Abús sexual i TikTok\nHola, benvinguts al No ho sé.\nAdmeto que em sento una mica sobrepassada pel fet que un noi de 19 anys tingui una audiència de 26 milions de seguidors a una xarxa social i l’enorme impacte que pot tenir en aquests seguidors que, pots comptar, són tots de la seva edat o més joves. I que pugui dir el que ha dit en les últimes hores, que ha admès un delicte, que és mantenir un tipus de relacions sexuals (de risc) sense el consentiment de les seves parelles. Enganyant-les, de fet. I, sí, vist l’enrenou, demanar disculpes per haver-ho dit (compte: per haver-ho dit, no per haver-ho fet, que és el problema de fons), però tot i així posar-se xulesc amb el govern espanyol i reclamar-li una llei que reguli els continguts que es poden dir a les xarxes.\nDeixem de banda tot el que ens sortiria de dir a aquest noi que, en fi, ens buscaríem un problema, i pensem per un moment quin poder estem donant a les xarxes socials, que actuen com a reguladores i moderadores de continguts, i tot i tenir unes normes d’ús, aquest noi de 19 anys continua tenint oberts els perfils a les xarxes. No és prou greu el que ha dit? Quina mena d’algoritme de moralina barata no permet pujar una fotografia d’algú amb el tors nu i permet que personatges d’aquesta mena, un temerari al volant, continuïn amb el compte obert? Sobre la taula, una vegada més, la llibertat d’expressió. Un dilema enorme que ja vam tenir quan Twitter i Facebook van tancar el compte a Donald Trump, ho deveu recordar.\nUnes xarxes darrere les quals hi ha companyies enormes i algoritmes que saben més de nosaltres que nosaltres mateixos. Mentre no maduren les seves normes d’ús adaptades necessàriament a cada realitat social --ejacular dins d’una parella sense el seu consentiment és delicte, és violació-- reaccionem amb tota la contundència que calgui perquè els joves, les joves i els joves, percebin la gravetat dels fets.\nL’educació sexual continua sent una assignatura pendent mentre els joves tenen accés cada vegada més prematurament a continguts sexuals a les xarxes i a declaracions com la de la perla de TikTok. Allò de no saber què hi fan els fills a internet, a les xarxes pren una nova dimensió quan ens adonem que el que fan és seguir i deixar-se influir per ves a saber qui. Una vegada més, la bretxa digital és més gran del que ens pensem. Tenim el mòbil a la mà, comptes oberts en algunes xarxes socials, piulem, pengem fotos, però els grans, també els adults joves, som analfabets digitals. Bàsicament, per allà no hi tenim la vida, sinó una cosa més on passar una estona, tafanejar i comunicar-nos amb els altres. Per allà no hi passa la nostra vida, però la dels joves sí.\nCom la d’aquest que té 26 milions de seguidors, que f a una calerada amb els seus missatges abominables i no té aturador perquè allà on ell regna el missatge contra el masclisme i contra la violència masclista, del no és no, del si no és un sí és un no és minso, perquè la masculinitat tòxica continua campant com vol. Als grans ens queda parlar amb els joves i reaccionar davant fets d’aquests de manera contundent i encreuar els dits que tot el que intentem ensenyar als més joves no vagi llera del riu avall, sinó que se solidifiqui en algun punt de la riba, que quedi marcat allà com un dels punts de referència a l’hora de fer el camí llarg de la vida que els espera...


Ràdio Balaguer - L'Estel de Balaguer portarà aquest divendres al Teatre Municipal la representació de l'obra 'Un musical d'estels'\nAquest divendres a les quatre de la tarda es representarà al Teatre Municipal de Balaguer l'obra “Un musical d’estels”.\nEs tracta d'un musical en què el guió porta als participants a fer les coreografies d'alguns dels temes més populars d'aquest gènere.\nAquesta obra és el resultat del treball que realitzen durant tot l'any les persones del taller ocupacional i de l'escola de l'Associació L'Estel, a les activitats de teatre i dansa amb l’Albert Bonet, la Judit Martí, i la Lídia Sampietro.\nIsabel Pina, psicòloga del Taller l'Estel, explica que significa una oportunitat de retrobament entre els nois de l'escola i els adults del taller ocupacional. Tot i això, Pina diu que serà una mica atípica respecte a altres anys, ja que una part serà gravada per evitar barrejar grups per la pandèmia.\nIsabel Pina ha explicat també que és una activitat que agrada molt als participants, ja que és un orgull poder mostrar a les famílies i al públic en general les capacitats que tenen.\nA la representació hi col·laboren també alumnes de l'Escola Municipal de Música de Balaguer. L’obra té una durada aproximada de 1 hora i l’entrada és gratuïta.


Hotel Donnini Assís Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVia Los Angeles 47, Santa Maria degli Angeli, Assís, Itàlia, 06081 - Veure al mapa\n"Excellent breakfast with many homemade cakes and a tasty cap..."\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Santa Maria Degli Angeli, no busqui més enllà de Hotel Donnini. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAmb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, Hotel Donnini és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. Les carecterístiques més important de l'hotel inclouen Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, instal.lacions per a minusvàl.lids, magatzem d'equipatge, aparcament de cotxes, ascensor.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb calefacció, servei de despertador, escriptori, telèfon, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma a cada habitació. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Hotel Donnini és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Santa Maria Degli Angeli.\nTots els tipus de viatgers (196) Parelles (109) Viatgers en solitari (12) Famílies amb infants petits (32) Famílies amb infants grans (14) Grups (29)


Illa Il·lustració: 11.09\nPuck és una caravana habilitada com un cinema. El seu ventre és una sala minúscula, potser la més petita del món. Només hi caben set persones. Puck ensenya pel·lícules d'animació d'aquelles que no es solen veure a la tele.\nDia: 6,7 i 8 de desembre\nHora: d'11h a 14h / de 17.30 a 20 h (passis de 4 i 10 min.)\nInformació: nens i nenes d'1 a 5 anys\nPublicado por Illa Il·lustració en 15:24 1 comentari:\nEls alumnes de segon d'il·lustració de la ILLA Raúl Salvatierra, Ana Pérez i Cristian Martín han realitzat un mural per la Fundació tutelar Família i Societat de Sabadell\nPublicado por Illa Il·lustració en 18:37 Cap comentari:\nAnimació de Donato Sansone, que barreja el dibuix tradicional amb l'stop motion.\nPublicado por Illa Il·lustració en 16:45 2 comentaris:\nEl proper dimecres 25 a les 19:00 comença a l'Fnac d Diagonal Mar un cicle mensual de conferències, xerrades, tallers i activitats relacionades amb el còmic.\nLa primera sessió tractarà de la relació entre els còmics i el cinema, centrant-se principalment en l'adaptació de Watchmen.\nTambé, més endevant, hi haurà un taller de fanzines amb Ferran Esteve, una sessió de Tintín amb Joan Manuel Soldevilla i una activitat infantil amb gent de Mamut Cómics, entre d'altres.\nPublicado por Illa Il·lustració en 20:18 Cap comentari:\nEtiquetas: conferències, Cursos i Tallers, Il·lustradors\nOna Marcet, guanyadora del cartell del Dia internacional contra la violència i maltractaments de les dones\nOna Marcet, alumna de l'Escola Illa ha sigut la guanyadora del cartell del Dia internacional contra la violència i maltractaments de les dones de Sabadell.\n"El meu treball és de rebuig de la violència amb el joc de paraules entre amor i mort. Si en l'amor no hi ha aspectes com el respecte i la tolerància es pot acabar amb situacions tan terribles com la mort", va declarar el passat 16 de novembre, durant la presentació del cartell.\nPublicado por Illa Il·lustració en 11:22 2 comentaris:\nEtiquetas: Alumnes i Ex-Alumnes, Premis\nPublicado por Illa Il·lustració en 8:17 Cap comentari:\nL'Alex Camps ens recomana Artafacta Fanzine, un col·lectiu que genera activitats relacionades amb les arts plàstiques, el disseny, la il·lustració i el món audiovisual.\nCada mes, proposen il·lustrar una paraula inventada, anunciada el dia 15 de cada mes. El mateix dia es publica el fanzine digital en pdf.\nLa llibertat creativa i plàstica es total, sense cencures ni seleccions.\nTambé inclou les dades de contacte dels autors participants, creant així una espècie de xarxa social.\nPodeu veure i descarregar el fanzine de novembre aquí.\nPer veure altres mesos i més informació, visiteu la web d'Artafacta.\nPublicado por Illa Il·lustració en 18:31 Cap comentari:\nUrban Sketchers són un col·lectiu d'artistes de tot el món els quals dibuixen les ciutats on viuen i els llocs a on han viatjat.\nPodeu visitar la web i observar les il·lustracions aquí.\nPublicado por Illa Il·lustració en 23:42 Cap comentari:\nLemonday és un blog en el qual cada setmana es proposa un tema diferent, i tot il·lustrador/creatiu pot enviar la seva obra respecte al tema a tractar.\nActualitzen tots els dilluns.\nPublicado por Illa Il·lustració en 23:37 1 comentari:\nL'Ajuntament de Sentmenat, dintre del projecte MIRART, organitza per segona vegada la fira "Art per Tenir".\nEs tracta d'una fira en la qual els artistes que ho desitgin disposaran d'un espai en el qual podran muntar la seva parada i així mostrar i vendre la seva obra al públic; la única condició, però, és tenir peces a preus assequibles. Els artistes que hi vulguin participar, no tindran cap despesa.\nEs farà el proper 13 de desembre a la sala d'exposicions del poble, reconvertida en "mercat d'art". A més a més coincidirà amb la fira de comerciants i això farà que incrementi l'assistència.\nEls interessats, poseu-vos en contacte.\nPublicado por Illa Il·lustració en 15:22 Cap comentari:\nEtiquetas: Exposicions, Varis\nEn aquesta web podreu trobar diferents concursos de cartells i de il·lustració, entre d'altres.\nPublicado por Illa Il·lustració en 18:55 Cap comentari:\nL'Ajuntament de Granollers convoca el Premi Josep Escobar de Còmic 2009.\nLes obres es poden presentar en les modalitats de vinyeta, tira, historieta i il·lustració.\nPublicado por Illa Il·lustració en 18:44 Cap comentari:\nEl dissenyador japonès Akinori Oishi ha creat un escenari on pots explorar, trobar-te i crear de manera divertida.\nRegistran-te a la web http://www.pictoplasmaconference.com pots colorejar amb CMYK els escenaris i intercanviar captures d'aquests. També tens la opció de conèixer a gent en el xat de la pròpia pàgina...\nAkinori Oishi es dedica a la il·lustració, al còmic, a la creació de jocs... Sent el seu fort la animació interactiva, com els seus coneguts micro-clips. Aki va guanyar al 2001 el premi francès MILIA sobre disseny multimedia, i va treballar al prestigiós estudi francès Teamchman.\nActualment treballa com a artista independent i també imparteix classes a Suissa i al Japó.\nPublicado por Illa Il·lustració en 22:34 1 comentari:\nFelipe Hernández Cava i Bartolomé Seguí, guanyadors del Premi Nacional de Còmic 2009\nEl guionista Felipe Hernández Cava i l'il·lustrador Bartolomé Seguí han obtingut el Premi Nacional de Còmic'09, concedit pel Ministeri de Cultura, pel seu treball 'Las serpientes ciegas', publicat per BD Banda\nL'obra, ambientada en escenaris del primer terci del segle XX, como el Nova York posterior al 'crack' del 1929 i l'Espanya de la Guerra Civil, explica una història de venjances.\n'Las serpientes ciegas' va conseguir els premis al Millor àlbum i al Millor Guió del Saló del Còmic de Barcelona'09, així com el Premi de la Crítica al Millor Àlbum i al Millor Guió.\nL'il·lustrador Bartolomé Seguí va nèixer a Palma de Mallorca al 1962 i al 1983 publicà la seva primera historieta. A partir d'aquest moment, ha col·laborat en mitjans com 'El Víbora', 'El Jueves', 'Diario 16' y 'Nosotros somos los muertos', entre d'altres. També ha desenvolupat una important activitat com a il·lustrador de llibres infantils i diaris com El País.\nPublicado por Illa Il·lustració en 20:49 Cap comentari:\nEtiquetas: Il·lustradors, Premis, Publicacions\nL'Alex Camps, ex-alumne de la Illa ens ha enviat una de les seves il·lustracions.\nPodeu visitar el seu blog fent clik aquí.\nPublicado por Illa Il·lustració en 17:43 Cap comentari:\nEl proper divendres 13 de novembre, els il·lustrados Pablo Auladell i Isidro Ferrer oferiran una conferència a les 19:00 a l'Auditori del Centre d'Estudis i Recursos Culturals de Barcelona.\nPublicado por Illa Il·lustració en 17:31 Cap comentari:\nEtiquetas: conferències, Il·lustradors\nEl proper 10 de novembre es presenta a la Sala Apolo Ooops!, un espectacle audiovisual i ple de música, que porta al nostre país a Kevin Johansen i al reconegut il·lustrador Liniers.\nLa música d'un i els dibuixos de l'altre coincideixen en escena i prometen una vetllada inoblidable inspirat en el treball que realitzessin ambdós artistes per al llibre OOPS!\nJohansen oferix un recorregut pel seu discografía acompanyat amb la seva guitarra acústica, mentre que Liniers improvisa i recrea els acords en temps real sobre una pantalla amatent com backing en l'escenari, un llibre en viu o un concert il·lustrat.\nPublicado por Illa Il·lustració en 14:01 Cap comentari:\nEtiquetas: Il·lustradors, Varis\nFins al 5 de desembre es pot visitar a la galeria CMTV l'exposició de Sergio Mora, Padrísimo.\nL'artista recopila l'obra exposada amb anterioritat que actualitza amb treballs recents i inèdits elaborats específicament per a aquesta ocasió.\nEl títol de l'exposició té un doble objectiu, la famosa expressió mexicana és al mateix temps un tribut per al pare de l'artista, ja mort, al qual Mora recordarà en la galeria amb un espai dedicat a la seva memòria.\nMelancòlica i divertida al mateix temps, l'obra de Mora, un dels millors representants del surrealisme pop actual, és com la vida mateixa: en ella hi ha tristesa, alegria i sobretot molta ironia.\nPublicado por Illa Il·lustració en 13:41 3 comentaris:


Apartment in Montelupo VIII Montespertoli Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Atenció al Client\nApartment in Montelupo VIII-, Montespertoli, Montespertoli, Itàlia, 0 - Veure al mapaApartment in Montelupo VIIIVeure més fotosVeure més fotosVeure més fotosVeure més fotosVeure més fotosVeure totes les 24 fotos\nConvenientment situat a Montelupo Fiorentino, Apartment in Montelupo VIII és una base ideal des d'on explorar aquesta ciutat fantàstica. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. Apartment in Montelupo VIII ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. L'hotel ofereix habitació familiar per garantir el més gran comfort possible als seus clients. Totes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. Durant el dia podeu gaudir de l'atmòsfera relaxant de piscina exterior, pistes de tennis, ping pong, jardí. Apartment in Montelupo VIII és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Montelupo Fiorentino.


