mans d’acariciar-te; els nostres braços es disputen el teu cosset per bressolar-te i acaronar-te amb la tendresa que ens despertes.\nA qui t’assembles ja poc importa, de quin color seran els teus ulls és el de menys. Siguis com siguis, seràs la nineta dels nostres, aquests ulls que es van enamorar de tu tan bon punt van contemplar la teva imatge fràgil i desvalguda.\nCasa nostra te un nou motiu de celebració, les portes s’han obert de bat a bat per donar-te la benvinguda, acollint-te com el membre més estimat. Seràs, sense dubte, la flor més cuidada del jardí que és aquesta gran família que t’has trobat amb els braços oberts.\nSigues novament benvinguda, Jana, la nostra primera neta, que els nostres ulls ja t’han conegut, els nostres braços ja t’han acollit, els nostres llavis ja t’han besat i les nostres veus ja t’ha fet arribar les primeres falagueries.\nDel que et vaig dir quan encara vivies en un món de foscor i quietud, resta dempeus un desig encara no satisfet però que espero veure complert ben aviat: fer d’avi contacontes.\nFins ara, després i sempre, estimada Jana.\nPublicado por JOSEP Mª Panades en 4:32 No hay comentarios:\nUn conte d'oficinistes\nHi havia una vegada un vell oficinista que duia més de cinquanta anys treballant a la mateixa empresa. Es volia jubilar i no el deixaven. Deien que era indispensable en el lloc que ocupava. Però ell sabia la veritat: el seu sou era tan minso que no trobarien ningú disposat a treballar per aquella misèria. Tot el personal de l’empresa era gran, per idèntic motiu, però en Joan era el més vell i el més antic en escreix.\nPerò és que la pensió de jubilació encara seria més escarransida i tot per haver-se deixat entabanar amb allò de “Però si ets encara molt jove. Ja et donarem d’alta a la Seguretat Social més endavant, quan siguis més gran, que les coses, ja ho veus, no rutllen massa bé ara mateix”. I això va durar quaranta anys.\nHavia entrat a Can Misèries, nom amb el que coneixien al poble a la fàbrica de tractors, quan en Joan Cabré, el vell oficinista, tenia quinze anys i el senyor Negrer, l’amo, quaranta. Ara ell ja anava camí dels vuitanta, l’amo era mort i enterrat feia un grapat d’anys i eren el seu únic fill i un soci, en Julià Explotador, els que diuen el negoci.\nMai havia estat malat, mai havia faltat a la feina. Entrava el primer i sortia l’últim. Així cada dia feiner, de set en punt del matí a set i escaig del vespre. Orgullós de la seva tasca a Negrer i fill, S.L. primer i a Negrer & Explotador, S.L. després, declarà en moltes ocasions que pensava morir-se al peu del canó. El que no es pensà quan ho digué era que aquell canó fos tan feixuc, resistís tant de temps i que a la seva edat encara li trauria llustre.\nEl dia del seu vuitantè aniversari va ser el primer dia de sa vida laboral que va demanar festa a la feina. Mai abans no ho havia fet, ni quan va néixer l’Ignasi, el seu fill. Però ara tenia un motiu prou important: l’havien trucat de l’hospital; l’Ignasi havia sofert un accident amb la moto i l’havien entrat al quiròfan. Semblava greu.\nA la Lluisa, la dona, no li diria res, tampoc no ho entendria. Només li ho va dir a la Mercè, la seva cuidadora, un membre més de la família, i és clar, al senyor Negrer fill.\n-Què hi pot fer vostè a l’hospital? Només nosa. No veu que no el podrà veure, al seu fill, home de Déu! Vagi a l’hora de plegar, que ja haurà sortit de l’operació –li digué assenyalant-li amb la mirada la porta del despatx perquè tornés al seu lloc.\nPerò en veure que en Joan no feia cas del seu consell i que arreplegava l’abric, la bufanda i la bossa de mà disposat a marxar, el va escridassar:\n-Senyor... dellonces, miri que si se’n va abans de l’hora de plegar, li haurem de descomptar les hores perdudes i els temps que corren no estan per perdre diners així com així.\nL’endemà en Joan arribà tard a la feina. Un fet extraordinari que no va passar desapercebut per ningú. Tothom s’imaginava el pitjor. “Pobre home, una dona mentalment discapacitada i ara un fill vés a saber com; això si és viu” –pensaven.\nPerò a les deu i deu en Joan entrà a l’oficina amb pas decidit i cara de felicitat, i abans que el senyor Fatxenda, el cap de personal, el pogués reprendre, va dir en veu alta:\n-He vingut a recollir les meves poques pertinences. Molt de gust i que ho passin bé -anava a dir “i que els bombin” però es contingué. I adreçant-se al senyor Fatxenda, que el mirava badant boca, afegí- Ja em dirà quan puc passar a signar la liquidació. Adéu-siau! –cridà tot sacsejant un paperet com qui revolta una banderola com a senyal de benvinguda a un mandatari estranger. I girà cua eixint per la porta gran esperitat, com si tingués por que l’enxampessin i no pogués sortir d’allà mai més.\n-Què duia el senyor... deixonces als dits? -preguntà el soci d’en Negrer, motejat pel personal com “el senyor torracollons”, que estava present.\n-Doncs no estic segur senyor torra... vull dir senyor Explotador, però semblava un bitllet de loteria.\nAquell matí, quan l’Ignasi despertà de l’operació i veié el seu pare assegut als peus del llit, posà uns ulls com a plats i mirant-lo amb cara de boig començà a agitar els braços enguixats, que més aviat semblava un ocell espaordit. La cartera, on és la cartera, cridava mirant al seu voltant com aquell que ha perdut quelcom valuós. I és que la sort ve quan un menys l’espera. L’Ignasi, pobre xicot, anava atabalat perquè li havia tocat el premi gros de la loteria, un grapat de milions. No veié que el semàfor s’havia posat vermell i és clar, passa el que passa.\n-Vagi a corre-cuita al banc, pare, i ingressi aquest bitllet. Som milionaris! –li digué.\n-Ara mateix hi vaig, fill meu -contestà, i després de rumiar-s’ho uns segons afegí- però abans he de passar per la feina, que he d’acabar una tasca pendent.\nPublicado por JOSEP Mª Panades en 8:46 No hay comentarios:\nUn conte de rics\nEn Jofre, als seus cinquanta anys, no havia hagut de treballar en sa vida. Fill, nét i besnét de milionaris, duia una vida regalada però avorrida i insubstancial. Només llevar-se, ho tenia tot preparat. No havia de fer res per si mateix. Tot ho deixava en mans del servei. Tot li ho feien. No anava enlloc si no era estrictament necessari. Fins i tot el metge l’anava a visitar a casa seva. Cuinera, majordom, cambrera, xofer i fins i tot un secretari personal vetllaven, nit i dia, pel seu benestar.\nUn dia, però, va haver de sortir de casa a peu. El xofer s’havia posat malalt per primer cop a sa vida i en Jofre no s’havia volgut treure mai el carnet de conduir. Una obligació ineludible va ser la culpable d’aquest contratemps: la reunió mensual del consell d’administració de l’empresa que va heretar dels seus avantpassats. No hagués estat apropiat ni pràctic reunir a tots el membres del consell a casa seva. Afortunadament la seu de l’empresa era a només mitja hora a peu tirant llarg.\nPerò pel camí va tenir una trobada inesperada: a la cantonada de davant de l’oficina un home de mitjana edat, assegut en una mena de tamboret plegable, tocava la guitarra i cantava cançons d’en Serrat. I ho feia prou bé. La funda oberta de la guitarra recollia les monedes que els vianants li lliuraven.\nEn Jofre se’l mirà de fit a fit. Aquella cara li era familiar. Tot d’una el va reconèixer.\n-Jaume? Jaume Tresserras? –exclamà-. Què hi fas aquí? –li preguntà un cop acabà la cançó.\n-Home, Jofre, quant de temps sense veure’t –exclamà l’interpel·lat-. Doncs ja ho veus. Fent de músic del carrer per poder viure. És una llarga història- afegí amb cara de circumstàncies i ganes de xerrar.