Els germans Santonja adroguers\nEn Mariano Santonja Balaguer va néixer al carrer d’en Ripoll nº 26 l’any 1804 . El seu pare en Bonaventura era un membre destacat del Gremi de Sastres i la seva mare, la Caterina Balaguer, filla d’un mestre de cases de Setmenat. Tenia dos germans del primer matrimoni del seu pare amb l’Antònia Pagès, en Francesc ( 1794 – 1810) i en Caietà ( 1795 – 1860 ). La infantessa i joventut del Mariano va estar marcada per dos fets històrics que van influir molt en la vida del nostre país, la Guerra del Francès ( 1808 – 1814) i el posterior regnat de Ferran VII ( 1813 – 1833). Eren nous temps en el que dues mentalitats s’enfrontaven. Una que lluitava per conservar els vells costums i idees de l’antic règim i una altre que aspirava a una societat menys dominada per la religió, i que veia en el progrés tecnològic una oportunitat per canviar una economia basada una agricultura, monopolitzada per unes poques famílies, propietàries de la major part de la terra.\nGuerra del Francès ( 1808 - 1814)\nCap dels tres germans va continuar exercint l’ofici del seu pare, abandonaven el ram del tèxtil que tants beneficis havia suposat per a la família Santonja. El més probable es que en el canvi influïssin dues famílies que ja es dedicaven al comerç, els Farreras Llorens ( per matrimoni amb el Caietà ) i els Teixidó Llorens ( pel d’en Mariano), però aquest qüestió l’explicarem més endavant. En Francesc, el germà gran, va morir l’any 1810, als 16 anys, ja exercint l’ofici d’ adroguer. El més probable, donada la seva edat, és que fes d’aprenent en alguna botiga del centre de Barcelona. De moment no sabem en quina.\nLes adrogueries eren una mena de basars plens de prestatges que mostraven en calaixos i calaixets una gran varietat de productes. Un gran taulell, amb unes balances per mesurar el pes i uns morters per moldre espècies, presidia l’estança . Els adroguers estaven especialitzats en vendre articles vinguts d'ultramar i de les colònies: safrà, pebre, canyella, cacau, mel, nou moscada, i totes les varietats de sucre imaginables: aterrossat, blanc refinat, roig, negre o de melassa, candi, de llustre, esponjat, etc.\nL’any 1820, en plena dictadura del regnat Ferran VII, en Mariano acabava la segona ensenyança i entrava d’aprenent en una adrogueria . La ciutat n’estava plena i els productes que venien tenien molt d’èxit entre les classes benestants. Mentrestant Catalunya vivia sota un règim autoritari molt conservador on es perseguien les idees lliberals que s’havien introduït al nostre país arran de l’ invasió Napoleònica. Tot el que fos anticlerical i progressista era jutjat per la justícia i pel temible tribunal de la inquisició.\nDesprés de les execucions en massa de liberals a Barcelona per part del governador general de Catalunya, el Comte d'Espanya, en Caietà Santonja Balaguer de 37 anys es casava, l’any 1832, amb la Josefa Ferreras Llorens de 30 anys a Santa Maria del Mar. El matrimoni va anar a viure al c/ Montcada nº19 , on tenien un magatzem de fruits secs. El germà de la Josefa, en Narcís Farreras Llorens ( 1802- 1866) , consta en un document del 1860, com adroguer del carrer Flassaders nº 39.\nAmb la mort, l’any 1833, de Ferran VII, la situació general del país no milloraria ni gens ni mica. La falta de descendència masculina va originar un conflicte dinàstic que provocaria la 1ª guerra Carlina ( 1833 – 1840). No sabem si el Caietà i el Mariano eren simpatitzants d’un dels dos bàndols o bé si van participar- hi directament .\nBarcelona any 1850\nL’any 1835, en els llibres de registres impositius de la ciutat, podem trobar en Mariano Santonja Balaguer de 31 anys, al carrer Assaonadors on tenia botiga o magatzem de productes importats de les colònies . En aquell moment pagava 44 rals de contribució. Molt a prop, com hem dit anteriorment, el seu germà Caietà en tenia un de fruits secs al carrer Montcada.