El Regal Barça imposa la seva qualitat sobre l'Alba Berlín (85-69) i obté el segon triomf en el Top 16 - Esport3 - TV3 i Catalunya Ràdio\nEl Regal Barça imposa la seva qualitat sobre l'Alba Berlín (85-69) i obté el segon triomf en el Top 16\nEl Regal Barça ha derrotat l'Alba Berlín al Palau (85-69), en la tercera jornada del Top 16. En el primer quart, els berlinesos ja han demostrat que l'equip blaugrana hauria de treballar-se el triomf. Sense equilibri entre el joc interior i exterior, els homes de Xavi Pascual veien com els alemanys es mostraven molt encertats i prenien la iniciativa en el marcador. A la represa, els barcelonistes han començat a carburar i, de la mà d'un inspiradíssim Ilyasova, autor de 30 punts, han dominat de manera aclaparadora un equip berlinès totalment desaparegut.\n13/02/2009 - 00.58\nAbans de començar el partit, el capità del Barcelona Roger Grimau ha llegit el manifest contra la sida i els jugadors han sortit amb el número 46.664 que era el número de presoner que tenia Nelson Mandela, un gran lluitador contra aquesta xacra.\nLa primera part ha estat molt travada i els homes de Xavi Pascual no han trobat mai el ritme. Només Ilyasova i Navarro estaven encertats en els llançaments i, en el descans, el marcador assenyalava un inesperat 37 a 38.\nPerò en el tercer quart, el partit ha fet un gir de 180 graus. Amb una bona defensa i jugant el contraatac, els barcelonistes han marxat en el marcador amb un Ilyasova extraordinari.\nNomés val el triomf


Proteinasa NIa TEV - bases estructurals de l’especificitat pel substrat\n. PROTEINASA NIa - Bases estructurals de l’especificitat pel substrat\nL’anàlisi de les interaccions entre la proteïna i el lligand ajuda a elucidar els determinants estructurals que fan que la proteasa de TEV tingui tan elevada especificitat pel seu substrat. Esclarir aquests punts d’interacció pot servir de guia per una aplicació biotecnològica tan important com pot ser modificar l’enzim per millorar la seva utilitat.\nS’han resolt les estructures cristal·lines de dos mutants de la proteasa del TEV:\nC151A (mutant inactiu), resolta a 2,2 Armstrongs i també resolt el complex que forma amb el substrat\nS219D (mutant resistent a la autolísis), resolt a 1,8 Armstrongs i també resolt el complex que forma amb el pèptid producte\nEn la majoria de fets en els que hi ha processament en el cicle dels virus de la Família Picornaviridae intervenen les proteases de tipus 3C, que són estructuralment similars a les Serín-proteases però que utilitzen el grup tiol d’una cisteína en lloc del grup hidroxil com a nucleòfil del centre actiu. Per l’important paper que juguen en la replicació viral, les proteases de tipus 3C són unes dianes importants per la terèpia antiviral.\nTotes les proteases 3C presenten una gran preferencia per la Glutamina a la posició P1 dels seus substrats així com per residus petits alifàtics al sublloc P1’, però està clar que aquests no són els únics determinants de l’especificitat de l’enzim. S’ha establert, mitjançant estudis amb substrats oligopeptídics, que els subllocs P6 i P3 també són importants per l’especificitat.\nMitjançant la cristal·lografia, s’ha pogut observar que les unions entre l’enzim amb el substrat i amb el producte són molt similars al mateix temps que s’ha vist que el fet d’introduir una mutació a la Cisteína del centre actiu no afecta a la conformació del mateix.\nEl centre actiu de la proteasa de TEV es localitza entre els residus 189-424 de la proteasa madura. La proteasa NIa adopta un plegament característic de 2 dominis de β-barrel antiparal·lels, també característic de les Tripsin-like Serín-proteases, amb la tríada de residus catalítics d’His46, Asp81 i Cys151 localitzats a la interfase entre els dos dominis.\nEs va veure en la co-cristal·lització de l’enzim amb el substrat que, utilitzant el mutant S219D, el substrat havia estat tallat pel centre actiu de l’enzim i que el més gran dels dos productes que s’obtenien del processament quedava unit al centre actiu de l’enzim. No està del tot clar perquè el producte es manté associat al centre actiu al cristall.\nEls cristalls obtinguts de les dues proteases mutants contenen dues molècules (A i B) en les seves unitats assimètriques i les interaccions entre aquests dímers són bastant grans. De totes maneres, aquesta proteasa en solució es troba en la seva forma monomèrica i per tant la manera com s’agrupen quan s’analitzen els cristalls no té major importancia.\nLes diferencies conformacionals més importants trobades entre els dos mutants és a nivell de les β-hairpin formades pels residus 114-124. Al cristall del mutant C151A, les β-hairpin de les molècules veïnes interaccionen per formar una fulla β antiparal·lela de 4 cadenes a la interfase del dímer. Les mateixes β-hairpin adopten diferents conformacions en els dos protòmers que formen el dímer del mutant S219D. Aquestes diferencies poden ser atribuïdes a les diferents interaccions creades a l’hora d’agrupar-se al formar el cristall i suggereixen una mica de flexibilitat conformacional en aquesta regió de la molècula.\nTot i que l’extrem N terminal es troba distant del centre actiu de l’enzim, la obvia flexibilitat de l’extrem C terminal i la seva proximitat al centre actiu suggereixen que els talls que alliberen a la proteasa de la poliproteïna són molt segurament intermolecular (en trans) pel que fa a l’extrem N terminal però podrien ser intramoleculars (en cis) pel que a l’extrem C terminal respecta.\nAl mateix temps, s’ha observat que aquesta proteïnasa té la capacitat per autoinactivar-se. No està clar si la autoinactivació de la proteasa del TEV juga algun paper a la fisiologia de la infecció viral. Els residus del C terminal que s’eliminen per autoproteòlisis no tenen homòleg en altres Serín o Cisteín proteases. La major part d’aquesta regió que s’elimina es troba desordenada al cristall de les dues proteases mutants, suggerint que no forma part integral del domini catalític plegat.\nHi ha moltes evidencies que indiquen que la autoproteòlisi és una reacció intramolecular, ja que no talla un oligopèptid que conté aquesta regió que s’elimina, tot i que encaixa bé al centre actiu per poder ser tallat, i la teoria de que és una reacció en cis sembla factible des d’un punt de vista estructural, ja que l’enllaç que es trenca es posiciona molt proper al centre actiu de l’enzim.\nLa mutació S219D redueix la taxa d’autoproteòlisis sense afectar al lloc catalític de la proteasa. L’ordre d’estabilitat de la proteasa està inversament correlacionat amb la eficiencia de processament dels substrats que contenen les mateixes substitucions aminoacídiques a la posició P1’, cosa que indica que l’aminoàcid que es troba a la posició P1’ del lloc intern de tall contribueix al reconeixement entre l’enzim i el substrat d’una forma consistent amb l’elevada especificitat de la proteasa de TEV.\nDeterminants estructurals de l’especificitat pel substrat:\nEstudis bioquímics han establert que els determinants per la especificitat de la proteasa de TEV resideixen entre les posicions P6 i P1’ del substrat, sent els més importants P6, P3, P1 i, en menor mesura, P1’. Per tant, ens centrarem en explicar les interaccions que afecten als residus de P6-P1 i P1’, ja que a més adopten conformacions molt similars en les estructures dels dos cristalls.\nLa part més important del pèptid, ja sigui el substrat o el producte de la proteasa del TEV, fa grans interaccions en forma de fulla β amb l’enzim.\nEn ambdós casos, moltes de les interaccions es formen per les cadenes que ocupen les butxaques on s’uneix el substrat S1-S4\nEl lloc P1 es ocupat per un Gln al substrat de la proteasa de TEV. Tant el N com l’O del Gln de P1 estan implicats en la formació de ponts d’hidrogen amb les cadenes laterals de la His167 y la Thr146 de la proteasa de TEV. El caràcter hidrofòbic de les interaccions es troba conservat. D’aquesta manera es pot explicar el fet del requeriment absolut del residu glutamina en aquesta posició del substrat.\nEl pocket S2 de la proteasa de TEV només uneix residus hidrofòbics. Aquest pocket està tancat i protegit del solvent.\nEl pocket S3 de la proteasa està ocupat per una Tyr que adopta dues conformacions alternatives als diferents monòmers, permetent en cada un dels casos establir diferents interaccions hidrofòbiques.\nEl pocket S4 està ocupat per la cadena lateral d’una Leu que s’involucra en interaccions hidrofòbiques amb la cadena lateral d’altres aminoàcids.\nNo hi ha pocket S5 a la proteasa del TEV. Per tant, la cadena lateral d’aquesta posició apunta cap a fora de la proteïna. Això està en concordància amb el fet de que qualsevol residu pot ocupar la posició P5 del substrat, amb molt poc o amb gens impacte en l’eficiència de processament.\nLa proteasa de TEV mostra un gran requisit per Glu a la posició P6 del seu substrat. Aquest residu està involucrat en una xarxa d’interaccions mitjançant ponts d’hidrogen amb l’enzim. Tots els ponts d’hidrogen que conformen la xarxa només es poden formar si la cadena lateral d’aquesta posició és la de Glu, ja que la de qualsevol altre residu interrompria la xarxa.\nEl pocket S1’ de la proteasa de TEV conté un surc poc profund i tortuós a la seva superfície; en conseqüència, la cadena lateral del residu que ocupa la posició P1’ està parcialment exposada al solvent i no completament amagada dins del complex. L’enzim pot tolerar una gran varietat de cadenes laterals al lloc S1’. Els substrats més eficients s’ha vist que són aquells amb cadenes laterals curtes i alifàtiques, ja que encaixen perfectament al surc.