\n-Ara no puc entretenir-me, faig tard a una reunió –li contestà en Jofre-. Vine un dia a casa i en parlem. I dit això desaparegué entre la gentada que farcia el carrer a aquella hora.\n-Vaja! D’una bona m’he lliurat –pensà en Jofre mentre caminava a pas lleuger-. Qui ho hagués dit mai, en Tresserras pidolant pels carrers. Amb la fortuna que va heretar del seu pare! Encara era més ric que jo i mira’l ara. On s’ha vist! Per sort me l’he pogut treure de sobre. Segur que m’hagués demanat diners. Com ha de venir a veure’m a casa si no deu saber on visc? Ni tan sols li he donat temps a preguntar-m’ho –anava rumiant en Jofre alleugerit.\nA dos quarts de cinc de la tarda, quan en Jofre trencava el son, aclaparat per la calor d’un juliol més xafogós que mai, va sonar el timbre de la porta. Al cap d’uns instants, un majordom atemorit per haver-li destorbat un del moments més gratificants del dia, li anunciava la presència, al saló, d’un “vell amic”, tal com el visitant s’havia fet anunciar.\nQuan en Jofre es presentà davant el nouvingut, veié, astorat, que qui l’havia vingut a veure era en Tresserras qui, palplantat al bell mig de l’estança, li somreia amb un aire sorneguer.\n-Què vols? –li etzibà en Jofre sense miraments.\n-Que què vull? M’has dit aquest matí que et vingués a veure –li respongué el visitant amb una mitja rialla.\nI davant el silenci enutjós de l’amfitrió, afegí:\n-Creies que no et trobaria, oi? Doncs aquí em tens, per donar-te un cop de mà, que et fa bona falta.\n-Però què dius? I ara! A mi no em cal el teu ajut ni el de ningú –li replicà un Jofre irat.\n-Tu estaràs podrit de diners però portes una vida insípida i estàs més sol que un mussol. Jo, en canvi, soc feliç vivint com visc.\n-Això no t’ho creus ni tu. Si vius al carrer i has de pidolar per mantenir-te viu. Tu sí que deus estar sol i...\n-No tinc família, com tu, però tinc molts amics, vaig on vull i faig el que vull sense dependre de ningú. Es pot dir que estic sol però no em sento sol –el va interrompre en Jaume Tresserras.\nEn Jofre, enutjat, contraatacà:\n-Doncs si tan bé vius, què hi fas aquí. Què vols de mi. Diners?\n-Ja t’he dit que he vingut a donar-te un cop de mà.\n-Un cop de mà? A què et refereixes, si es pot saber? M’ensenyaràs a tocar la guitarra, potser? –preguntà en Jofre amb sorna.\n-No, faré que canviïs de vida i que siguis feliç. Quan t’he vist aquest matí he mirat dintre teu i només he vist tristor i buidor.\nEn Jofre, bocabadat, s’assegué. Mirant fixament aquell antic company amb qui va estudiar la carrera per després prendre cadascú el seu camí portant els negocis familiars, se sentí derrotat i comprengué que en Jaume tenia raó. No havia estat mai feliç des que hagué de succeir el seu pare al davant de l’editorial. No tenia família ni amics, només diners a cabassos que no li havien ajudat a trobar la felicitat. Més aviat a l’inrevés, ja que eren molts els que l’envejaven i molts eren també els enemics que esperaven que ensorrés el negoci familiar gràcies a la manca d’interès del que feia gala.\n-I com creus que em pots ajudar a ser feliç? –acabà preguntant, ara encuriosit.\n-Doncs dormint a l’hotel de les mil estrelles –digué el seu vell amic d’estudis.\n-Dormint a l’hotel de les mil estrelles? Però que has perdut l’enteniment o és que em vols prendre el pel?\n-De cap de les maneres. Vine amb mi aquesta nit i ho veuràs.\nNo era precisament un hotel a l’ús però no el va decebre gens ni mica. Feia molts molts anys que no jeia damunt una catifa de gespa sota un cel estrellat. La nit era càlida però la sensació d’aire renovat l’envaïa de cap a peus. La volta del cel lluïa més que mai. No sabria dir si eren milers o milions d’estels els que esguardaven els seus ulls però aquella imatge el va fer reflexionar, prendre consciència de què i qui era. Veure’s tan petit davant l’Univers no el féu sentir insignificant, ans al contrari, es veié més gran que mai, amb ganes de lluitar per la seva llibertat, per afrontar la seva existència amb una nova perspectiva, per saber, en definitiva, gaudir de la vida.\nL’estada a l’hotel de les mil estrelles fou de franc i en Jofre hi torna tot sovint, especialment les nits en que té el cap enterbolit de tants mals de cap que li dóna l’editorial. Per cert, aquesta ha sofert una profunda renovació. Nou personal encapçala l’empresa i un nou consell d’administració controla el negoci. També hi ha entrat un nou empleat, a mitja jornada ja que ha de compaginar la feina com a comptable amb la de músic del carrer.\nAra, el temps lliure, en Jofre el dedica a aprendre a tocar la guitarra.\nPublicado por JOSEP Mª Panades en 1:26 2 comentarios:\nUn conte de pobres\nHi havia una vegada un home molt pobre. Per no tenir, no tenia ni una flassada amb la que abrigar-se les nits d’hivern. Dormia al carrer. Al barri tothom el coneixia com en Ramon el pidolaire. Què havia de fer el pobre Ramon sinó pidolar per mantenir-se viu?\nEn Ramon ja no era jove quan va perdre la feina. Ningú el va ajudar. Ho va perdre tot. Es va quedar sol al bell mig del carrer amb quatre trastos sense cap valor, tret del sentimental: l’anell de casat, el rellotge que li va regalar la seva dona poc abans de morir, quan van fer vint-i-cinc anys de casats, el retrat familiar, aquell que es van fer per Nadal, el vell diari a on havia anat escrivint aquelles històries que mai va arribar a publicar, algunes pertinences de vestir, no gaires, i poca cosa més.\nMalgrat que els dies se li feien llargs, no s’avorria mai. Llegia. Llegia els diaris que trobava pel carrer, tot i que fossin vells, i sobretot els seus vells escrits, generalment contes per a criatures, com les que no van tenir mai.\nUn dia, una nena que no deuria tenir més de vuit anys, se li va apropar i li va dir:\n-Com és que no tens casa?\n-Ho vaig perdre tot –li va contestar ell.\n-I no tens família o amics? –va insistir la nena.\n-Doncs no –va ser tot el que en Ramon va poder dir-li a aquella criatura. Què hauria potser entès, sent tant petita, el que havia estat la seva vida els darrers anys?\nAquell Nadal, l’home del barri més pobre que una rata el va passar a casa de la nena, convidat pels seus pares, que es van compadir d’ell. Passat festes, però, hauria de tornar al carrer i tot seguiria com abans.\nQuan va arribar el dia de marxar de la casa que l’havia acollit, la nena, palplantada al replà i amb els ulls humits, el va besar a la galta rasposa i clivellada pel fred, de tantes nits al ras, i li va oferir un regal de comiat.\n-Té, ho he fet per a tu –li digué donant-li un dibuix on se veia tota la família al voltant de la taula, el dia de Nadal, ell inclòs.\n-Doncs jo també tinc un obsequi per donar-te, per a què no t’oblidis de mi –li digué en Ramon en veu baixa-. Guarda-te-la i no la perdis, és tot el que tinc de valor.\nQuan la nena, encuriosida, obrí el paquetet embolicat grollerament amb un paper d’estrassa, veié una llibreta d’un blau esmorteït i pelada de tan obrir-la i acariciar-la.\n-Què és el que hi ha escrit? –preguntà la nena.\n-Històries - li contestà en Ramon.\n-Contes? –tornà a preguntar la criatura.\n-Doncs sí –acceptà l’home- espero que t’agradin.\n-Que bé! –exclamà la criatura-. Quan sigui gran faré com tu –afegí després de rumiar-s’ho una mica.\n-Com jo? Què vols dir? –preguntà en Ramón, intrigat.\n-Doncs que viuré al carrer i escriuré contes pels nens i nenes –digué amb tota naturalitat.\nEn Ramon baixà les escales content i pensarós. Vés per on, no hi havia pensat. Només necessitaria una altra llibreta. A partir d’ara viuria per fer feliç a la quitxalla del barri.