\nEn plena guerra Carlina , a l’any 1837, el Mariano Santonja Balaguer del comerç es casava amb la Josefa Teixidor Llorens, soltera, filla de Francisco Teixidor Vivó, comerciant resident a Barcelona, i de Josefa Llorens. La família Teixidó eren comerciants Barcelonesos que tenien negocis a l’Illa de Cuba , en Josep Teixidó Vivó i en Francisco Teixidor Llorens, oncle i germà de la Josefa, van enviar diners des de la ciutat de Matanzas en motiu del recent matrimoni.\nDues transaccions exemplifiquen els moviments de mercaderies que portaven a terme els germans Santonja. Una és de l any 1847, quan en Mariano Santonja, com a especulador en fruits i comestibles , es queda una partida de 1628 arroves ( 1 Arroba equival a 11,339 KG) de sucre procedent de Matanzas, arribada al port de Barcelona. Una altra de l’any 1842, quan el mateix Mariano ha de cobrar un deute de 4387 rals per una partida de Palo de Tinte, ( arbre originari de la península del Yucatan que es feia servir per tenyir tot tipus de teles), provinent de Mèxic. En resum el negoci consistia en comprar els productes en orígen, a través d’uns intermediaris,els Teixidó per exemple, fer el transport cap a Barcelona, i finalment vendre’ls aquí per un preu molt superior. En tota regla una activitat especulativa que els devia donar uns bons rendiments.\nArbre Palo Tinte\nHem de suposar, a l’espera de trobar mes dades, que els negocis del germans Santonja anaven prou bé amb l’ajuda dels seus contactes familiars i amb el seu propi esforç. Així és significatiu que el 27 d'agost de 1844, el diari de Barcelona, publicava que Caietà Santonja Pagès era dependent del corredor de canvis, Juan Ramón Feu. I es que El Corredor intervenia en els contractes de compravenda de productes d’importació i d’exportació (grans, blat, peix, cera, teixits, productes de Llevant) i en la contractació d’assegurances marítimes i en el peritatge de teixits, de naus i de mercaderies.\nMentrestant la crisis originada pel govern de Ferran VII no va millorar durant el regnat de la seva filla Isabel II. El conflicte dinàstic no resolt va desembocar en la segona guerra Carlina 1846 – 1849. La corrupció estava a l’ordre del dia, els comerciants catalans es queixaven a través dels gremis del sistema de tributs que els perjudicava de manera greu. En definitiva el mal govern limitava les nombroses iniciatives dels fabricants i comerciants de la ciutat.\nPocs anys més tard, El 24 d'octubre de 1860, el diari de Barcelona publicava l'esquela d'en Caietà Santonja Pagès. Deixava esposa, filla, germà, germans polítics, i demés parents. El funeral es va celebrar a Santa Maria del Mar. En Mariano Santonja va continuar la seva activitat des del carrer Assaonadors amb la col·laboració de la família de la seva dona, fins que el 18 de novembre de 1879 moria de malaltia cerebral als 75 anys al carrer Assaonadors nº 20 1er pis, on encara constava com a especulador de fruits (la Guia de Barcelona).\nPublicat per prova a 10:21 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: adroguer, santonja\nL' any 1891 al Passatge Forasté\nL’any 1891 l’administrador de la fàbrica de cintes Santonja del passatge Forasté era l’Esteve Torrabadell Bosch, de professió teixidor, nascut a Barcelona l’any 1834. Aquella zona de Sant Gervasi es va començar a urbanitzar, per la família Forasté, l’any 1871. En Francesc d’Assis Forasté Iglesias va dividir els terrenys de la seva propietat en petites parcel•les que va anar venent a famílies benestants de la ciutat de Barcelona.\nAutor desconegut. Finals segle XIX.