Fortuna | La Mostra de CineBaix\nTrailer de Fortuna subtitulado en español (HD)\nVideo of Trailer de Fortuna subtitulado en español (HD)\nBERLÍN 2018: El segon llargmetratge de Germinal Roaux, de títol premonitori, es va adjudicar els dos premis principals de la secció Generation de la Berlinale\nFidel a un blanc i negre que ja s'ha convertit en marca de fàbrica, el de Lausana Germinal Roaux inunda el seu últim film Fortuna, guanyador dels dos premis principals (Ós de Cristall i Gran Premi del Jurat Internacional) de la secció Generation 14plus de la 68a Berlinale, amb una llum misteriosa a cavall entre l'alba i l'ocàs, l'esperança i la desesperació, l'empatia i el cinisme.\nSi bé el vincle estètic de totes les seves pel·lícules (Des tas de choses de 2003, Icebergs o el seu primer i multipremiat llargmetratge Left Foot Right Foot) és justament l'ús del blanc i negre, també comparteixen molts elements de contingut. En primer lloc, la necessitat de dotar la quotidianitat d'aquesta part de poesia que el frenesí i el consumisme semblen haver-li robat. La fragilitat que es desprèn de la veu, de la postura i de la mirada dels protagonistes del cinema de Germinal Roaux brinda a les seves històries, fetes de petites i grans adversitats com de somnis més o menys per expressar, un subtext d'allò més dens i interessant. Una mena d’admonició a redescobrir la humanitat que ens habita, a assaborir-la a plaer i, finalment, a transformar-la en un motor de canvi tan subtil com necessari.\nFortuna, protagonitzada per la prometedora Kidist Siyum Beza, explica la història d'una jove refugiada etíop (de només 14 anys) el nom de la qual dona títol al film que va quedar sense notícies dels seus pares en arribar a les costes italianes i és acollida en un refugi suís (l'hospici del Simplon) situat a més de 2.000 metres d'altitud. Els responsables del refugi són un grup de canonges (un dels quals està interpretat pel magnífic Bruno Ganz) disposats a sacrificar el silenci i la tranquil·litat de les seves vides per acollir més gent de la que cap en una casa i tenir cura de les peces d'un puzle que tocarà intentar reconstruir, amb paciència i sensibilitat. També a ells, a la seva capacitat per gaudir de la trobada amb l'altre com a possibilitat de transformació en lloc de amb sospita, ret homenatge Germinal Roaux. Tots dos (canonges i hostes) custodien un saber antic i misteriós; els protagonistes de Fortuna es fonen en la neu, que els enrosca fins a tornar-los un sol cos, imperfecte, polsant i galopant.\nLa manera en què el director afronta el tema, ardent i complex, dels immigrants i, més en particular, dels menors que arriben sense companyia a Europa, és extremadament personal. En lloc de cridar explícitament la seva (legítima) indignació, com va fer, per exemple, Fernand Melgar amb el seu Vol spécial, Germinal Roaux es posa com a objectiu retornar el color a les nostres galtes congelades i als nostres cors petrificats, convençut que darrere del mur de cinisme que ens protegeix s'amaga la resposta als nostres mals, anomenada "empatia".\nLes potents imatges que componen l'aventura de Fortuna encerten el blanc com projectils la diana (de neu), i desperten tots els nostres sentits adormits amb un viatge multisensorial que ens porta a sortir de l’ou per afrontar l'ignot, per perdre'ns en les sensacions d'una trobada que no podrà sinó fer-nos més forts.


Els conflictes de sobirania nacional: cap a una resposta europea més efectiva – IDEES\nEl portaveu de la Comissió Europea anuncia l'Statement on the events el 2 d’octubre de 2017, en què s'afirma que el referèndum de l'1 d’octubre “no era legal” i que era una “qüestió interna” del país. Il·lustració: César Cromit\nLectura 28 min.\nLa Unió Europea ha assumit un paper actiu a l’hora de donar suport a les regions i nacions del seu entorn quan surten de conflictes de sobirania. Tanmateix, quan s’ha hagut d’enfrontar a conflictes de sobirania interns, especialment quan es tracta de conflictes dins dels estats membres, i no pas entre ells, la resposta de la UE ha estat insuficient. En aquests casos, els portaveus de la UE han recalcat que es tracta d’afers interns dels estats. L’article 4(2) del Tractat de la Unió Europea proporciona una defensa envers aquesta postura, ja que s’hi recull el respecte per a les identitats nacionals dels estats membres i “les funcions essencials dels estats, particularment les que tenen per objecte garantir la seva integritat territorial, mantenir l’ordre públic i protegir la seguretat nacional”. Però aquest fragment omet les moltes altres parts dels tractats que suggereixen que el que succeeix dins d’un estat membre hauria de preocupar a la Unió Europea, inclòs el respecte pels valors fonamentals de la UE i els drets de la ciutadania. A més, si els conflictes de sobirania de dins de la UE acabessin arribant a un punt crític, afectarien inevitablement els interessos de la Unió Europea. Aquests conflictes podrien impactar sobre les vides i les fonts d’ingressos dels ciutadans i dels treballadors de la UE i, possiblement, alterar la pau i l’estabilitat del territori de la Unió.\nAltres contribucions consideraran la qüestió sobre si la Unió Europea hauria d’intervenir en els conflictes de sobirania ubicats dins les seves fronteres. En aquest article, ho dono per fet. En comptes d’això, oferiré unes consideracions preliminars sobre la mena d’intervencions que poden ser apropiades o efectives. No hi ha dos conflictes de sobirania iguals, cosa que fa que el desenvolupament d’un codi de pràctica aplicable a tots els casos sigui encara més difícil. En aquest article es suggereixen algunes mesures que les institucions europees poden assumir abans d’involucrar-se directament en disputes per la sobirania, com reconèixer, comprendre, informar i, quan calgui, donar cabuda a les reivindicacions sobiranistes. Quan les parts involucrades no poden resoldre aquests conflictes, cal que les institucions europees actuïn com a mediadores o intervinguin d’una manera “suau” per contribuir a la prevenció i resolució del conflicte.\nConceptualitzar la sobirania i els conflictes sobiranistes\nA què ens referim quan parlem de sobirania i de conflictes sobiranistes? Tot i que té un significat controvertit i multidimensional, quan parlem de sobirania sovint ens referim a l’autoritat legítima suprema dins un territori, independentment d’on sorgeixi la sobirania (la monarquia, la constitució, el Parlament o “el poble”). Se sol distingir entre la sobirania externa i interna. La sobirania externa es reflecteix en el reconeixement internacional sobre la independència i integritat territorial dels estats, amb el suport l’autoritat de la legislació internacional. Garanteix que els estats sobirans no estiguin subjectes a poders superiors de fora de l’Estat, i que no pateixin cap interferència per part de tercers a l’hora d’exercir el control dins del seu territori (Philpot, 1995; MacCormick, 1999; Agnew, 2005; Sheehan, 2006). La sobirania interna es refereix a l’exercici legítim de l’esmentada autoritat dins les fronteres de l’Estat.\nAquesta distinció entre sobirania interna i externa ens porta a una altra distinció. La sobirania s’ha entès tant com un concepte jurídic com una pràctica política. El concepte jurídic de sobirania té un significat particular associat a la primacia de la legislació nacional i al reconeixement internacional de l’autoritat política autònoma. Qui té el poder de legislar és qui gaudeix de la sobirania jurídica, tal com s’indica a la Constitució d’un Estat. Però entesa com una pràctica política, la sobirania s’exerceix en el “món de l’acció política”, on s’entén millor com un conjunt de reivindicacions sobre la independència i l’autoritat d’aquells que tenen o que busquen poder (Sheehan, 2006: 3-4). Per tant, la sobirania política es refereix a l’exercici del poder polític i a la capacitat de prendre decisions i dur a terme accions que limitin o donin forma a la vida, al benestar i als recursos dels individus i de la societat (MacCormick, 1999: 127).\nLa sobirania externa atorga als estats una igualtat d’estatus davant la comunitat internacional, malgrat els desequilibris en el poder polític i econòmic\nAllà on, en última instància, l’autoritat es troba en el sentit jurídic i constitucional, no hi ha un únic sobirà intern de l’Estat, ja que “tothom que té poder està sotmès a controls jurídics o polítics” (MacCormick 1999: 128). La Realpolitik (política realista) també defineix les relacions entre els estats d’una manera que modifica la seva sobirania externa. Els desequilibris de poder econòmic i polític entre els estats determinen el grau en què qualsevol estat pot exercir una autoritat independent tant dins com arreu del seu territori. Tot i això, la sobirania externa atorga als estats una igualtat d’estatus davant de la comunitat internacional, malgrat aquests desequilibris en el poder polític i econòmic.\nKrasner (2001) va desenvolupar amb més profunditat aquestes dimensions de la sobirania d’una manera que ajuda a comprendre les reivindicacions relatives a la sobirania. L’autor suggereix que la sobirania combina l’autoritat i el control legítims. Distingeix quatre dimensions de la sobirania: la sobirania jurídica internacional; la sobirania westfaliana o vatelliana; la sobirania nacional i la “sobirania interdependent”. Les dues primeres són dimensions distintives de la sobirania externa i tenen a veure amb l’autoritat i la posició d’un estat envers altres estats i la comunitat internacional. La sobirania jurídica internacional estableix la independència dels estats dins la legislació internacional, en un sistema de reconeixement mutu. La sobirania vatelliana o westfaliana (també coneguda com a sobirania de Westfàlia) es refereix a l’autoritat atorgada als estats per governar els seus afers interns, lliure de la influència o interferència d’agents externs. La sobirania nacional se centra en l’autoritat interna. Es refereix a l’organització i l’exercici de l’autoritat i el control polítics dins del territori de l’Estat. Per últim, aquella que Krasner anomena “sobirania interdependent”, però que d’ara endavant ens hi referirem com a “sobirania de fronteres”, fa referència a l’autoritat dels agents de l’Estat per controlar i gestionar les fronteres, així com la circulació de persones, béns, serveis i capital que les travessen. Per comprendre i respondre als conflictes de sobirania és instructiu considerar fins a quin punt cadascuna d’aquestes dimensions impulsa les reivindicacions sobiranistes. Tal com s’analitzarà a continuació, aquells que busquen una major autoritat sobirana per a les comunitats territorials que representen solen lluitar per obtenir autoritat en una o més d’aquestes esferes, mentre comprometen voluntàriament la seva capacitat d’exercir la sobirania en els altres sentits.\nIdentificar-ne les diferents dimensions ajuda a afrontar debats sobre si la sobirania és indivisible o no. La norma de sobirania s’havia associat més estretament amb els estats unitaris amb una autoritat política centralitzada, i alguns estudiosos sostenen que continua essent una “condició unitària” (James, 1999). Sørensen suggereix que aquest és el cas fins i tot en estats federals i altament descentralitzats, on “els poders es poden haver delegat, però hi ha una única autoritat suprema” (Sørensen, 1999: 593). Els estudiosos federalistes, en canvi, solen veure la divisió de la sobirania com una característica distintiva de les federacions en oposició amb altres sistemes polítics descentralitzats; mentre que en les confederacions, l’autoritat última recau sobre cada unitat constituent. Elazar observa un canvi de paradigma allunyat de la visió absolutista de la condició d’estat sobirà cap a un món de “sobirania estatal disminuïda” que ha obligat els estats a adoptar “diverses combinacions d’autogovern i de govern compartit per aconseguir sobreviure” (Elazar, 1996: 419). És instructiu recordar la distinció entre la sobirania externa i interna. Els estats poden conservar la sobirania externa, amb independència jurídica envers altres estats, mentre que l’autoritat política es comparteix internament entre les seves unitats constituents (Grimm, 2019: 23). En aquest sentit, pot haver-hi sobirania externa fins i tot quan no hi ha sobirania interna (l’autoritat política legítima exercida dins i sobre el territori estatal) (MacCormick, 1999: 129-30).