\nDes d'aquell dia, en Ramon es guanyà la vida escrivint, contant i venent els seus contes. Ja no era el pidolaire del barri. Tothom el coneixia ara com en Ramon el rondallaire. I era feliç.\nSi no hagués estat tan pobre, potser no hauria trobat un motiu per ser útil als demés –pensava cada vespre, quan els llums del carrer s’apagaven i la seva imaginació s’il·lumina.va\nNo hi ha nen o nena al barri que no conegui la historia d'en Ramon el contista, que un mal dia aparegué mort amb una llibreta a les mans i un somriure als llavis.\nPublicado por JOSEP Mª Panades en 5:10 No hay comentarios:\nQuan la salut és cara\nPer a alguns la salut és massa cara, inabastable. Sinó que li ho preguntin a en John Q.\nJohn Q. és el títol d’una pel·lícula del 2002 que porta fins al límit l’angoixa i la impotència d’un pare en veure com la vida del seu fill s’esmuny irremeiablement per una qüestió purament econòmica.\nEn John Q. Archibald (Denzel Whashington) és un home de classe treballadora que té un nen de curta edat amb una greu afecció cardíaca. Arribat el moment de practicar-li un transplantament com a única solució per a salvar-li la vida, l’hospital a on és ingressat d’urgència es nega a intervenir-lo perquè l’assegurança mèdica no ho cobreix. La sorpresa d’en John Q. es transforma en còlera quan s’assabenta que l’empresa on treballa ha canviat, sense el seu coneixement, la modalitat de la pòlissa per estalviar diners. Davant de la negativa de l’hospital a intervenir al seu fill, decideix tancar-se, armat, en el servei d’urgències, amb diversos hostatges fins que no cedeixin a les seva pretensió de veure al seu fill al quiròfan.\nTambé li ho podeu preguntar a en Walter White, protagonista de la guardonada sèrie Breaking Bad. En aquesta ocasió, és el propi protagonista (interpretat per en Bryan Cranston), un gris però brillant professor de química, qui pateix les conseqüències de la manca de mitjans econòmics pel tractament del càncer avançat de pulmó que li acaben de diagnosticar. La seva opció passa per convertir-se en un fabricant de metanfetamina de la millor qualitat.\nExemples com aquests en hem vist un fotimer al cinema, especialment a les pel·lícules nord-americanes. I és que, com tots sabem, als Estats Units no existeix una seguretat social finançada per l’Estat com la que coneixem aquí. Tret dels sistemes Medicare i Medicaid (assistència mèdica gratuïta per als més grans de 65 anys i els més pobres), la sanitat és privada i molt cara, la qual cosa vol dir que els ciutadans s’han de procurar una mútua mèdica si no volen exposar-se a la indigència sanitària. En molts casos, però, són les empreses les que contracten una assegurança mèdica pels seus treballadors com a part del salari o com a benefici social complementari.\nEn ingressar un malalt a un hospital d’aquell país, sigui a peu o en ambulància, la primera cosa que li demanen a l’entrada és la targeta de la mútua o la de crèdit. El primer és el primer. Si no hi ha cap cobertura que garanteixi al centre hospitalari el cobrament de les quantioses despeses que de segur es produiran, malalt i acompanyants ja poden tornar per on han vingut.\nAl nostre país, de moment i per fortuna, això no és així. Qui disposa d’una mútua mèdica és perquè l’empresa li ho paga –habitualment en cas de directius- o bé és a títol personal, per eludir les aglomeracions i les llistes d’espera pròpies de la nostra sanitat pública. Aquesta cobertura extra val, però, diners i no tothom s’ho pot permetre. Així que la gran majoria de pacients espanyols són clients exclusius de la Seguretat Social.\nPerò aquesta sanitat pública, per bona que pugui ser, no ho cobreix tot. El problema apareix quan el sistema no es fa càrrec de situacions “especials”. Quants casos de precarietat econòmica ha portat a un malalt o a tota la família a una situació de desemparament i la condemna a una vida d’una qualitat indigna? Ajuts per minusvàlua, per dependència física o psíquica, per a una assistència social, etcètera, que mai arriben, arriben tard o de forma insuficient. Residències geriàtriques públiques col·lapsades, que ja no poden admetre més ancians necessitats d’acollida i d’atenció especial. Malalts amb malalties cròniques i/o degeneratives, a qui no els faciliten una teràpia farmacològica innovadora pel seu elevat cost (el preu d’alguns medicaments és un altre tema molt sucós), són condemnats a malviure amb la seva condició d’incurable. I quants cops hem vist recaptar diners per a que un nen, que requereix un tractament molt costós, tingui l’oportunitat de salvar la vida?\nEl ric podrà pagar el més car dels tractaments al millor centre hospitalari del món i tindrà accés a la millor assistència privada. Gaudirà de la millor qualitat de vida, tindrà al seu abast la millor residència per a quan sigui gran o, si més no, el millor servei domiciliari per a que no hagi de deixar la seva llar. Fins i tot tindrà el millor enterrament. Aquesta és la cara més pràctica de la vida amb diners, uns diners que potser no compren la possibilitat de viure feliç però sí de sobreviure de la millor manera possible.\nQuan la salut trontolla, la vida trontolla. De la mateixa manera que la vida no és igual que a tots, la qualitat de vida tampoc. I si la qualitat de vida depèn, en gran part, de la salut i aquesta dels diners, hem d’arribar a la conclusió de que una vida sense diners no és una vida de qualitat i, per alguns, ni tan sols és vida. Trista conclusió aquesta.\nTots hem sentit, i potser ho haurem dit més d’un cop, allò de que hem de fer un raconet pel què pugui passar el dia de demà. Una manera de dir que hem de procurar tenir uns bons estalvis per si en un futur necessitem una atenció mèdica imprevista i, suposadament, cara.\nI és que quan la salut és cara, la vida val el què val la nostra targeta de crèdit.\nPublicado por JOSEP Mª Panades en 11:48 No hay comentarios:\nA l'Scriptorium d'enguany, el primer en el que participo, vaig llegir el meu relat en català titulat "Un quart de cinc". Aprofitant l'avinentesa, reprodueixo a continuació, trencant amb la línia argumental d'aquest blog, l'esmentat relat, que qualificaria del gènere fantàstic.\nUn quart de cinc\nDes de l’accident, ara en feia un mes, en Víctor es despertava cada dia, sense excepció, a un quart de cinc de la matinada amb una terrible sensació d’ofec. Tornava a agafar el son de seguida però no deixava de ser estrany la exacta repetició d’aquest fenomen. Cada cop que, en despertar-se, mirava el despertador digital, aquest assenyalava sempre les 04:15 a.m.\nQuan li ho va comentar al metge, aquest li digué que podia ser un trastorn posttraumàtic, igual que la lleugera amnèsia que patia, i li receptà un somnífer suau perquè pogués dormir d’una tirada. En Víctor se’l va prendre, però a un quart de cinc tornà a obrir els ulls sense cap explicació aparent. Cada cop que es despertava, parava atenció per si sentia o detectava quelcom d’estrany. Però resultà del tot inútil.\nDecidí llavors posar en pràctica l’única estratègia que podia resoldre l’enigma: estar-se despert fins a un quart de cinc per comprovar si succeïa alguna cosa que justifiqués el que li passava.\nAixí doncs, una nit va quedar-se llevat fins molt tard mirant la televisió, però els ulls se li aclucaven i temia caure adormit; va posar-se a llegir aquella novel•la que el tenia tan enganxat, però el llibre li queia, sense voler, de les mans cada dos per tres; va pensar a preparar-se una tassa de cafè ben carregat, però va rebutjat de seguida la idea perquè després no podria dormir i s’havia de llevar a les set; podia sortir a donar un tomb però el fred d’aquells dies d’hivern el va dissuadir. Finalment, pensà que el més pràctic era anar-se’n al llit i posar l’alarma del despertador cinc minuts abans d’un quart de cinc.