\nEls germans Francesc de Paula i Josep Santonja Camprodon van comprar els terrenys l’any 1875 i van edificar-hi les seves segones residències, i més tard, a l’any 1880, una nau destinada a la fabricació de cintes. Darrera les torres i de la fàbrica hi havia un amplia zona destinada a jardí, horts, corrals, just al costat d’una riera que baixava de Collserola anomenada del Frare Negre, i que anys més tard que esdevindria el carrer Balmes (veure fotografia d'en Miquel Matarrodona en l'article Foto del passatge Forasté). L’aigua els arribava gràcies a un petit aqüeducte provinent de la mina del riu Besos. Es pot dir que era un paisatge rural en el que destacaven, entre horts i petits camps de cultiu, les torres veïnes de les famílies Castanyer, Craywinckel, Doctor Andreu, i dels mateixos Forasté.\nFotografia Joan Vidal Ventosa ( AFB) 1915 aprox\nEls fulls dels padrons de l’any 1891,de l’ajuntament de Sant Gervasi, ens han permès fer una fotografia gairebé exacte dels residents i dels treballadors de la fàbrica del Passatge Forasté .\nEls nº 22 i 24 corresponien a la fàbrica . En els baixos hi vivia des del 1882, l’ Esteve Torrabadell de 57 anys, la seva dona, la Maria Forasté de 50 anys (filla d’en Francesc d’Assis Forasté), la seva filla, Dolors de 22 anys, casada amb en Simeon Aymamí, i tres fills més. Tots ells van marxar a viure al carrer Major de Sarrià l’any 1895.\nEl nº 26 era la torre d’en Francesc de Paula Santonja Camprodon, constava de baixos, 1er, i 2º pis. En el padró hi podem trobar :\n- En Francesc de P tenia 62 anys i els fills del seu primer matrimoni amb la Carme Bassols (morta l'any 1870); la Dominga de 35 anys, en Mariano de 30 anys (va marxar el mateix any al casar-se amb la Conxita Teixidó), el Josep de 27 anys (aprenent de fotògraf), i l’Enric de 21 anys (estudiant de comptabilitat ).\n- La Rosario Bassols de 38 anys, la segona esposa d'en Francesc de P, i els seus tres fills en comú ; el Joan de 13 anys, la Carme de 10 anys i l’Anton de 6 anys.\nEn total 9 persones, ateses pel personal de servei i també per la germana gran, la Dominga, que ajudava a la Rosario en el dia a dia.\nEl nº 28 constava d’uns baixos, destinats preferentment a vivenda pels treballadors, i un 1er pis que era ocupat ocasionalment, pel germà d’en Francesc de Paula, en Josep Santonja Camprodon.\nEn els baixos vivien repartits en diferents espais :\n- En Manuel Reig Puigventós, jornaler de 26 anys , i el seu germà Vicenç, naturals de Sant Gervasi. Els germans Reig havien viscut amb els seus pares a la Torre Bassols del carrer Riera del Frare Blanch, propietat d’en Joan Bassols Vilà, germà de la Rosario, i més tard, l’any 1889, al carrer Farró nº 11, propietat dels Santonja Matarrodona.\n- En Josep Viñolas Baleta vdo de 86 anys (havia estat casat amb una Forasté, germana o tia de la Maria Forasté ) i els seus dos fills: en Agustí Viñolas Forasté , solter de 38 anys de professió mitger, i na Maria Viñolas Forasté, soltera de 40 anys. Aquesta família estava a la finca des del 1884 com a mínim.\n- En Joan Valls Armengol, pagès, de 58 anys, natural de Sant Feliu del Llobregat, i la seva dona, la Benita Pibernat Roses de 60 anys, natural de Sant Gervasi. La parella hi vivia des del 1884, i probablement eren els encarregats de tenir cura del jardí, de l’hort, dels animals i de la cuina de la família Santonja.\nEn el primer pis, com hem dit anteriorment, era ocupat esporàdicament per en Josep Santonja Camprodon de 53 anys, regidor de l’ajuntament de Barcelona i soci de companyia Santonja i fills, la seva dona la Josefa Lloveras, i les dues filles, l’Anna de 21 anys i la Mercè de 19 anys.\nEl nº 30 tenia uns baixos destinats a tenda i un primer pis ocupat pel guarda.\nUna tenda on es venien productes de cinteria i galoneria,\nPrimer pis on vivia el guarda de la fàbrica, en Ramón Ferran Freixas de 37 anys, natural de Rodonyà i la seva dona la Maria Guitart Pla de 26 anys, nat d’Andorra. La feina d’en Ramon era la de vigilar i mantenir en bon estat les propietats dels Santonja. Vindria a ser un manetes capaç de fer tasques de paleta, lampista, fuster, etc. La Maria pot ser que despatxés a la tenda.