\nLa bretxa entre la competència en sentit jurídic i la capacitat de governar a la pràctica és el nucli de molts conflictes de sobirania entre estats i dins d’un mateix estat (Loughlin, 2003). Aquests conflictes també sorgeixen dels desafiaments a la norma de sobirania, que estan estretament relacionats amb l’aparició de l’estat modern. Aquesta norma associada a la sobirania de Westfàlia mai ha estat una descripció fidel de la condició d’estat real (Krasner, 2001: 17), però ha donat suport a les reivindicacions sobiranistes, especialment entre aquells que defensen la integritat territorial dels estats existents, així com d’aquells que cerquen la condició d’estat. Vincular les fronteres de l’Estat amb les fronteres de la nació també ha estat un argument a favor de les reivindicacions de legitimitat a l’hora d’exercir l’autoritat última. La doctrina de la sobirania popular, en concret, va facilitar que s’equiparés la comunitat política sobirana amb una comunitat nacional (Yack, 2001). Apel·lacions a la identitat compartida i la pertinença mútua que fonamenten i reforcen les reivindicacions de suport a la nacionalitat en particular a la sobirania nacional i fronterera. La nacionalitat atorga legitimitat a les accions de les autoritats públiques, cosa que permet als estats exercir la seva autoritat en nom del poble. Per tant, el nacionalisme es va convertir en el dispositiu polític clau per reforçar la relació entre el “poble” sobirà, el territori i l’ordre constitucional de l’Estat (Tierney, 2005: 167).\nEl nacionalisme es va convertir en el dispositiu polític clau per reforçar la relació entre el “poble” sobirà, el territori i l’ordre constitucional de l’Estat\nTot i això, vincular la sobirania i la nacionalitat també va agreujar el problema de la sobirania a la pràctica. Es va introduir a la norma de sobirania la idea que els límits territorials dels “estats autèntics” haurien de coincidir amb les fronteres de les nacions, i que les “nacions autèntiques” haurien de tenir estats propis (Sheehan, 2006: 9). Però les fronteres dels estats i de les nacions solen estar disputades. Almenys alguns dels “pobles” considerats la font de la sobirania popular poden qüestionar la legitimitat de l’autoritat de l’Estat per governar quan els límits de la nació amb la qual més s’identifiquen no coincideixen amb els límits de l’Estat.\nReivindicacions de sobirania i nacionalisme minoritari\nLa política de nacionalisme subestatal s’ha apropiat de les reivindicacions de sobirania. Aquests moviments solen considerar que la sobirania recau en “el poble”, concepte que utilitzen com a sinònim de “nació”. D’acord amb la doctrina nacionalista d’autodeterminació, és el poble qui ha de determinar com i qui el governa.\nNo totes les reivindicacions de sobirania estan articulades com a una demanda d’independència respecte de l’Estat. De fet, la majoria de nacionalistes subestatals demanen el control en àrees de sobirania nacional que impliquen un canvi en l’estructura constitucional de l’estat existent mitjançant la descentralització o la federalització, i no pas la condició d’estat separat. Müller-Rommel va desenvolupar una classificació de quatre punts aplicada, de manera específica, als partits nacionalistes i regionalistes, segons el grau d’autogovern que pretenen aconseguir. Els partits “proteccionistes” busquen el reconeixement del seu caràcter distintiu com a nació dins la comunitat política. Els “autonomistes” demanen més competències constitucionals per augmentar l’autogovern. Els “federalistes llibertaris d’esquerra” demanen una reforma constitucional més radical que impliqui una revisió de l’estructura de l’Estat i una descentralització considerable o una federalització. Els partits “separatistes”, la categoria més radical, exigeixen una “sobirania plena” i rebutgen la possibilitat de cedir l’autonomia a la Unió Europea (Müller-Rommel 1994: 186-7). Altres han utilitzat classificacions similars per distingir entre aquells que tenen ambicions culturals, federalistes, autonomistes o independentistes (Sorens 2008; Lluch, 2014).\nTierney proposa que les reivindicacions de sobirania dels nacionalistes subestatals per augmentar la seva autoritat respecte de l’Estat representen un desafiament major per a la sobirania de Westfàlia que per al “secessionisme de soca-rel” (Tierney, 2005). Sigui quin sigui l’impacte a l’Estat, la secessió com a objectiu aconseguiria que les nacions minoritàries s’unissin a la comunitat d’estats sobirans que defensen el sistema estatal internacional. Per contra, les suposicions unitàries associades a la sobirania estatal de Westfàlia es veuen desafiades pels models de sobirania compartida defensats per molts nacionalistes subestatals, incloses les reivindicacions per augmentar l’autonomia política nacional, la representació internacional i la codecisió sobre qüestions d’àmbit estatal (ibíd.: 180-82).\nLa forma d’independència política que defensen la majoria dels nacionalistes subestatals europeus que han tingut èxit, també desafia la norma de sobirania de Westfàlia (Keating, 2001). Mentre que alguns partits secessionistes advoquen per “una ruptura total amb la nació majoritària” (Lluch, 2014: 151), la majoria busca una forma d’estat independent integrada dins d’un conjunt de relacions econòmiques, institucionals i polítiques més ampli. Això també inclou formar part d’organitzacions supranacionals i internacionals com la Unió Europea, l’OTAN o els blocs comercials transnacionals, i que, per tant, s’acceptin les limitacions respecte a la sobirania nacional, de fronteres o vatelliana que pugui implicar. Aquesta mena de reivindicacions sobiranistes reconeixen i respecten la profunda interdependència entre les economies nacionals i l’autoritat a l’hora de prendre decisions dels organismes internacionals i supranacionals, sobretot de la UE.\nEl desenvolupament de la interdependència transnacional es va celebrar a la tesi de MacCormick sobre la “postsobirania”. Per als estats membres de la Unió Europea, va suggerir MacCormick, la supremacia del dret comunitari i de l’autoritat de les institucions de la UE significa que els estats membres no posseeixen una sobirania (jurídica ni política) il·limitada; però la UE tampoc ha adquirit una sobirania independent dels seus estats membres. MacCormick va adoptar aquests desenvolupaments. Considerava que aquesta interdependència transnacional millorava, i no pas minava, l’autoritat dels estats membres, especialment en el seu compromís col·lectiu en assumptes externs (MacCormick, 1999: 133). Per tant, les reivindicacions de sobirania dels nacionalistes subestatals, tant si van dirigides a una revisió radical del marc constitucional dels estats, o si busquen una pertinença independent a la Unió Europea al costat d’aquests estats, es poden entendre millor com a un rebuig “postsobiranista” de les normes de sobirania de Westfàlia.\nNo obstant això, els nacionalistes subestatals que promouen la sobirania secessionista, reivindiquen la sobirania jurídica internacional per enfortir la seva veu i la seva capacitat de defensar interessos territorials internacionalment. Independentment de les dinàmiques de poder que condicionen les relacions internacionals, la sobirania jurídica internacional es considera un mitjà per aconseguir la igualtat d’estatus amb altres estats independents i el reconeixement d’allò que es considera el dret legítim de la seva nació a participar directament en organismes transnacionals i supranacionals.\nLa sobirania jurídica internacional combinada amb la sobirania compartida en institucions supranacionals també se sol buscar juntament amb una associació contínua, llaços institucionals i aliances amb l’estat residual (McEwen i Brown Swan, 2021). Per exemple, el Pla Ibarretxe va proposar la creació d’un estat basc “lliurement associat” amb Espanya amb una sobirania nacional màxima juntament amb acords de codecisió d’una comissió bilateral basco-espanyola supervisada per un “tribunal especial” bilateral del Tribunal Constitucional (Keating i Bray, 2006; Parlament basc, 2004). La defensa de la independència per part del Partit Nacionalista Escocès en el referèndum de 2014 també va emfatitzar una nova aliança amb el Regne Unit, que suposava una unió monetària, mercats laborals compartits i la governança compartida de sectors clau com la seguretat social, l’energia i els mitjans de comunicació (govern escocès, 2013; Keating i McEwen, 2017). El llibre blanc elaborat pel Consell Assessor sobre la Transició Nacional abans del referèndum de 2014 també concebia la independència dins de la UE juntament amb una àmplia cooperació amb la resta d’Espanya, en què s’incloïa la gestió de les duanes i de la fiscalitat; d’una política monetària i fiscal; de l’energia i el medi ambient; dels cossos de seguretat; i de la defensa, la salut, l’educació, l’agricultura i la pesca. Sempre sota la supervisió d’un consell intergovernamental catalano-espanyol (Generalitat de Catalunya, 2014: 105-118). Els defensors de la independència han posat èmfasi i expressat el seu desig perquè la independència s’associï amb una nova relació, i per tant una nova aliança, amb l’estat residual. Ho presenten com una ruta per aconseguir el tipus d’influència en la relació d’aquestes nacions amb l’estat més gran que s’ha demostrat que és difícil d’assegurar mentre es comparteix el mateix estat.\nLes reivindicacions de sobirania subestatals busquen renegociar les relacions amb l’Estat, així com amb la comunitat internacional, i reflecteixen l’acceptació i el desig d’una sobirania compartida\nPerò és clar: qualsevol aliança necessita la predisposició de les parts. A primera vista, no queda clar per què l’estat residual hauria d’accedir a aquesta relació amb el territori que se n’ha separat, especialment tenint en compte els compromisos que aquesta associació podrien suposar per a la seva sobirania nacional. Malgrat això, és important entendre la naturalesa de les reivindicacions de sobirania quan es considera si la Unió Europea hauria de respondre a aquestes reivindicacions i com ho hauria de fer. En termes generals, no estem parlant de “separatisme” en el sentit que un territori vulgui distanciar-se dels seus veïns. La independència defensada per la majoria dels nacionalistes subestatals europeus més destacats no és un anatema per al projecte d’integració europeu. Al contrari, les reivindicacions de sobirania dels nacionalistes subestatals busquen renegociar les relacions amb l’Estat del qual volen separar-se, així com amb la comunitat internacional, i reflecteixen l’acceptació i el desig d’una sobirania compartida.\nRespostes estatals i internacionals a les reivindicacions sobiranistes: el cas del Regne Unit\nMolts estats, a l’hora d’enfrontar-se a reivindicacions de sobirania per part de nacions minoritàries, farien un esforç per intentar donar-los cabuda sense haver de comprometre la integritat del seu territori. Les estratègies d’integració poden incloure concessions en polítiques centrades en el territori, la incorporació d’elits dins els partits polítics estatals, xarxes burocràtiques o clientelistes, o la reestructuració territorial mitjançant línies federals (Rudolph i Thompson, 1985; Brancati, 2006). Amb l’esperança que aquesta redistribució constitucional de poder calmi les pressions secessionistes. Les federacions multinacionals, en concret, tenen l’objectiu de proporcionar un marc territorial i constitucional “que pugui donar cabuda i, si pot ser, resoldre alguns dels conflictes polítics actuals més difícils de tractar: els que sorgeixen de visions nacionals contraposades, tant dins dels estats establerts com entre ells (Pinder, 2007; 1). Tanmateix, tal com observen Erk i Andersson (2009), també poden, paradoxalment, sembrar una llavor que generi noves pressions per a un major autogovern. Pot ser a causa de calcular malament el grau d’autoritat que es concedeix, de crear noves asimetries constitucionals que desencadenin demandes de paritat a altres territoris o d’institucionalitzar i reforçar les diferències territorials i proporcionar als partits nacionalistes subestatals millors oportunitats electorals i governamentals.