\nAixò és el que va fer i a les quatre i deu en punt, el brunzit agut i intermitent de l’aparell el va despertar. Va encendre el llum i va esperar.\nUns segons abans del moment decisiu, la porta del dormitori s’obrí deixant entrar un aire suau i fred. A en Víctor els pèls se li posaren de punta. Totalment incapaç de moure un dit, restà immòbil, guaitant fixament la porta, amb la flassada fins al nas.\nAterrit, va sentir unes lleus passes que s’apropaven, però no veia res. Fins que va caure en què podia ser. Havia de ser el gat, qui si no? En incorporar-se, veié, als peus del llit, aquells ulls que sempre l’havien impressionat mirant-lo fixament, però el seu cos havia adquirit unes proporcions gegantines i, quan tot just el campanar de l’església tocava un quart, amb un bot, saltà damunt seu. Ensenyant els ullals i inflant el llom en senyal de desafiament, va emetre un esbufec esgarrifós. Abans que en Víctor pogués fer-lo fora del llit, va fugir cap a la porta i a la foscor del pis.\nA la fi, en Víctor havia esbrinat l’origen de les seves despertades prematures. Com és que no hi havia pensat? El que no entenia era perquè succeïa a la mateixa hora. Ara només volia dormir. Era tard, estava molt cansat i tenia el cap enterbolit. Apagà el llum, però alguna cosa que no sabia explicar l’inquietava. Aquell gat s’assemblava al seu, però hi havia quelcom d’estrany, que no quadrava. Tot d’una, s’incorporà com impulsat per una molla. Va obrir de nou el llum. La porta era tancada i el gat... però quin gat? Si era mort! Feia un mes que havia mort, en l’accident, de matinada, a un quart de cinc.\n*El meu agraïment al meu amic Xavier Lamuela pel seu ajut en la correcció del text en català\nPublicado por JOSEP Mª Panades en 5:53 2 comentarios:


Dies de fúria. Dies de glòria!: 20D: valors, societat, partits, individualitat i procés\nPublicat per Dies de fúria a 12/13/2015\nBon article senyor Abad, i l'anterior també.\nTalent, capacitat de treball i capacitat de sacrifici. "Una societat incapaç d'inculcar als seus individus que l'assoliment de les coses exigeix sacrificis, i que aquesta capacitat de sacrifici és un dels elements que determina, en un sistema just, el lloc que ocupem a la societat, és una societat abocada a la decadència."\nAl seu article "Votar Podem?", Patrícia Gabancho diu, en la frase que li trobo més encertada, que quan s’arribi a l’acord (entre JxSí i la CUP) "haurem perdut inútilment prestigi, entusiasme, lideratge, cohesió i relat. Tot d’una tacada cupaire."\nDoncs la millor opció per revitalitzar el procés i recuperar bona part de les pèrdues apuntades per Gabancho no és votar un partit espanyol, per molt d'esquerres (o de dretes, o de centre) que hi sigui, ni abstenir-s'hi, la millor opció per a l'independentisme català és votar independentistes catalans. I concretament és votar Democràcia i Llibertat, perquè és l'opció que arreplega i representa els sectors centrals i majoritaris de la nostra societat. I, de pas, farem botifarra al PP, al PSOE, als C's, als Podemos que no s'abracen amb Mas però en fan regals al rei, als poders financers, als Florentinos, a la tropa del bisbe Cañizares, etc.\nETS UN VALENT!!!!!\nHo escric mentre vaig somrien...tot sovint somric mentre et llegeixo.\nDe tant en tant busco el teu bloc...sempre amb la il.lusió de trobar uns pensaments, raonaments i emocions plens d´encert.\nComparteixo no saps com la teva visió i els teus arguments. La força i energia que transmets manté el caliu de les cendres que embolcallen les quatre brases que es resisteixen a desapareixer tot esperant el moment de tornar a carregar la llar.


Analitzem els articles 155 i 116 de la constitució espanyola com a mecanismes repressius de la monarquia espanyola i el Règim del 78 contra Catalunya.\nLa suspensió pel Tribunal Constitucional de la sessió del dilluns del parlament significa un salt en les represàlies de l’Estat central contra Catalunya que Puigdemont va sortejar convocant un ple extraordinari per a aquest dimarts. Les amenaces del Rei i Rajoy, l’enviament de milers de policies nacionals i guàrdies civils a Catalunya se sumaven a tota l’escalada repressiva de les últimes setmanes.\nEn aquesta escalada repressiva contra la legítima voluntat popular expressada en el referèndum de l’1 d’octubre, la monarquia, el govern del PP, el PSOE i C´s tanquen files. Avui Rajoy ha anunciat la posada en marxa dels mecanismes per a l’activació de l’article 155. En primera instància ha sol·licitat a Puigdemont que aclareixi si l’esdevingut dimarts passat en el Parlament va ser una declaració d’independència o no.\nA aquesta mesura, anunciada pel president del Govern i aprovada pel Senat, se li podrien sumar unes altres, com l’aplicació de l’article 116 (estats d’excepció i lloc), si Puigdemont no respon a la pregunta llançada per Rajoy o respon afirmativament.\n155, supressió de facto de l’autonomia\nPer començar l’aplicació d’aquest article, el Govern deu prèviament avisar al president català, tal com va fer ahir dimecres, i posteriorment presentar les mesures de control de l’autonomia perquè s’aprovin en el Senat per majoria absoluta –regulat en el Senat per l’article 189 de la càmera-, aspecte al que també es va procedir després de la compareixença de Rajoy.\nEl 155 permet al Govern controlar les finances de la Generalitat, donar ordres o prendre el control de conselleries, la destitució de càrrecs o fins i tot la dissolució del Parlament. Estrictament l’article 155 no pot declarar oficialment una suspensió ni suprimir l’autonomia.\nÉs a dir, encara que no es formalitzi legalment la supressió de l’autonomia queda clar que el conjunt de mesures de repressió fa que de facto se suprimeixi total o parcialment l’administració de la Generalitat.\nL’aplicació de l’article tampoc té un límit temporal. El que indica la Constitució és que ha d’aplicar-se fins que es restableixi o reverteixi la situació de “normalitat constitucional”.\n116, eliminació dels drets fonamentals\nL’article 116, per la seva banda, regula els supòsits d’estats d’alarma, excepció i lloc, que suposen la suspensió temporal de drets fonamentals i fins i tot, en el cas més extrem, l’entrada en escena de l’exèrcit.\nL’estat d’alarma s’aplica per a supòsits de desastres naturals com a terratrèmols, inundacions, grans incendis o accidents, així com epidèmies o situacions de contaminació greu. També es preveu per a conjuntures de desproveïment o paralització de serveis bàsics.\nS’aplica mitjançant un decret del Govern, en el qual s’ha de definir l’àmbit, els efectes i la durada de l’estat d’alarma i comunicar-ho al Congrés. Dels tres estats contemplats pel 116, el d’alarma és l’únic que ja s’ha decretat en 2010 sota el govern de José Luis Rodríguez Zapatero per a la vaga de controladors aeris.\nL’estat d’excepció pot decretar-se quan “el lliure exercici dels drets i llibertats dels ciutadans”, el normal funcionament de les institucions democràtiques o el dels serveis públics bàsics “resultin greument alterats”.\nFinalment, l’estat de lloc és el que es decretaria en una situació més aguda. En concret, quan “es produeixi o hi hagi amenaça de produir-se una insurrecció o acte de força contra la sobirania o independència d’Espanya, la seva integritat territorial o l’ordenament constitucional”.\nTots dos articles mostren com la Constitució conté les mesures repressives necessàries per mantenir tot “lligat i ben lligat”.