\nCom a conclusió pel que fa al lloc de naixement, dels treballadors de la fàbrica, era majoritàriament de poblacions properes; Sant Gervasi, Barcelona, St Feliu del Llobregat, i en el cas dels guardes, d’indrets més llunyans, com Rodonyà i Andorra. Investigant anys posteriors, anys 1895 i 1900, la procedència la seguim trobant en els pobles del pla de Barcelona, com Horta i la vila de Gràcia. És possible que els jornalers de fora de Catalunya que van començar a arribar l'any 1888 per l’Exposició universal de Barcelona no arribessin a Sant Gervasi que quedava més lluny de la capital , i optessin pels pobles més ben comunicats com Vila de Gràcia, Santa Maria de Sants, Sant Andreu, Sant Martí de Provençals, o bé a la mateixa ciutat.\nTota aquesta investigació permet fer-nos una idea aproximada d'un paisatge avui desaparegut i també ens dóna la possibilitat de recuperar els noms i les vides d'unes persones oblidades pel pas inexorable del temps.\nPublicat per prova a 9:16 1 comentari:\nPublicat per prova a 10:50 Cap comentari:\nA la segona meitat del segle XVIII la família Santonja vivia a Oristà, on en Joan Santonja treballava al molí propietat de la família de la seva dona, la Rosa Solà i March. La parella va tenir 7 fills, en Josep, l'hereu, es quedaria al poble, i la filla més gran, l’Elena Santonja, seria la primera que marxaria a Barcelona.\nEls Solà i March eren pagesos benestants, naturals d’ Oristà, tenien terres, ramats, i també eren propietaris del Molí Solà de la Vall, on treballava en Joan Santonja. Almenys que sapiguem dos dels seus fills, germans de la Rosa Solà, van decidir anar-se’n a la ciutat. En Magí Solà i March hi va fer carrera eclesiàstica i en Josep Solà i March, germà seu, hi exercia l’ofici de veler. Els dos germans, sens dubte, van ajudar a l’Elena i després a la resta dels Santonges en la seva arribada, un des de l’Església i l’altre des del seu ofici.\nEn Magí Solà i March, l’any 1753, ja ordenat capellà, redacta a Barcelona el seu primer testament (1). En aquell moment era prevere beneficiat de Santa Maria del Mar i vivía amb els Desvalls, una important família de la noblesa catalana. En Francisco Desvalls i Alegre, senyor de Poal i Gimenells. va morir l’any 1774 i l’inventari del seu testament (2) diu textualment que en Magí Sola i March tenia habitació a la seva casa de la Riera de Sant Joan, i s’encarregava de l’educació de l‘Anton Maria, un del fills del matrimoni d’en Francisco i la Manuela Desvalls i Llupià. L’altre fill es deia Joan Anton. Després de la mort del pare, en Magí, va anar a viure amb la Manuela Desvalls i els seus dos fills al palau de la seva propietat del carrer Ample.\nRiera de Sant Joan segle XIX\nMentrestant a Oristà, l’Elena Santonja degut a la mort dels seus pares, marxa del poble que l’havia vist néixer. En Magí, oncle seu, aconsegueix trobar-li unes bones cases on viure fins que a l’any 1772, l’Elena de 19 anys, demana una dot a l’ajuntament de Barcelona per a casar-se (3).El document està signat pel mateix Magí. De mica en mica van arribant a Barcelona la resta de germans Santonja. El 1776, en Gabriel Santonja, veler de la ciutat, es casa amb la Josefa Mimó (4). L’any 1785 en Bonaventura Santonja obre botiga de sastre al carrer d’en Ripoll (5), mentre el seu germà Francesc, galoner del carrer Tapineria, l’ajuda en el que seria l’orígen de la companyia Santonja. Finalment trobem un document de l’any 1797 on en Magí Solà aporta 30 lliures de moneda Barcelonesa al matrimoni entre la Maria Santonja, germana dels esmentats, i en Josep Torras (6).\nTaller de sastre (Barcelona 1760)\nLes ajudes a l’Elena i a la Maria confirmen la relació dels germans Santonja amb el seu oncle, però aquest ajut va anar més enllà d’aquests dos fets puntuals i seria sens dubte un factor decisiu en el futur dels seus negocis, sobretot el dels germans Bonaventura i Francesc. Però quina capacitat d’influència tenia en Magí en aquella època? La carrera eclesiàstica d’en Magí Solà i March, doctor en teologia, prevere beneficiat de Santa Maria del Mar, i l’amistat amb en Joan Anton Desvalls (7), regidor de l’ajuntament de Barcelona, responsable dels allistaments de les milícies en els diferents conflictes de finals del XVIII i principis del XIX, ens permet afirmar que els tractes dels Santonja amb l’Església i amb l’exèrcit eren com a mínim fluïts. Els germans, i no per casualitat, es dedicaven a proveir de robes a soldats i a capellans. Així és pot entendre com en poc temps els obradors d’en Bonaventura i d’en Francesc Santonja evolucionessin positivament.