\nAquestes estratègies són mitjans per resistir les pressions secessionistes i per mantenir la integritat territorial de l’Estat. És poc comú que la secessió en si s’accepti o que es facilitin els processos secessionistes. El cas del Regne Unit és relativament inusual, ja que ha reconegut i facilitat els processos secessionistes. Segons els acords de devolució, la competència per legislar a favor d’un referèndum secessionista resideix al Parlament de Westminster.\nMalgrat això, en el cas d’Irlanda del Nord, després de dècades de conflicte sectari, l’Acord de Divendres Sant (o de Belfast) va proporcionar al secretari d’Estat la capacitat d’iniciar una votació fronterera “si en qualsevol moment té la percepció que una majoria dels votants expressarien el desig que Irlanda del Nord deixés de formar part del Regne Unit i passés a formar part d’una Irlanda unida”. Tot i això, hi ha ambigüitat sobre quines evidències haurien de propiciar aquesta decisió. En cas que en aquesta votació es produís una majoria a favor d’una Irlanda Unida, la llei del Regne Unit disposa que el secretari d’Estat ha de “presentar davant el Parlament aquesta proposta per fer efectiu aquest desig segons ho acordin el Govern de Sa Majestat al Regne Unit i el govern d’Irlanda” (DFA, 1998).\nEn el cas d’Escòcia, el Partit Nacional Escocès independentista va obtenir una majoria parlamentària el 2011 amb el compromís electoral de realitzar un referèndum d’independència. El govern del Regne Unit va acceptar que la victòria electoral del Partit Nacional Escocès suposava que durant el seu mandat es constituiria un referèndum. Ambdós governs, després de llargues deliberacions, van negociar una transferència de poders temporal al Parlament escocès per permetre l’aprovació de la legislació necessària per establir les regles de la votació. El govern del Regne Unit també es va comprometre a negociar la independència d’Escòcia si “més de la meitat” dels votants deia “sí” a la següent pregunta: “Escòcia hauria d’esdevenir un país independent?” (Keating i McEwen, 2017). Però aquest fet no era indicatiu d’un dret constitucional a la secessió. La constitució del Regne Unit ni prohibeix ni facilita les reivindicacions secessionistes. La seva flexibilitat va permetre, més aviat, un acord negociat. També va ser una decisió política en què va contribuir, segurament, la confiança del govern britànic de què la independència perdria en el referèndum. Les administracions posteriors han rebutjat, fins avui dia, les peticions d’un nou referèndum, no per motius constitucionals o per la idea que la independència és un anatema. Ho han rebutjat basant-se en el fet que “ara no és el moment” (Theresa May) o que la decisió ja es va prendre el 2014, quan els que advocaven per la independència deien que era una oportunitat que passava “un cop per generació” (Boris Johnson). Un altre cop, els càlculs polítics estan en joc, ja que la derrota de l’opció independentista en un referèndum d’aquesta mena ja no està clara.\nAleshores, quin és el paper de la Unió Europea en aquests debats? Pel que fa a Irlanda del Nord, la Unió Europea, des de fa molt de temps, s’ha interessat activament en el procés de pau, no només a l’hora de finançar programes per la pau i d’establir cooperacions transfrontereres, sinó també en comprometre’s amb les autoritats locals i les organitzacions de la societat civil (Lagana, 2020). Després del referèndum del Brexit, gràcies a la mobilització del govern irlandès es va assegurar que el compromís de mantenir una frontera oberta a l’illa d’Irlanda fos un punt central en les prioritats que es van negociar amb la UE. Les negociacions que van desembocar en la sortida del Regne Unit també van evidenciar la importància que la UE dona a mantenir la integritat del seu mercat interior. El corol·lari de l’absència de controls sobre les mercaderies que travessen la frontera entre Irlanda del Nord i la República d’Irlanda és el seu requisit entre Gran Bretanya i Irlanda del Nord (Hayward, 2020). El camí cap a la reincorporació d’Irlanda del Nord a la Unió Europea també pot haver rebut un impuls quan l’Enda Kenny, el llavors Taoiseach, va assegurar una “clàusula d’Irlanda unida” en una cimera especial sobre el Brexit del Consell Europeu el 2016 per aprovar el mandat de negociació de la UE (McEwen i Murphy, no publicat). Les pautes de la clàusula estableixen el següent:\n“El Consell Europeu reconeix que l’Acord de Divendres Sant preveu, de manera expressa, un mecanisme acordat a través del qual es pot aconseguir una Irlanda unida amb mitjans pacífics i democràtics. En aquest sentit, el Consell Europeu reconeix que, d’acord amb la legislació internacional, la totalitat del territori de l’esmentada Irlanda unida formarà part de la Unió Europea”.\nAixò reflecteix, novament, les influències dels lobbys del govern irlandès i revela una defensa dels interessos dels estats membres existents per sobre de la voluntat d’intervenir en un conflicte de sobirania. La reunificació alemanya serveix com a model. De la mateixa manera que no es va alterar la identitat jurídica d’Alemanya en la seva condició d’Estat regit per la legislació de la UE, és d’esperar que la unificació irlandesa, si en algun moment es materialitzés, també mantingués l’estatus com a estat membre de la UE encara que expandís el seu territori.\nEn el context del referèndum d’independència escocès celebrat el 2014, ambdues bandes del debat sobre la sobirania volien utilitzar els recursos de la legislació de la UE per reforçar les seves reivindicacions (Armstrong, 2017). La campanya “Better Together” (Millor junts) i el govern britànic sostenien que una Escòcia independent quedaria automàticament fora de la UE i que hauria de posar-se a la cua amb els altres estats que en sol·liciten entrar-hi, sense cap mena de garantia. La campanya pel sí i el govern escocès afirmaven que la pertinença independent d’Escòcia a la UE es podria negociar des de dins, paral·lelament a les negociacions per la independència. Els juristes també van qüestionar el procés que defensava que una Escòcia independent podria negociar l’adhesió a la Unió Europea. En un dictamen proporcionat pel govern britànic, Boyle i Crawford van concloure que una Escòcia independent hauria de sol·licitar l’adhesió a la UE mitjançant un procés estàndard, regulat per l’article 49 (Boyle i Crawford, 2012). Si considerem que la Unió Europea secundava un punt de vista, s’aproximava a aquest. Per exemple, en una carta dirigida al Comitè d’afers econòmics de la Cambra dels Lords, el president Barroso assenyalava que “no és competència de la Comissió Europea posicionar-se sobre qüestions d’organització interna relacionades amb les disposicions constitucionals d’un estat membre en particular” i indicava que la Comissió no faria comentaris sobre futurs escenaris fins que un estat membre ho sol·licités. Però recordant una pregunta parlamentària de Romano Prodi el 2004 (Parlament europeu, 1 de març de 2004) va declarar el següent:\n“Si part del territori d’un estat membre deixés de formar part de l’Estat per convertir-se en un nou estat independent, els tractats ja no es podrien aplicar a aquell territori. En altres paraules, un nou estat independent es convertiria, pel fet de la seva independència, en un tercer país respecte a la UE i els tractats ja no s’aplicarien a aquell territori” (Barroso, 2012).\nPerò a mesura que s’apropava el referèndum, Barroso va anar encara més lluny i va suggerir que seria “extremadament difícil, si no impossible” que una Escòcia independent s’adherís a la Unió Europea (BBC, 2014). Aquestes dues posicions eren controvertides. Douglas-Scott va argumentar que hi havia suficients clàusules en els articles del tractat en relació amb el principi de cooperació lleial, els drets de la ciutadania de la UE i els valors de la UE (en què s’inclou la democràcia) per justificar una ruta pràctica i basada en principis a través del procediment d’esmena de l’article 48 del tractat (Douglas-Scott, 2016). En una anàlisi profètica, Edward va recórrer a l’article 50, que permet un període de negociacions prolongat abans de la sortida de la UE per resoldre el conjunt extremadament complex de drets, obligacions i relacions recíprocs. Va suggerir que la negociació havia de ser prèvia a la materialització de la independència per acordar les esmenes necessàries dels tractats existents “per evitar la interrupció que d’una altra manera s’acabaria produint” (Edward, 2013: 1167).\nEls debats prèvis al referèndum escocès indiquen una manca de claredat en els tractats de la UE sobre si podria haver-hi o no un procés d’ampliació interna per a les parts separatistes dels estats existents\nEl que indiquen aquests debats és la manca de claredat en els tractats sobre si podria haver-hi o no un procés d’ampliació interna per a les parts separatistes dels estats existents, més enllà del procés tradicional d’adhesió. El que sí que és clar és que si se celebrés un referèndum d’independència a Escòcia després del Brexit, Escòcia no formaria part d’un estat membre, i el procés esdevindria, com a mínim, una mica més clar. Si els escocesos i les escoceses votessin a favor i el govern escocès comencés a negociar la independència del Regne Unit, l’única ruta possible seria demanar l’adhesió a la Unió Europea mitjançant l’article 49. El moment en què s’ha d’iniciar aquest procés i la seva durada, els acords provisionals i les implicacions en qüestions que van des de la moneda a la lliure circulació de béns, serveis i persones a través de la frontera anglo-escocesa, són difícils de determinar.\nCom podria intervenir la UE en les disputes per la sobirania nacional?\nSembla que la Unió Europea no ha estat preparada, o disposada, a participar de manera significativa en les disputes per la sobirania recents que han aparegut dins dels seus estats membres, mostrant una actitud de “minimalisme prudencial” (Walker, 2017: 40-1). Davant d’aquestes disputes, la UE ha preferit tractar-los com si fossin qüestions internes dels estats membres i posicionar-se el mínim possible en l’àmbit públic. Han intervingut de manera limitada, per exemple, a Escòcia el 2014 i en diverses ocasions en relació amb Catalunya i el País Basc. Les incerteses resultants de la manca de claredat en el procés i les perspectives “d’ampliació interna” han estat una eina dels candidats i institucions, sobretot d’aquells que defensen la integritat dels estats existents.\nÉs cert que l’article 4(2), que emfatitza el respecte per la integritat territorial de l’Estat, dissuadeix d’intervenir de manera significativa i pot imposar algunes restriccions legals a les oportunitats disponibles perquè la UE intervingui en disputes per la sobirania. Piris suggereix que el respecte que s’esmenta a l’article cap a les identitats nacionals dels estats membres i la seva autoritat per determinar les seves estructures constitucionals i polítiques impedeix que es reconegui un territori que s’ha separat unilateralment d’un estat membre de la UE i, de fet, posiciona els altres estats en una obligació legal de rebutjar el reconeixement de la independència d’aquell territori (Piris, 2017: 89). Aquest fet sembla anar més enllà de la postura de Barroso/Prodi, ja que, sense el reconeixement de la condició d’Estat, aquell territori no podria sol·licitar legalment l’adhesió a la UE. Inclús en el cas escocès més consensuat, on es va celebrar el referèndum d’independència dins del marc constitucional del Regne Unit i amb el consentiment del govern britànic, Walker argumenta que l’enfocament de la UE empoderava, inherentment, els estats membres. Emfatitzava la regulació constitucional nacional sobre secessió que afavoria la protecció de la integritat territorial de l’Estat, així com “la perspectiva centrada en l’Estat dels procediments europeus d’adhesió” (Walker, 2017: 41).