Guies Temàtiques - Tricentenari\nHem realitzat un treball de recerca en els nostres fons i recursos per donar a conéixer les obres que tenim ambientades en el període històric de la guerra de successió i en els fets de 1714, els seus personatges històrics protagonistes, el seu context i/o sinopsi, a la vegada que us mostrem documents de l’arxiu i del museu de les seves escenificacions.\nLa guia s’estructura cronològicament per segles. Comencem amb el segle XVIII amb l’obra El Sitio de Barcelona i fuga del duque de Anjou, de Josep Ribes, de l’any 1706, i acabem amb l’actual segle XXI amb la representació de l’espectacle M.U.R.S. de la Fura dels Baus estrenat al Festival Grec d’enguany.\nA la guia es troben representats autors dramàtics tan reconeguts com Pitarra, Àngel Guimerà, Ferrer i Codina i Apel·les Mestres i també autors més contemporanis com Guillem-Jordi Graells, Albert Mestres, Jordi Casanovas i Marc Artigau.\nPer cada obra hem digitalitzat els documents bibliogràfics inèdits o la seva primera edició si aquestes ja estaven en domini públic. De la resta mostrem la coberta o portada i les primeres pàgines de l’edició més antiga dels nostres fons amb la fitxa dels personatges, les escenificacions i la resta de documents d’arxiu i museu relacionats: programes de mà, cartells, figurins i fotografies.\nVolem destacar els documents bibliogràfics inèdits del manuscrit original de Pitarra de Sota Terra (ca 1882), manuscrit original de Els miquelets d’Olesa d’Apel·les Mestres (1910), els caudals per a una escenificació de Joan Dalla d’Àngel Guimerà dels fons de l’actor i director Jaume Borràs (posterior a 1921) i els documents del Fons del Teatre de l’Escorpi donats per Guillem-Jordi Graells aquest mateix estiu relatius a Onze de Setembre (1977).\nA l’apartat de miscel·lània trobareu altres documents que, tot i que no estan relacionats amb una obra dramàtica, sí que ho estan amb l’11 de setembre.\nGuia realitzada el setembre de 2014


Cardona i Manresa s'alien per promoure's turísticament - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nCardona i Manresa s'alien per promoure's turísticament\nEls dos municipis estudiaran propostes de difusió i promoció conjuntes\nredacció 29.03.2017 | 07:46\nGrup de visitants en una de les rutes que es fan al castell de Cardona\nCardona i Manresa sumaran forces per difondre les seves propostes turístiques. Els alcaldes de la capital del Bages, Valentí Ju-nyent, i de la vila ducal, Ferran Estruch, van signar ahir un conveni de col·laboració per al desenvolupament i la promoció turística. El conveni proposa fomentar l'intercanvi d'informació sobre iniciatives, projectes, productes i esdeveniments turístics de Manresa i Cardona, així com la difusió de fullets, publicacions i productes turístics.\nL'acord també preveu l'estudi i elaboració de propostes de promoció i difusió turística conjunta als diferents canals de distribució i la col·laboració en altres iniciatives i projectes concrets que acordi la Taula Sectorial de cooperació, com ara iniciatives relacionades amb la promoció del Geoparc.\nL'acord, que té vigència fins al 31 de desembre del 2019, estableix i regula les relacions de col·laboració entre l'Ajuntament de Manresa i la Fundació Cardona Històrica mitjançant les Oficines de Turisme i altres serveis turístics de què disposen ambdós municipis.\nCardona ja ha establert acords amb altres poblacions de l'entorn, com ara amb Solsona i Súria, per promoure junts les visites guiades als respectius nuclis antics.


El govern espanyol impedeix a Open Arms tornar al Mediterrani per rescatar migrants\nL'ONG ha presentat al·legacions, però mentrestant no pot sortir d'aigües espanyoles\nRedacció 14/01/2019 - 09.02 Actualitzat 14/01/2019 - 17.07\nEl govern espanyol ha denegat al vaixell de l'ONG Proactiva Open Arms el permís per salpar de Barcelona per tornar a salvar vides al Mediterrani central, davant de les costes de Líbia.\nEl vaixell estava fent els preparatius per al viatge -havia recollit més de 3.000 mantes per utilitzar en els rescats- quan la setmana passada li va arribar la negativa de la capitania marítima de Barcelona, que depèn del Ministeri de Foment.\nNotícia relacionada: El vaixell d'Open Arms arriba a Algesires amb més de 300 migrants a bord\n"El comptador de morts"\nEl director d'Open Arms, Òscar Camps, ha qualificat la decisió d'"irresponsable i cruel", i ha acusat el govern espanyol de "posar en marxa el comptador de morts":\n Oscar Camps (@campsoscar) January 14, 2019\nEn una entrevista a Catalunya Informació, el director i fundador de Proactiva Open Arms també ha vinculat a l'ascens de Vox la decisió del Ministeri de Foment de bloquejar el seu vaixell al Port de Barcelona: "Amb l'Open Arms, el govern espanyol fa el mateix que Salvini", ha assegurat:\nL'ONG ha presentat al·legacions a la decisió, però el govern espanyol té un termini de 3 mesos per respondre i, mentre no ho resolgui, el vaixell no té permís per sortir d'aigües jurisdiccionals espanyoles.\nDe tota manera, Camps ha assegurat que si no tenen resposta d'aquí a un mes, ho consideraran silenci administratiu i interpretaran que els donen permís per anar a aigües internacionals davant de Líbia.\nNotícia relacionada - De l'infern de Líbia a la cavalcada de Reus: La història d'en Betcha i en Souleyman\n"De manera contrària als convenis internacionals"\nLa capitania de Barcelona ha denegat el permís argumentant que la negativa dels estats més pròxims a acollir els rescatats, Malta i Itàlia, ha obligat anteriorment Open Arms a actuar "de manera contrària als convenis internacionals".\nEn un document de 6 pàgines, capitania també creu que el vaixell no compleix les normatives de seguretat i "prevenció de la contaminació":\n"També es considera que el vaixell Open Arms no compta amb els certificats que garanteixin el compliment de la normativa internacional de seguretat marítima i prevenció de la contaminació del medi marí per al transport d'un elevat nombre de persones a bord, donat que s'ha reconegut i certificat per a un nombre de 18 persones en el seu funcionament normal."\nNotícia relacionada: Itàlia tira endavant l'acusació contra Open Arms d'afavorir la immigració il·legal\n"Operacions completes d'auxili i salvament"\nEl document també retreu a Open Arms que hagi fet "operacions completes d'auxili i salvament", quan el que s'ha demanat és fer operacions d'observació i vigilància.\nTambé considera que no es podrà donar permís a l'Open Arms "mentre no es garanteixi que hi ha un acord per al desembarcament dels auxiliats amb les autoritats responsables" dels països més pròxims al lloc del rescat.\nPortar-ho al Tribunal d'Hamburg\nEntrevistat al programa "Els Matins" de TV3, Òscar Camps ha assegurat que, amb aquest document, el govern espanyol ha admès oficialment que Malta i Itàlia incompleixen els convenis internacionals:\n"És novedós que un govern reconegui per escrit que hi ha altres països que estan incomplint, ja li hem demanat que ens acompanyi al Tribunal d'Hamburg a denunciar-ho."\nEl Tribunal d'Hamburg és l'organisme internacional de l'ONU que decideix sobre el dret marítim internacional. Camps ha afegit que espera que el problema es resolgui aviat, i ha suggerit que la negativa del govern espanyol podria ser inconstitucional.\nNotícia relacionada: Open Arms marxa de l'Estret i retreu a Sánchez no haver complert\nUn taxista condemnat per negar el servei a un home cec amb el seu gos pigall\nEl vaixell d'Open Arms queda bloquejat al port de Barcelona\nÒscar Camps: "Amb l'Open Arms, el govern espanyol fa el mateix que Salvini"