\nEscut família Desvalls\nEn Magí Solà i March va morir l’11 de març de 1798 a les 4 de la tarda al Palau del carrer Ample d’en Joan Antoni Desvalls, on vivia des de feia anys. El testament, redactat el 1788 a Barcelona(7), escollia com a marmessors\n- L’ il•lustríssima senyora Donya Maria Emanuela Desvalls i de Lupià, marquesa de Llupià, vídua de Francesc Desvalls i de Ardena.\n- L’’il•lustríssim senyor don Joan Antón Desvalls, marqués d’Alfarràs, domiciliat en aquesta ciutat de Barcelona, fill primogènit dels dos anteriors.\n- El reverent Doctor Andreu Solà, prevere, el seu nebot, en aquell temps vicerector dels hospitals generals de la vila de Madrid.\n- Els reverends Joan Vila i en Francesc Cabanes, beneficiats de Sta Maria del Mar.\nTanmateix manifesta que vol ser enterrat en el vas de la comunitat eclesiàstica on es trobi en el moment del seu decés. I que li siguin dites 400 misses, 50 d’elles pel reverend Anton Maria Desvalls i d’Ardena, deixeble seu.\nSegur que els Santonja van valorar molt la figura d’en Magí Solà i March, ja que gràcies a ell van prosperar a la Barcelona de finals del segle XVIII, la qual cosa els va permetre posar els fonaments d’una companyia sedera que tindria el seu màxim desenvolupament entre finals del segle XIX i començaments del XX.\nMiquel Playà Ventura i Albert de Sucre Carulla\n(1) AHPB Notari: Anton Duran (any 1753)\n(2) AHPB Norari: Josep Ribes i Graner (2 de desembre de 1774 )\n(3) AHCB. Demanda de dot a l'Ajuntament ( any 1772 )\n(4) Arxiu Arquebisbat de Barcelona. Exp matrimonials. Calaix 138.Llibre nº 152 nº 8.\n(5) AHPB Notari: Miquel Arnús (19 d’abril 1785)\n(6) AHPB Notari: Miquel Serra i Ponach (5 de Marc de 1797)\n(7) En Joan Anton Desvalls i d’Ardena,(Barcelona, 26 d'octubre de 1740 - 10 de març de 1820), sisè marquès de Llupià, quart del Poal, marquès consort d'Alfarràs i nét d'Antoni Desvalls i de Vergós, fou un hisendat i científic català. És considerat com un dels homes més il•lustres de la Barcelona del final del segle xviii. Diputat i regidor de l’ajuntament. Va participar en la formació de les milicies en la guerra gran del 1793 i també en la resistència en la guerra del Francès. favorablement.\nPublicat per prova a 9:51 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Desvalls, galoner, molí Oristà, Oristà, santonja, Solà i March\nUn matí d’estiu de l’any 1912 en Joaquim Folch i Torres de la Veu de Catalunya visitava la casa museu, que tenia el doctor Bassols a la falda del Tibidabo. Explicava que just abans d’arribar a la casa, hi havia un pont fet de baranes modernistes, sota del qual passava el torrent del Maduixer que baixava de la serra de Collserola. Segons relata el periodista des d’aquell lloc privilegiat, alçat, podia veure el Putxet i la Vila de Sant Gervasi, enmig d’una vall florida, on la tranquil•litat i el silenci encara respectaven un entorn envaït per la burgesia barcelonina des de finals del segle XIX.\nVall del Frare Blanch\nUn cop a l’interior de la propietat, el periodista queda captivat per la frondositat d’un jardí ben cuidat amb cascades d’aigua i glorietes ombrívoles que donaven a l’espai un aire romàntic i alhora el remuntaven a temps passats. De la casa destaca les galeries amplíssimes amb columnes jòniques i arcades de perfectes proporcions, així com els balcons majestuosos des d’on els amos de la casa devien contemplar, sense cap obstacle, el paisatge que s’estenia als seus peus.