\nEntre alguns funcionaris, i també entre alguns juristes influents, de la UE hi ha una sensació normativa que la secessió com a resultat d’un conflicte de sobirania és un anatema per al projecte d’integració europea. Entre les tesis més explícites es troba l’expressada per Joseph Weiler. Els projectes secessionistes, des del seu punt de vista, són “diametralment contraris als valors històrics de la integració europea” i argumenta que seria “enormement irònic… si la perspectiva de pertinença a la Unió Europea acabés proporcionant un incentiu per a un esperit de desintegració política” (Weiler, 2017: 17-19). Hi ha una superioritat moral en aquest argument. Revelant un malentès fonamental dels conflictes de sobirania contemporanis, Weiler assumeix que es basen en greuges nacionalistes històrics que van en contra de l’ètica cristiana del perdó i de la saviesa política il·lustrada que va dur els pares fundadors de la UE a construir una estructura basada en la reconciliació i la integració (ibíd.). També s’hi troba un argument utilitari. Suggereix que la codecisió basada en la solidaritat compartida ja és prou difícil per a la UE, i l’ampliació a través de la fragmentació encara la dificulta més: “Per què hi hauria d’haver interès a acceptar a la Unió un sistema governamental com el d’una Catalunya independent basada en uns valors nacionalistes obsolets i regressius que, aparentment, no pot tolerar la disciplina de lleialtat i solidaritat que s’esperaria que li deu als seus conciutadans espanyols?” (ibíd.: 18).\nLluny de “trair els ideals de solidaritat i d’integració humana”, que segons Weiler són el pilar de la Unió Europea, els nacionalistes, tant els secessionistes com els no secessionistes que pertanyen a nacions sense Estat dins de la UE, han sigut un dels majors defensors de la integració i la solidaritat europees. Molts nacionalistes secessionistes accepten, i fins i tot reben de bon grat, els compromisos de sobirania que es derivarien de mantenir les relacions econòmiques, institucionals i polítiques en un context supranacional. També busquen una cooperació contínua, inclosa la governança compartida dels assumptes transfronterers, amb l’Estat del qual aspiren separar-se. Es reconeix que l’adhesió a la Unió Europea en condició d’estat membre nou i independent implicaria un sistema de codecisió que limités l’autonomia dels estats (especialment els petits), cosa que concediria certa sobirania nacional i de fronteres.\nEls nacionalistes que pertanyen a nacions sense Estat dins la Unió Europea, tant els secessionistes com els no secessionistes, han sigut un dels majors defensors de la integració i la solidaritat europees. També busquen una cooperació contínua amb l’Estat del qual aspiren separar-se\nL’acceptació de la primacia de la legislació de la UE i la supervisió del Tribunal de Justícia de la Unió Europea també reflecteixen la voluntat de cedir allò que Krasner va denominar “sobirania vatelliana”, ja que significaria que agents externs institucionals podrien intervenir en la governança de l’Estat. El que ofereix és una oportunitat d’influir directament en aquests processos: tenir un seient que es coneix com la “taula principal”, on es prenen les decisions clau que, en qualsevol cas, afectaran aquests territoris i llurs competències. El cas presentat pels nacionalistes subestatals normalment suggereix que maximitzar l’autogovern d’un territori actualment integrat en un Estat més gran desembocaria en un govern més eficaç i responsable. Sens dubte, aquesta teoria s’alinea amb els principis i valors en què es basa la Unió Europea, que són la subsidiarietat i la democràcia. De la mateixa manera, tal com va dir David Edward, no hi ha cap raó a priori perquè la UE hagi de “deixar la porta oberta a les petites nacions d’Europa Central i Oriental, l’existència de les quals en condició d’estats independents es deu a la desintegració d’entitats majors; mentre que les tanca de cop contra les aspiracions d’aquells que es consideren “nacions sense estat” a Europa occidental (Edwards, 2013: 1154).\nEn una crítica al que ells consideren intervencions parcials en defensa dels estats membres existents, Kochenov i van den Brink argumenten que la legislació de la UE i els valors d’integració europeus impliquen que les institucions europees romanguin neutrals en les disputes per a la sobirania que apareixen dins dels estats membres. Suggereixen que no hi ha cap base jurídica per la qual la UE hagi de prendre partit en els debats o processos interns dels estats membres que puguin desembocar en una reconfiguració de les seves estructures territorials o de les seves fronteres, en els que s’inclou, de manera potencial, la secessió de part del territori. A més, si assumim que aquests debats i processos són lícits i pacífics, el fet de mantenir una posició neutral és “crucial per a l’èxit de la democràcia i de l’estat de dret en el context de l’estricte compliment del principi de relacions de bon veïnatge a Europa” (Kochenov and van den Brink, 2016: 68). Però el fet que la UE es mantingui neutral no vol dir que no tingui cap paper en les disputes per la sobirania nacional.\nQuè podrien fer, doncs, les institucions de la UE quan s’enfronten a aquests reptes? Aquí se suggereixen cinc passos potencials:\nAclariment del procediment\nEls dos primers són passos que les institucions de la UE poden assumir. Els altres requeririen el consentiment explícit i la cooperació dels estats membres, inclòs l’Estat que és una de les parts de la disputa per la sobirania.\nUn primer pas seria reconèixer que les disputes per la sobirania que apareixen dins de les fronteres de la UE no només són qüestions internes i que preocupen l’Estat en qüestió. També afecten la UE. Tal com Bauböck afirma, la secessió dins d’un escenari amb diversos nivells com la Unió Europea no és quelcom que es produeixi només dins d’un territori o d’un Estat, sinó que es troba dins d’una “constel·lació més àmplia de sistemes de govern” (Bauböck, 2019). Per Bauböck, la Unió Europea representa una complexa constel·lació de sistemes de govern. Com a tal, implica relacions horitzontals entre estats membres que gaudeixen d’un estatus jurídic igualitari, així com relacions verticals entre polítiques imbricades, en què s’inclouen els territoris subestatals implicats en disputes per la sobirania. Això comporta la responsabilitat de participar. El destí d’aquestes disputes afecta directament els interessos de la UE, inclosos els drets, el benestar i el futur de la ciutadania de la UE que viu al territori, la lliure circulació dins i a través del territori en disputa, la salut de l’economia europea i, potencialment, la pau i l’estabilitat a Europa.\nVistes des de Brussel·les o des de la comoditat d’una capital nacional amb autoritat sobre grans àrees de polítiques públiques i amb veu en les decisions polítiques en què es comparteix l’autoritat, les ambicions centrífugues dels nacionalistes subestatals poden semblar una violació de la integració i la reconciliació en què es basa el somni europeu. Des d’aquesta perspectiva, la secessió condueix a la fragmentació i és l’antítesi de la integració. En el millor dels casos, aquest concepte és ingenu, i potser arrogant, però, en qualsevol cas, delata la manca de comprensió de les dinàmiques que impulsen les reivindicacions d’autogovern. No es tracta tant de desitjos nativistes, basats en la identitat, de separar el territori dels seus veïns; sinó del desig d’obtenir més autonomia política i d’influir en les decisions que els afecten.\nPart del compromís de la UE amb les disputes per la sobirania internes hauria d’implicar un esforç per entendre-les. Això pot suposar recolzar la investigació per identificar qualsevol queixa o ambició que fonamenti les reivindicacions de sobirania i les implicacions de resultats alternatius per al territori en disputa, l’estat membre i la Unió en general. Aquesta investigació també podria informar sobre qualsevol procés de presa de decisions que es pogués iniciar com a part dels processos de gestió territorial. A favor seu, el Consell d’Investigacions Econòmiques i Socials finançat pel govern del Regne Unit va iniciar aquest procés abans del referèndum d’independència escocès i del referèndum del Brexit, generant una anàlisi acadèmica imparcial per informar d’aquests debats i processos de sobirania.\nLa dimensió europea és una part inherent a les disputes per la sobirania nacional, amb reivindicacions i reconvencions sobre què significaria la secessió d’una part d’un estat membre per al seu estatus i la seva relació amb la UE. Tenir clares aquestes dimensions procedimentals sobre la secessió no impediria que els protagonistes utilitzessin selectivament els recursos legals de la UE per “amplificar i fer-se ressò” de les seves narratives, decisions i reclamacions polítiques internes (Armstrong, 2017). Però proporcionaria un marc més clar per avaluar aquestes reivindicacions i un teló de fons més clar per informar de les decisions que enfronten els ciutadans en els processos electorals o referèndums relacionats amb la sobirania.\nReflexionant sobre els debats del referèndum d’independència escocès del 2014, Walker va lamentar les moltes incerteses que van quedar sense resoldre a causa de la manca de compromís de les institucions de la UE sobre els procediments que hauria d’afrontar una Escòcia independent si pretenia negociar la seva inclusió com a estat membre per dret propi. S’hauria beneficiat d’una esmena de l’article 48 del tractat, tal com afirmava el govern escocès (recolzat per alguns advocats de la UE), o hauria d’haver seguit un procés normal d’adhesió tal com s’estableix a l’article 49? Si fos aquest últim cas, es podria accelerar? Seria un procés constant o una empresa d’alt risc? Es requeriria l’adopció íntegra del cabal comunitari, des del principi, o hi hauria una expectativa realista d’algunes excepcions, per exemple, sobre la moneda o sobre Schengen? Com quedarien les obligacions de cooperació lleial i solidaritat en què es basen les relacions horitzontals entre els estats membres al costat del marc vertical de drets i responsabilitats que sustenta el contracte social entre les institucions de la UE i la ciutadania? (Walker, 2017: 33-4; veure també Piris, 2017).\nNo es va abordar de manera satisfactòria cap d’aquestes qüestions en la resposta de la Comissió Europea, la qual es dona només en casos hipotètics de secessió d’un estat membre: amb la independència, els tractats de la UE deixarien d’aplicar-se al nou estat independent, però aquest seria lliure de sol·licitar l’adhesió sempre que respectés els principis bàsics de la UE. En el cas que es dissolgués un estat membre de la UE a conseqüència d’un conflicte secessionista (com podria ser en el cas de Bèlgica si Flandes adoptés un objectiu secessionista), no hi hauria cap estat successor que heretés la pertinença a la UE i, per tant, la conseqüència de la perspectiva Barroso/Prodi seria que tant Flandes com Valònia es trobarien fora de la Unió a un pas de la independència. Quan no es donés aquest estatus a un territori secessionista, com hauria estat en el cas d’Escòcia l’any 2014, suposant un final sobtat dels tractats sobre la independència sense una negociació prèvia, tindria un efecte molt pertorbador per a les empreses i crearia incertesa per als ciutadans, treballadors i estudiants de la UE que havien aprofitat la llibertat de moviment. Això va donar lloc a molta seguretat, drets humans, objeccions polítiques i econòmiques, pel que semblaven inevitables algunes formes de prenegociació (Edwards, 2013). El procés del Brexit ha revelat la complexitat de l’extracció d’un territori de la Unió Europea, un procés que probablement hauria estat encara més complex sense la disposició d’un tractat que servís de guia per a les negociacions de retirada i per a relacions futures. I, de la mateixa manera que l’existència de l’article 50 no va influir en la decisió dels electors del Regne Unit d’abandonar la UE el 2016, les proves experimentals suggereixen que l’aclariment del tractat només tindria un impacte limitat en la presa de decisions públiques en un procés de sobirania (Muro i Vlaskamp, 2016).