Kasbah Omari Tinghir Marroc - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nDouar Ichmarine, Tinghir, Tinghir, Marroc, 45800 - Veure al mapa\nMés informació sobre Kasbah Omari\nDissenyat tant per oci com per negoci, Kasbah Omari està situat idealment a Tinerhir; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Tinghir. Les carecterístiques més important de l'hotel inclouen recepció 24 hores, magatzem d'equipatge, aparcacotxes, servei d'habitacions, transport hotel/aeroport.\nL'ambient de Kasbah Omari es reflexa en cada habitació. servei de despertador, balcó/terrassa, llits extrallargs (> 2 metres), plat de dutxa, bany compartit són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. L'hotel ofereix una excelent varietat d'instal.lacions d'oci, incloent jardí. Sigui quin sigui el motiu del seu viatge, Kasbah Omari és una selecció idònia per a la vostra estada a Tinghir.


Hoang Kim Golden Resort Mui Ne Phan Thiet Vietnam - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n140 Nguyen Dinh Chieu Street, Mui Ne, Phan Thiet, Vietnam - Veure al mapa\nTé alguna pregunta per a Hoang Kim Golden Resort Mui Ne?\n"Hotel has an access to the beach, no currents and no large w..."\nMés informació sobre Hoang Kim Golden Resort Mui Ne\nSituat a l'encantadora àrea de Mui Ne, Hoang Kim Golden Resort Mui Ne gaudeix d'una posició excepcional a la els paisatges, l'oci familiar, les platges de Phan Thiet. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Per aquells de vosaltres que vulguin aventurar-se Mercat Ham Tien, Buceig Jibe's Bar, Església Rang són només algunes de les atraccions disponibles per als visitants.\nHoang Kim Golden Resort Mui Ne també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Phan Thiet. Per anomenar algunes de les comoditats de l'hotel, hi ha Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, Zones públiques amb Wi-Fi, aparcament de cotxes, servei d'habitacions, restaurant.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara televisió de pantalla plana, accés a internet (sense fils), connexió sense fils a internet (cortesia), aire condicionat, escriptori per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. Les instal.lacions d'oci de l'hotel, que inclouen piscina exterior, massatge, piscina (infantil) estan dissenyades per escapar i relaxar-se. Hoang Kim Golden Resort Mui Ne és una elecció inteligents per a viatgers a Phan Thiet, i ofereix una estada relaxant i sense molèsties.\nTots els tipus de viatgers (207)Viatger de Negocis (8)Parelles (64)Viatgers en solitari (38)Famílies amb infants petits (26)Famílies amb infants grans (23)Grups (48)\nubicación, limpieza, sencillez


Manresa presenta les línies bàsiques per exercir de Capital de la Cultura Catalana 2018 - Ajuntament de Manresa\nManresa presenta les línies bàsiques per exercir de Capital de la Cultura Catalana 2018\nAvui s’han donat a conèixer els principals eixos i objectius d’una celebració adreçada a ampliar la difusió, l’ús i el prestigi social de la cultura i la llengua catalana i, en el cas de Manresa, ha de contribuir a potenciar el discurs cultural de la ciutat, posar en valor els actius culturals de què disposa, propiciar la generació de noves propostes i promocionar Manresa com a municipi organitzador. La intenció és que la capitalitat cultural sigui el catalitzador per reivindicar Manresa com a motor cultural, econòmic i social.\nEl compte enrere perquè Manresa sigui la capital de la Cultura Catalana 2018 ha arrencat avui amb la presentació de les línies bàsiques d’una celebració que situarà la capital del Bages com a referent cultural del país. El tret de sortida l’ha donat aquest matí l’alcalde de Manresa, Valentí Junyent, la regidora de Cultura, Anna Crespo; i el president de l'organització Capital de la Cultura Catalana, Xavier Tudela, els quals han avançat els principals objectius d’aquesta fita cultural que tindrà lloc durant tot l’any que ve.\nValentí Junyent ha manifestat que la capitalitat cultural de Manresa “és un nou repte de ciutat” que ajudarà a continuar “la projecció de Manresa en l’àmbit de la cultura”. Per a l’alcalde, la ciutat compta amb un gran capital cultural i patrimonial, amb actius molt importants com el teatre Kursaal o la Fira Mediterrània, a banda d’un magnífic patrimoni històric i arquitectònic “que podrem posar a l’aparador gràcies a la celebració d’aquest esdeveniment, que serà un èxit segur, amb el suport i la col·laboració de tothom”.\nL’alcalde ha explicat que el pressupost inicial per a celebració de la capitalitat és de 75.000 euros per aquest 2017 i “resta per concretar la xifra per al 2018, que s’haurà de finançar amb recursos propis municipals, les aportacions de les institucions (Generalitat i Diputació) i de les iniciatives privades, les quals estan encara en una fase inicial de prospecció”. Per a Junyent “la nostra voluntat és aconseguir el màxim de ressò i projecció amb els recursos disponibles”.\nPer la seva part, Xavier Tudela ha afirmat que “amb aquest acte d’avui, Manresa posa el cronòmetre en marxa de la nova edició de la capital cultural", que recollirà el testimoni de la ciutat de Reus, que està acollint la capitalitat aquest any. Després de contextualitzar la celebració de la capitalitat cultural i qualificar-lo “de concepte d’èxit arreu del món”, el president de l'organització Capital de la Cultura Catalana ha afegit que, per a les ciutats escollides, aquest esdeveniment significa “suma, integració, projecció i cohesió de país”.\nPer a Tudela, adreçant-se a l’alcalde, “la capitalitat és una gran oportunitat i una finestra a través de la qual entraran en contacte amb la vostra realitat cultural”. Així mateix, ha afegit que “Manresa serà l’any que ve el referent del país gràcies a aquest projecte il·lusionant”.\nAl seu torn, Anna Crespo ha qualificat la capitalitat cultural “de revulsiu i de gran oportunitat, un acte de ciutat on tothom és benvingut, que té la voluntat de mostrar tot allò que tenim a nivell cultural, per mostrar la qualitat i la potencialitat del teixit associatiu, de les empreses i dels nostres equipaments”. La regidora ha ressaltat que “l’any 2018, la ciutat serà un aparador que projectarà la ciutat i amb l’objectiu de tots els col·lectius se sentin representants”. Crespo ha explicat, en aquest sentit, que la intenció és projectar la cultura en general, amb un equilibri de les disciplines artístiques, però amb voluntat de reforçar alguns elements “com són les arts visuals, la dansa i el circ”.\nManresa compta amb un capital cultural i patrimonial gens menyspreable, que reforça el seu caràcter de capitalitat en l'àmbit territorial dela Catalunya Centrali que li permet afrontar amb garanties un repte com el dela CapitalitatCultural.\nEn aquest sentit, aquest esdeveniment ha de servir per amplificar l'impuls i l'impacte de Manresa 2022 i altres projectes culturals de la ciutat. Ha de ser, en definitiva, un gran al·licient i catalitzador de la ciutat en termes culturals, turístics i de desenvolupament.\nImpulsar i posar en valor els actius culturals de la ciutat\nEls objectius que s’ha marcat Manresa com a ciutat organitzadora són els següents :\nImpulsar la construcció d’un discurs cultural de ciutat\nPosar en valor els actius culturals de la ciutat i revitalitzar el sector\nGenerar dinàmiques participatives i sinèrgies entre els actors culturals\nAfavorir els àmbits culturals menys desenvolupats\nPropiciar la generació de noves propostes amb voluntat de continuïtat\nImpulsar els equipaments com a catalitzadors de la vida cultural de la ciutat, donant un impuls a les seves programacions\nEnfortir el lideratge municipal en el sector\nContribuir a la revitalització del Centre Històric des de la cultura\nProgramació. Estructura i continguts\nLa cultura és el conjunt d’expressions que conformen i donen sentit a una societat, ja sigui en totes i cadascunes de les arts: literatura, arts escèniques, la pintura, escultura, arquitectura, la música, audiovisuals, etc. com la resta d’activitats como pugui ser des de la ciència, passant per la gastronomia, fins arribar al patrimoni històric que contribueixen a definir-nos com a comunitat única i singular.\nEls ponts de Manresa són, juntament amb la Seu i la Cova de Sant Ignasi, els elements més característics de la silueta de la ciutat. Tots dos declarats Béns Culturals d’Interès Nacional, el Pont vell i el Pont nou marcaven antigament els punts d’entrada i sortida a la ciutat, i formen part ara del patrimoni històric-arquitectònic de Manresa i de l’imaginari de tots els seus habitants. Els Ponts com a elements que ens identifiquen com a ciutat\nPer això, des de l’organització d’aquesta fita, s’ha decidit que el Pont com a metàfora ha de ser l’eix que doti de significat a la programació de Manresa CapitalCultural Catalana 2018.\nManresa CCC’18 com a pont entre de disciplines:\nManresa, nou pol a Catalunya de creació artística multidisciplinar, amb una oferta d’activitats originals, que combinin i posin en valor diferents disciplines artístiques del sector cultural manresana.\nManresa CCC’18 com a pont entre persones:\nManresa, ciutat de ric teixit social, educatiu i cultural, que promou els llaços entre les seves entitats i associacions, i accions intergeneracionals. Manresa, ciutat d’acollida.\nManresa CCC’18 com a pont d’unió del passat, el present i el futur:\nManresa, ciutat amb un ric passat cultural (religiós), un present actiu i innovador (CCC’18) i un futur prometedor (Manresa 2020). Impuls d’accions culturals que uneixen tendències d’ara, abans i de demà.\nManresa CCC’18 com a una oportunitat de creixement econòmic i turístic:\nManresa, ciutat redescoberta com a lloc d’inversió i oportunitat econòmica; i d’atracció turística al bell mig de Catalunya, entre el mar i la muntanya. Ciutat per acollir nous projectes disruptors catalans.\nManresa CCC’18 com a una oportunitat de recuperacions d’espais a la ciutat:\nManresa, ciutat sostenible que valora el seu patrimoni històric i arquitectural, i el posa de nou en valor per a la ciutadania\nManresa CCC’18 com a esdeveniment per passar temps d’oci i gaudi\nManresa, ciutat que proposa un programa d’activitats culturals, que també inclou activitats d’oci i entreteniment per a tots els públics\nManresa CCC’18 com a punt d’inflexió de la ciutat\nManresa, ciutat que es reinventa i transforma, i esdevé motor d’activitat cultural i econòmica a Catalunya, més enllà de les capitals provincials.\nManresa CCC’18 com a centre de la xarxa territorial de Catalunya\nManresa, nucli urbà estratègic que connecta radialment els diferents territoris catalans i que fa possible l’apropament entre municipis; així com la costa i la muntanya.\nManresa CCC’18 com a punt de trobada intel·lectual\nManresa, ciutat que rep i acull el talent de tots els creadors i artistes locals i nacionals, i es converteix en centre de trobada de la intel·lectualitat catalana d’avui el dia.\nManresa CCC’18 com a ciutat accessible\nManresa, ciutat compromesa amb els col·lectius més desfavorits, que en fa fàcil la seva integració i participació en la vida cultural i social de la ciutat.\nProgramació: aportació de continguts\nActes destacats i moments forts: acte inaugural, acte central i acte de cloenda. També moments forts de la programació anual\nActivitats ad hoc inserides en les programacions ordinàries dels equipaments i programes culturals de la ciutat\nActivitats proposades pel Consell Assessor i també des del sector associatiu, que seran valorades pel propi Consell\nActivitats programades pel sector privat\nL’organització d’un esdeveniment d’aquesta magnitud requereix d’una estructura que permeti reforçar l’equip tècnic municipal i incorporar representants del sector cultural de la ciutat.\nS’aposta per aprofitar l’estructura municipal, amb un treball en equip i participatiu sota una direcció col·legiada i un òrgan de coordinació tècnica, també col·legiat. L’estructura institucional i organitzativa és la següent: Comitè Organitzador, Consell Assessor, Oficina Tècnica i Comissió de Seguiment.\nLa capitalitat ha de ser la suma que multiplica els esforços. Per això a banda del Comitè Organitzador, hem cregut necessari i estratègic constituir un Consell Assessor que ens doni una visió més àmplia, diversa, més rica... d’allò que ha de ser la capitalitat cultural catalana de Manresa el 2018.\nEl Comitè Organitzador Manresa CCC’18 és l’òrgan de representació institucional i de direcció global del projecte i estarà format per Valentí Junyent, alcalde de Manresa; Anna Crespo, regidora deCultura; Joan Calmet, regidor de Turisme i Festes; Joan Francesc Domene, cap del Gabinet d’Alcaldia; Sílvia Saura, cap del servei d’Ensenyament, Cultura i Esports de l’Ajuntament; Serafí Vallecillos, cap de secció de Cultura de l’Ajuntament; i Adam Majó, Comissionat pel Centre Històric.\nEl Consell Assessor per Manresa CCC’18, és l’òrgan consultiu i d’elaboració i valoració de propostes de programació. Les seves principals funcions són proposar l’estructura de programació i continguts de la CCC; convocar i valorar la presentació de projectes d’entitats i de la ciutadania; proposar activitats i projectes; i facilitar la interlocució amb el sector cultural i la participació ciutadana.