\nUna perspectiva més oberta sobre les variacions en els processos d’adhesió i les flexibilitats que la Unió Europea ja ha demostrat en resposta a les circumstàncies particulars dels països sol·licitants proporcionaria una base més ferma per a la neutralitat de la UE\nEn un món ideal, un aclariment legal inclouria una addició als tractats per orientar la dimensió europea d’un procés de secessió i la futura relació d’un territori secessionista amb la Unió Europea. Això podria situar-se juntament amb les clàusules del Tractat sobre la modificació (article 48), l’adhesió (article 49) o la retirada (article 50). Quan es requereix que un territori secessionista sol·liciti la reincorporació, Fasone suggereix que la UE podria proporcionar aclariments dels requisits mínims en el Tractat, d’acord amb els valors de la Unió, necessaris per facilitar aquesta sol·licitud (Fasone, 2017: 65). No obstant això, l’aplicació de canvis al Tractat és molt improbable, sobretot en el context dels debats per la sobirania en viu, atesos els interessos polítics dels estats membres existents en protegir la seva integritat territorial i autoritat sobirana. Tot i això, una perspectiva més oberta sobre les variacions en els processos d’adhesió i les flexibilitats que la Unió Europea ja ha demostrat en resposta a les circumstàncies particulars dels països sol·licitants, així com les limitacions a aquestes flexibilitats, contribuiria a informar els més afectats per la disputa per la sobirania. També proporcionaria una base més ferma per a la neutralitat de la UE que la de l’actual línia de retenció.\nMediació o intervenció suau\nTota intervenció per part les autoritats de la UE en disputes per la sobirania és probable que remarqui la importància de moure’s dins l’estat de dret. La resposta de la UE al referèndum català de l’1 d’octubre es va centrar a condemnar la il·legalitat del vot, en lloc de comentar les alteracions i la brutalitat sancionada per l’Estat que anaven de la mà del que era principalment un procés democràtic. També es va reiterar en la seva postura manifestant que la situació a Catalunya era un “assumpte intern per a Espanya que s’ha de resoldre segons l’ordre constitucional d’Espanya” (Comissió Europea, 2017). Malgrat les controvertides interpretacions de la Constitució espanyola, es podria concloure que l’ordre constitucional d’Espanya prohibiria la secessió sota qualsevol circumstància, fins i tot davant d’una (encara que hipotètica) demanda aclaparadora per part de Catalunya o d’una altra nació sense estat dins d’Espanya. La probabilitat que aquest escenari hipotètic creï inestabilitat i tensió creixent en les fronteres d’un estat membre de la UE, amb repercussions potencials i més àmplies, faria que la postura d’un “assumpte intern” de la Comissió Europea sembli una renúncia al seu deure. La manca d’intervenció en resposta a l’empresonament de polítics electes i activistes de la societat civil ja ha soscavat alguns dels valors fonamentals que es suposa que defensa la Unió.\nNo correspon a la UE donar instruccions a cap de les parts en una disputa per la sobirania, ni escollir un bàndol. Però podria contribuir en evitar l’augment de la tensió, per exemple, podria facilitar el diàleg entre les parts de la disputa o podria donar suport a iniciatives especialitzades en la resolució de conflictes. La UE ha exercit un paper en el suport per la pau i en la reconciliació en altres territoris en disputa amb profundes divisions socials, tant dins com fora de la Unió. Per exemple, quan va intervenir a Irlanda del Nord va ajudar a europeïtzar el procés de pau, mitjançant el finançament de programes, el suport a les organitzacions de la societat civil per participar en la cooperació transfronterera, i va proporcionar un marc general per incorporar i despolititzar parcialment les identitats territorials en conflicte.\nCom s’assenyala anteriorment, quan els estats s’enfronten a reivindicacions de sobirania, sovint desenvolupen estratègies per intentar adaptar-les o contrarestar-les per evitar-ne l’augment i preservar-ne la unitat. La Unió Europea s’ha abstingut, almenys públicament, de desenvolupar estratègies territorials de gestió i reconciliació quan sorgeixen problemes als estats membres, s’opta per cedir aquest assumpte a l’estat en qüestió. Tot i això, és possible que la Unió Europea hagi fomentat aquestes reivindicacions de sobirania. La promesa d’un nou tipus de comunitat política en què es comparteixi la sobirania i es combini la força per millorar-ne la influència i la presència col·lectiva dels estats nacionals d’Europa a la comunitat internacional és una opció que crida l’atenció a les nacions sense estat d’Europa. A més de minimitzar l’estatus i l’autoritat dels estats nacionals individuals, ofereix el potencial de reduir alguns dels costs i riscs de la secessió. L’ampliació gradual de la UE ha reduït la mida mitjana dels estats membres als quals se’ls ho ha donat veu en fòrums clau de presa de decisions; 10 estats membres són més petits que Escòcia i 13 són més petits que Catalunya i Flandes. Tot i que les institucions que prenen decisions encara poden afavorir estats més grans, les oportunitats que s’ofereixen als estats membres més petits per influir en la presa de decisions de la UE són considerablement més importants que les oportunitats que tenen els governs subestatals per configurar les polítiques de la UE dels seus estats membres.\nFasone va suggerir que la UE també es podria considerar una força desestabilitzadora en la relació entre els estats membres i els seus territoris constituents després que el Tractat de Lisboa n’afavorís la integració a les estructures de presa de decisions de la UE. L’article 5 (3) del Tractat ara posa en joc les regions i les localitats subestatals en l’aplicació del principi de subsidiarietat, mentre que als Parlaments regionals se’ls ha donat l’oportunitat d’incloure’s en el “sistema d’alerta precoç” que actua com a control sobre subsidiarietat. “En incidir en la divisió nacional de competències entre Estat i regions, en el seu disseny institucional i en la manera com aquestes institucions participen en la creació de reglaments de la UE, la UE no pot assegurar mantenir-se neutral i indiferent a la secessió dels seus estats membres” (Fasone, 2017: 67).\nTot i que no es discuteix la conclusió de Fasone, es podria dir que la responsabilitat de participar no té tant a veure amb els èxits de la UE a l’hora d’incorporar les regions als seus fòrums de presa de decisions, sinó més aviat amb el fet de no proporcionar un paper significatiu per a les seves nacions i regions sense estat. Els poders legislatius del Tractat de Lisboa, a la pràctica, han proporcionat oportunitats d’influència regional molt limitades (Borońska-Hryniewiecka, 2013), però el Comitè de les Regions continua sent la institució amb menys poder de la UE. No té res a veure amb “l‘Europa de les Regions” que va inspirar les nacions i regions apàtrides d’Europa a plantejar una alternativa a l’estat sobirà de Westfàlia, ja fos mantenint part de l’estat en què es trobaven o com l’estat en el qual es podrien convertir, incrustat en el sistema governamental europeu (Elias, 2008).\nEn el cas que una disputa per la sobirania doni lloc a un nou estat, els ciutadans del qual expressin la voluntat de seguir formant part de la Unió Europea, la UE hauria d’emprar totes les eines disponibles per garantir la continuïtat de la pertinença, protegint els drets oferts als ciutadans i a les empreses\nSigui quina sigui la mesura que prengui, o no, en reconèixer, entendre, informar o arbitrar les disputes per la sobirania, pot ser algun dia la UE ha d’afrontar el resultat d’aquesta disputa. Es pot esperar que la forma en què decideixi fer-ho s’influenciï per la constitucionalitat del procés, la força del sentiment que demostren els ciutadans del territori en disputa i la resta de l’estat membre, i un càlcul estratègic dels seus propis interessos. Seguir mantenint-se allunyat de les disputes que considera assumptes interns dels estats membres passa per alt la difuminació de les fronteres entre l’àmbit nacional i l’europeu, el qual és el resultat del procés d’integració. Fins i tot si assumim que es tracta d’assumptes completament interns i que la UE no té cap autoritat per intervenir, no podria evitar que una disputa per la sobirania que es perllongui dins d’un estat membre li acabés afectant. Per tant, a la UE podria interessar-li jugar-ne algun paper en la resolució. En el cas que una disputa per la sobirania doni lloc a un nou estat, els ciutadans del qual expressin la voluntat de seguir formant part de la Unió Europea, Kochenov i van den Brink van argumentar que la UE hauria d’emprar totes les eines polítiques i legals disponibles per garantir la continuïtat de la pertinença a la UE, protegint els drets que ofereix als ciutadans i a les empreses dels efectes fins i tot d’una desaplicació temporal del cabal comunitari (Kochenov i van den Brink, 2016: 78). No fer-ho seria contrari als valors històrics d’inclusió i integració de la Unió Europea.\nAgnew, J, 2005, ‘Sovereignty Regimes: Territoriality and State Authority in Contemporary World Politics’, Annals of the Association of American Geographers, 95:2, 437-461\nArmstrong, K A, 2017, ‘The Reach and Resources of European Law in the Scottish Independence Referendum’, a Closa, C (Ed.), Secession from a member state and withdrawal from the European Union: troubled membership, Cambridge University Press.\nParlament basc, 2004, Estatut polític de la comunitat d’Euskadi. Disponible en línia.\nBauböck, R, 2019, ‘A Multilevel Theory of Democratic Secession’, Ethnopolitics, 18:3, 227-246.\nBorońska-Hryniewiecka, K, 2013, Regions and Subsidiarity after Lisbon: Overcoming the “Regional Blindness”? LUISS School of Government Working Paper Series SOG-WP3\nBrancati, D. 2006. ‘Decentralization: Fueling the Fire or Dampening the Flames of Ethnic Conflict and Secessionism’. International Organization, 60(3): 651-685.\nBBC, 2014, Scottish independence: Barroso says joining EU would be ‘difficult’, 16 February 2014. Disponible en línia.\nCrawford, J i A Boyle, 2013, Annex A Opinion: Referendum on the Independence of Scotland – International Law Aspects. Disponible en línia.\nDepartament d’Afers Exteriors, 1998. Acord assolit en les negociacions multipartidàries. Disponible en línia.\nDouglas-Scott, S, 2016, ‘Scotland, secession and the European Union’, a The Scottish Independence Referendum: constitutional and political implications, McHarg, A, T Mullen, A Page i N Walker, Oxford University Press.\nEdward, D, 2013, “EU Law and the Separation of Member states”. Fordham International Law Journal, vol. 36, edició 5/2.\nElazar, D J. 1996, ‘De l’estatisme al federalisme: un canvi de paradigma’ International Political Science Review, vol. 17, núm. 4, New Trends in Federalism, pàgines 417-429.\nElias, A, 2008, ‘Introduction: Whatever Happened to the Europe of the Regions? Revisiting the Regional Dimension of European Politics’, Regional & Federal Studies, 18:5, 483-492.\nErk, J i L Anderson, 2009, ‘The Paradox of Federalism: Does Self-Rule Accommodate or Exacerbate Ethnic Divisions?’, Regional & Federal Studies, 19:2,191 — 202.\nComissió Europea, 2017, Declaració sobre els esdeveniments a Catalunya. Disponible en línia.\nFasone, C, 2017, ‘Secession and the Ambiguous Place of Regions Under EU Law’, Closa, C (ed), Secession from a member state and withdrawal from the European Union: troubled membership, Cambridge University Press.\nGeneralitat de Catalunya, 2014, Llibre blanc de la Transició Nacional de Catalunya. Barcelona: Generalitat de Catalunya.\nGrimm, D, 2019, Post-Sovereignty? A B. Leijssenaar i N. Walker (Eds.), Sovereignty in Action (17-30). Cambridge: Cambridge University Press.\nHayward, K, 2020, ‘Why it is impossible for Brexit Britain to ‘take back control’ in Northern Ireland’, Territory, Politics and Governance, 8(2): 273-278.\nJames, A, 1999, ‘The practice of sovereign statehood in contemporary international society’, Political Studies, 47: 457-73.\nKeating, M, 2001. Plurinational Democracy: Stateless Nations in a Post-sovereignty Era. Oxford: Oxford University Press.