\nEl Consell estarà format per Anna Crespo, regidora de Cultura; Serafí Vallecillos, cap de secció de Cultura de l’Ajuntament de Manresa; Txus Aloy Gómez, gestora cultural i coordinadora del projecte; Albert Tulleuda, gerent de Fira de Manresa; Josep Soler, de Els Carlins; Roser Oduber, de CACiS i la Taula d’Arts Visuals; Alfons Rodríguez, Manrusionica; Dani Castellano, Casa de la Música; Jordi Jet Serra, músic; Ferran Montenegro, Tirallongues; Vicky Garcia, L’Antic; Laura Bataller, Escola de Dansa Olga Roig; Núria Soler, Agrupació Cultural del Bages; David Ibáñez, Fira Mediterrània; Lídia Hinojo, Fira Mediterrània; i Joan Morros, El Galliner.\nL’Oficina Tècnica Manresa CCC’18, és l’òrgan operatiu, d’execució i de coordinació tècnica i administrativa del projecte i estarà format per Serafí Vallecillos, cap de secció de Cultura; Txus Aloy Gómez, coordinadora del projecte; Joan Piqué, responsable de Comunicació de l’Ajuntament de Manresa; Albert Tulleuda, gerent de Fira de Manresa; i Alba Camprubí, administració.\nFinalment, la Comissió de Seguiment està formada per representants dels grups municipals que formen el consistori: Joan Calmet (CDC), Anna Crespo (ERC), Jordi Garcés (CUP), Joaquim Garcia, (PSC), Andrés Rojo (C'S), Ton Sierra (DM), i Miquel Davins (no adscrit).\n2004 - Banyoles\n2005 - Esparreguera\n2006 - Amposta\n2008 - Perpinyà\n2009 - Figueres\n2010 - Badalona\n2011 – Escaldes-Engordany/Andorra\n2012 - Tarragona\n2013 - Ripoll\n2015 - Vilafranca del Penedès\n2016 - Vic\n2017 - Reus\n2018 - Manresa\n2019 - Cervera


Diables Guardians | One Piece Català Wiki | Fandom\nTreballadors d'Impel Down, Organitzacions del Govern Mundial, Grups antagonistes\nCapítol 530; Episodi 431\nEls Diables Guardians (獄卒獣) són els guardies més ferotges de la presó submarina Impel Down, a part d'en Magellan i en Hannyabal (aquest últim després del timeskip). Són liderats per la Sadi-chan.\nDesprés del timeskip apareix un cinquè Diable Guardià: el Minochihuahua.\n4 Grans Batalles\nEls Diables Guardians són animals gegants que utilitzen pantalons, pero no porten roba a la part superior del cos (a excepció del Minorino). En Crocodile revela que tots són usuaris de les Zoan Despertar. Tots ells tenen un aspecte cómic i inofensiu.\nMinotaure: una vaca gegant amb una maça de punxes.\nMinocoala: un coala gegant amb uns bons punys.\nMinorino: un rinoceront gegant amb dues masses de punxes.\nMinozebra: una zebra gegant amb una maça de mànec llarg amb una bola amb punxes.\nMinochihuahua: Un chihuahua que porta una camisa i sabates, és el nou guardià després del timeskip.\nSón criatures despiadades que maltracten als presoners d'Impel Down. Són les criatures més temudes dins de la presó, només superats pel Cap de Cancellers Magellan.\nA més a més, són inteligents i serveixen suficientment per comprendre i seguir les ordres donades pels guàrdies humans. També sembla que li tinguin por a la Sadi-chan quan aquesta s'enfada amb ells.\nEls Diables Guardians torturen brutalment als presoners. Quan en Ruffy arriba al Nivell 3, el primer en aparèixer és el Minotaure, qui va ser enviat per aturar-lo. Però és derrotat per en Ruffy, i posteriorment per en Ruffy, en Buggy, en Mr. 2 i en Mr. 3. Més tard, quan en Ruffy entra al Nivell 4, els altres Diables Guardians (Minocoala, Minorino i Minozebra) són assignats per protegir la porta de les escales cap al Nivell 5.\nDesprés que en Ruffy i els presoners que es van escapar arriben al Nivell 4, els Diables Guardians (excepte el Minotaure) i la Sadi-chan, intenten parar-los, però en Ruffy, en Jinbe i en Crocodile els derroten fàcilment.\nQuan es dirigeixen cap al Nivell 3 torna a aparèixer el Minotaure a les escales, derrotant als presoners, però en Ruffy el derrota amb un sol cop\nMés tard, quan la Sadi-Chan desperta als Diables Guardians els envia al Nivell 1 on començen a derrotar a varis presoners que intentaven escapar, però de nou són derrotats per en Ruffy, en Jinbe i en Crocodile.\nDesprés del timeskip es veuen amb un nou membre: el Minochihuahua.\nEl Minotaure contra en Monkey D. Ruffy (Nivell 3).\nEl Minotaure contra en Monkey D. Ruffy, en Buggy, en Mr. 2 i en Mr. 3 (Nivell 3).\nEl Minorino, el Minocoala i la Minozebra contra en Monkey D. Ruffy, en Crocodile, en Jinbe, els ciutadans de Nova Travestilàndia i els presoners del Nivell 4 (batalla al Nivell 4).\nEl Minotaure contra en Monkey D. Ruffy (Escales cap al Nivell 3).\nEEl Minorino, el Minocoala i la Minozebra contra en Monkey D. Ruffy, en Crocodile i en Jinbe (batalla al Nivell 1).\nSón els primers usuaris de les Zoan Despertar, encara que ningú se'n va adonar fins que en Crocodile ho va explicar.\nTots els seus noms provenen de la combinació de "Mino" i el nom d'un animal.\nObtingut de «https://onepiece.fandom.com/ca/wiki/Diables_Guardians?oldid=117355»


El president Torra participa en un homenatge a Eduard Toldrà a Cantallops - Oficina del President Torra\nEl president Torra participa en un homenatge a Eduard Toldrà a Cantallops\n13 Juny 2022 | Activitats\nEl dissabte 11 de juny el president Quim Torra va participar en els actes d’homenatge al compositor Eduard Toldrà que, amb motiu del 60è aniversari de la seva mort, va organitzar el celler Vinyes dels Aspres a Cantallops. Precisament les instal·lacions del celler són al mas Can Batlle, que era la casa pairal de l’esposa d’Eudard Toldrà, Maria Sobrepera, i on passaven els estius. És evident que aquestes estades de Toldrà a Cantallops van ser molt inspiradores per a moltes peces de l’artista. És per això que el poble de Cantallops i el celler Vinyes dels Aspres tenen aquest vincle especial amb la figura i l’obra d’Eduard Toldrà i la seva família.\nEl president Torra, com a persona amant del noucentisme en general i, especialment, del noucentisme musical, fou convidat a intervenir en aquesta jornada dedicada a l’insigne músic. Segons paraules del president Torra “Per a mi Toldrà és a la música el que Ramon Casas a la pintura, Josep Llimona a l’escultura o Gaudí a l’arquitectura. Representen l’art que a mi em transmet les arrels de la nostra terra i, alhora, un esperit universal”. El president també va convidar tothom a trobar estones per gaudir de l'òpera El Giravolt de maig i d'altres obres de Toldrà.\nA part de visitar les instal·lacions del celler, el president va participar en la presentació del nou llibre Giravoltant el maig (Dinsic, 2022), que va anar a càrrec de l’autor Manel Capdevila Font i del musicògraf Albert Ferrer Flamarich. Aquesta presentació prenia uns significació especial pel fet de fer-se al voltant de la taula de pedra del bosc de Can Cases, que és el mateix espai on el compositor s’havia inspirat per a compondre aquesta obra operística i tantes d'altres. Posteriorment tots els assistents van poder gaudir d'un concert de piano i violí a càrrec d’Anna Cassú i Eszler Schütz, que van interpretar diverses peces entre les quals tres sonets de Toldrà.