\nKeating, M i Z Bray, 2006, Renegotiating Sovereignty: Basque Nationalism and the Rise and Fall of the Ibarretxe Plan, Ethnopolitics, 5:4, 347-364.\nKeating, M. i N McEwen, 2017, The Scottish Independence Debate a Debating Scotland, Keating, M. (Ed.). Oxford: Oxford University Press.\nKochenov, D i M van den Brink, 2016, ‘Secessions from EU Member States: The Imperative of Union’s Neutrality’, European Papers, vol. 1, 2016, núm. 1, pàgines 67-92.\nKrasner, S D, 1999, Sovereignty: Organized hypocrisy. Princeton: Princeton University Press.\nLagana, G, 2020, The European Union and the Northern Ireland Peace Process, Palgrave.\nLluch, J, 2014, Visions of Sovereignty: Nationalism and Accommodation in Multinational Democracies, University of Pennsylvania Press.\nLoughlin, M, 2003, ‘Ten Tenets of Sovereignty’ a Sovereignty in Transition, N. Walker (Ed.), (Oxford: Hart, 2003), 55-86.\nMacCormick, N, 1999, Questioning Sovereignty: Law, State and Nation in the European Commonwealth (Oxford: Oxford University Press).\nMcEwen, N i C Brown Swan, 2021, ‘Embedded Independence: Self-Government and Interdependence in the Scottish National Movement’, a Constitutional Politics in Multinational Democracies. McGill-Queens, Lecours A, N Brassard-Dion i G Laforest (Eds.), University Press.\nMcEwen, N i M Murphy, ‘Brexit and the Union: Territorial Voice, Exit and Re-entry Strategies in Scotland and Northern Ireland after EU Exit’ (actualment en revisió).\nMüller-Rommel, F. 1998. Ethnoregionalist parties in Western Europe: theoretical considerations and framework of analysis. Londres: Routledge.\nMuro, D & M C Vlaskamp, 2016, ‘How do prospects of EU membership influence support for secession? A survey experiment in Catalonia and Scotland’, West European Politics, 39:6, 1115-1138.\nPhilpot, D, 1995, ‘Sovereignty: An Introduction and Brief History’, Journal of International Affairs, 48 (2), 353-368.\nPiris, J-C, 2017, ‘Political and Legal Aspects of Recent Regional Secessionist Trends in some EU Member States (II), Closa, C (Ed.), Secession from a member state and withdrawal from the European Union : troubled membership, Cambridge University Press.\nRudolph, J. and Thompson, R. 1985. ‘Ethnoterritorial Movements and the Policy Process: Accommodating Nationalist Demands in the Developed World’, Comparative Politics, 17: 291-311.\nGovern escocès, 2013, Scotland’s Future: Your Guide to an Independent Scotland. Edimburg: Govern escocès.\nSheehan, J.J., 2006, ‘Presidential address: the problem of sovereignty in European history’, The American Historical Review, 111(1), 1-15.\nSorens, J. 2008. ‘Regionalists against secession: the political economy of territory in advanced democracies’, Nationalism and Ethnic Politics 14, 3: 325-360.\nSørensen, G, 1999, ‘Sovereignty: Change and continuity in a fundamental institution’ Political Studies, XLVII, 590-604.\nTierney, S. 2005, ‘Reframing Sovereignty? Sub-State National Societies and Contemporary Challenges to the Nation-State.’ International & Comparative Law Quarterly 54, 1: 161-183.\nWalker, N, 2017, ‘Internal Enlargement in the European Union: Beyond Legalism and Political Expediency’, a Secession from a member state and withdrawal from the European Union : troubled membership, Closa, C (Ed.), Cambridge University Press.\nWeiler, JHH, 2017, ‘Secessionism and Its Discontents’, a Secession from a member state and withdrawal from the European Union : troubled membership, Closa, C (Ed.), Cambridge University Press.\nYack, B, 2001, ‘Popular sovereignty and nationalism’ Political Theory, 29(4): 517-36.\nNicola McEwen és professora de política territorial a la Universitat d’Edimburg i codirectora del Centre on Constitutional Change. Ha publicat àmpliament en els àmbits de la política territorial, el nacionalisme i la governança multinivell, i participa activament en la difusió del debat dins de la comunitat política, amb una àmplia experiència en l’anàlisi i l'assessorament a governs i comissions parlamentàries i consultoria. És investigadora del projecte The UK in a Changing Europe, en el marc del think tank Economic and Social Research Council (ESRC). Ha investigat sobre el repartiment de competències i les implicacions per al sistema britànic de la devolution, i actualment la seva recerca està focalitzada en les relacions intergovernamentals en l'àmbit de les negociacions entre el Regne Unit i la UE, les futures negociacions comercials i el desenvolupament del mercat intern del Regne Unit i les implicacions del Brexit per al futur de la Unió.\nEl model de finançament de la Generalitat de Catalunya: una guia per entendre què ha passat, on som i on podríem ser demà\nPer què la Unió Europea hauria d’intervenir en conflictes territorials de sobirania dels seus estats membres?


Parròquia de Sant Jeroni de Montbau - Arquitectura Catalana .Cat\nEsglésia i conjunt parroquial del Polígon Montbau\nL'Església de Sant Jeroni pertany al barri de Montbau, un projecte del 1957 que forma part d'una nova etapa d'actuació urbanística del Patronat Municipal de l'Habitatge, on es proposa crear nuclis urbans complets perfectament diferenciats de la resta del teixit urbà. Un dels elements diferenciadors respecte a les actuacions públiques anteriors consisteix en la dotació d'equipaments socials, un dels quals seria l'església de Sant Jeroni. El 1963, després que Le Corbusier rebutgés l'encàrrec per la seva avançada edat, es va celebrar un concurs per construir aquesta església, que van guanyar els arquitectes Vayreda i Montguió. El projecte consisteix en dos volums completament separats: la parròquia i l’església. El més destacat del projecte és la marquesina exterior en forma de ziga-zaga que enllaça ambdós edificis, va acotant les zones verdes i acaba delimitant un claustre exterior de gran bellesa arquitectònica. Constructivament, està concebuda com una llosa de formigó armat suportada per una sèrie de peus drets d'acer pintats de negre, amb una imatge molt lleugera i esvelta. Tots dos edificis estan resolts amb formes abstractes corbuserianes.


Girona aprova una moció en suport als presos polítics sahrauís - Notícies - Coordinadora d'ONG Solidàries\nGirona aprova una moció en suport als presos polítics sahrauís\nEl Ple de l'Ajuntament de Girona ha aprovat per unanimitat la moció presentada per ACAPS-Girona en suport dels presos polítics sahrauís, -que podeu llegir a continuació-. Entre d'altres demandes, es reclama que el consistori exigeixi al Marroc la llibertat de tots els presos polítics sahrauís, inclòs el grup de 24 presos de Gdeim Izik, recentment condemnats per un tribunal militar marroquí. Precisament, aquest divendres 12 d'abril a les 19.30h. al centre cívic Sant Narcís, tindrem l'oportunitat d'escoltar el testimoni de Hassana Alia, un d'aquests activistes sahrauís que un tribunal militar del Marroc ha condemnat a cadena perpètua per la seva participació al campament de la Dignitat, de Gdeim Izik, als afores de l'Al-Aaiun, i que actuament està refugiat al País Basc.\nMoció en suport dels presos polítics sahrauís\nEl 8 de novembre de 2010, el Campament de Gdeim Izik, als afores d'Al-Aaiun, organitzat per milers de persones sahrauís per protestar per les seves deplorables condicions de vida, va ser dissolt violentament per les forces d'ocupació marroquines causant víctimes i desapareguts.\nPosteriorment, tot i no tenir jurisdicció sobre el Territori No Autònom del Sàhara Occidental, el règim marroquí va procedir a jutjar-los en un tribunal militar que, segons el parer de nombrosos observadors internacionals, no va comptar amb les degudes garanties per falta de proves. Les armes amb què suposadament van ser assassinats els agents no tenien empremtes dactilars dels acusats. A més, només es va practicar una prova forense i no es va realitzar cap test d'ADN.\nDiferents institucions europees, parlaments nacionals i el propi Parlament Europeu han anat denunciant sistemàticament aquestes violacions i exigint que la Missió de les Nacions Unides desplegada a la zona (MINURSO, Missió de Nacions Unides per al referèndum al Sàhara Occidental), treballi per aconseguir el respecte als drets humans del poble sahrauí.\nEl passat 7 de febrer, l'última sessió del Parlament Europeu va aprovar el seu mandat per a la XXII sessió del Consell de Drets Humans de Nacions Unides, celebrat a Ginebra del 25 de febrer al 22 de març, on se sol·licita, a més d'una solució justa i duradora al conflicte mitjançant l'exercici d'un referèndum d'autodeterminació, la llibertat de tots els presos polítics sahrauís.\nEn base als motius exposats\n- Subscriure el mandat del Parlament Europeu a la XXII sessió del Consell de Drets Humans de Nacions Unides i exigir al regne del Marroc la llibertat de tots els presos polítics sahrauís, inclòs el Grup de 24 presos de Gdeim Izik, recentment condemnats per un tribunal militar marroquí, així com demanar la protecció dels drets fonamentals del poble sahrauí, destacar la necessitat d'un mecanisme internacional de seguiment dels drets humans al Sàhara Occidental i donar suport a una solució del conflicte basada en l'exercici del dret a l'autodeterminació del poble sahrauí, com estableixen nombroses resolucions de les Nacions Unides.\n- Enviar aquest acord al ministre d'Afers Exteriors, a l'ambaixador del Marroc a Madrid, al cònsol del Marroc a Barcelona, al president del Congrés de Diputats, al president del Senat, a la presidenta del Parlament de Catalunya, al president del Parlament Europeu i l'alt representant de la Unió Europea per a Afers Exteriors i Política de Seguretat.


Mata contesta a Bonig que "es compre una lupa nova per a estudiar els pressupostos o canvie d'assessors" | Valencia Extra\n31/10/2020 - València Extra\nEl síndic del grup parlamentari socialista en Les Corts, Manolo Mata, ha assegurat hui que Bonig amb les seues declaracions “no fa més que mostrar el desconcert del PP davant el pressupost amb la despesa social més alta de la història” per això, ha assenyalat que “o bé Bonig es compra una lupa nova per a estudiar els pressupostos o canvia d’assessors”. Per a Mata, “és evident que el fracàs de les polítiques neoliberals i d’austeritat han desconcertat al PP i a tota la dreta i ara davant un pressupost que ja no retalla ni limita drets, sinó que se centra a salvar vides, enfortir els serveis públics i regenerar el teixit productiu valencià, només saben fer una lectura absurda”.\nEn aquest sentit, ha remarcat que el sisé pressupost que ha presentat el govern de la Generalitat “ve a blindar l’escut social amb la inversió més alta de la història per a atendre la situació extraordinària que estem vivint”. És més, ha apuntat que “en aquests sis anys hem passat de les inversions inútils i grandiloqüents de l’etapa del PP a centrar-nos en les persones com mostren els pressupostos any rere any” i ha recordat que “les partides socials s’han multiplicat per 10 des que estava el PP”. De fet, ha insistit que “la despesa social augmentarà en 2021 un 10,6%, la qual cosa suposa una inversió de 43,6 milions d’euros al dia”.\nEl responsable socialista ha advertit que el “problema de Bonig és que no té amb què exemplificar el que faria ella si estiguera governant, li fa vergonya i amaga el que fa el seu partit en polítiques socials allà on governen com a Madrid, Andalusia o Múrcia”. Així, ha assenyalat que “amb el pressupost de la Generalitat, unit a les inversions del Govern d’Espanya i els fons europeus, ningú es quedarà arrere perquè les partides destinades a la dependència s’han duplicat amb la inversió de l’Executiu central, s’aposta pels nostres autònoms i pimes amb noves línies de crèdit, més sostenibilitat i lluita contra el canvi climàtic. És evident que estem construint un futur millor per a quan passe aquesta pandèmia perquè l’atenció als quals més el necessiten és una prioritat del govern valencià”.\nPuig felicita els músics en el dia de Santa Cecília: "Escoltar-vos de nou serà la millor de les normalitats"\nFiscalia manté investigacions en tres residències i observa suficient assistència sanitària "ara com ara"\nLes primeres vacunes de Gener contra el coronavirus seran per als majors, els sanitaris i els discapacitats