\nCasa Museu Bassols any 1912\nTot seguit, en Joaquim Folch i Torres fa una lloança i descripció detallada de tot el contingut del museu, des de la Biblioteca a la col•lecció de fòssils, passant pel recull de monedes antigues, el mobiliari antic, les ceràmiques exposades a les golfes, la vitrina d’ objectes religiosos, un herbari , i una important biblioteca.\nBiblioteca i herbari\nPerò qui era el doctor Bassols i com arriba a crear un museu a la seva torre d’estiueig? En Joan Bassols Villà va néixer el 13 de juny de 1852 al carrer Amargós nº 1. Era el petit de tres germans, el seu pare, en Joan Bassols Tresserras , era veler de la ciutat de Barcelona. Un cop acabat els estudis primaris i el batxillerat, va cursar la carrera de medicina a la Universitat de Barcelona, on es va llicenciar l’any 1874.\nEn Joan Bassols Villà tenia consulta al carrer Portaferrisa i més tard obre una botiga d’aparells ortopèdics al carrer Diputació nº 344, mentre vivia al carrer Xuclà nº 15 pral amb la seva dona, la Dolors Cortés. La parella no va tindre fills i tenia la segona residència al carrer dell frare Blanch on la família Bassols havia adquirit una casa torre a meitats de segle..\nEls diaris de l’època publiquen que en Joan Bassols és membre de la Reial Acadèmia de les ciències i les arts de Barcelona, situada a la Rambla de Barcelona, fundada l’any 1764 , que és dedicava a reunir els científics catalans per discutir i presentar els avenços científics en els camps de la meteorologia, astronomia, sismologia, etc. També pertany a la junta del col•legi de metges i és membre de la junta de la Casa provincial de maternitat i expòsits.\nL’any 1903, el Cardenal Casañas celebra la santa misa a la capella particular que té la familia Bassols a la seva casa torre, dita familiarment “ Villa Dolors”. L’any 1905 Joan Bassols Villà beneeix la campana que té a la seva capella, la bategen amb el nom de “ Joana “. A la festa hi assisteix molta gent de la societat Barcelonina i veïns de Sant Gervasi, i tot seguit s’aprofita per inaugurar la col•lecció de minerals i fòssils del Doctor Bassols.\nDes que tenim la primera noticia de la torre Bassols fins la mort del doctor Joan Bassols Villà, la casa es converteix en el Museu Bassols amb capella oberta al públic. Estan documentades continues visites de tipus científic per coneguts naturalistes de l’època, algunes guiades pel mateix Joan Bassols. També visita la casa el cardenal Casañas que fa donació dels seus objectes personals, i també rep a religiosos de l’ordre Benedictina de Montserrat amb els quals tenia una estreta relació.\nEl ventall d’interessos d’en Joan Bassols Villà era molt variat, però dels escrits que ens han pogut arribar destaquen els que parlen de meteorologia, on aprofita per reclamar insistentment la construcció d’un observatori meteorològic al cim de Sant Geroni a Montserrat que finalment va ser una realitat l’any 1912.\nLa última noticia que tenim d’en Joan Bassols Villà és del 1915 quan la revista Montserratina publica en el mes de juliol la seva mort. De la casa museu del carrer del Frare Blanch i de tot el seu contingut no en sabem res més. Es possible que se’n fes una donació a la ciutat de Barcelona, o bé es repartís entre els fills de la seva única germana, la Rosario Bassols Villà.\nPublicat per prova a 11:10 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: bassols, museu Bassols, santonja


José Luis Moreno eludeix la presó gràcies a una fiança hipotecària\nEl productor ha reconegut tindre una capacitat econòmica de 23 milions d'euros\ndijous, 8 de juliol 2021 - 22:20h\nEl productor José Luis Moreno ha presentat la documentació requerida per a prestar la fiança hipotecària pels 3 milions d'euros que li va imposar el jutge de l'Audiència Nacional Ismael Moreno per a deixar-li en llibertat provisional després de la seua detenció la setmana passada en l'operació Titella.\nAtés que el pagament mitjançant fiança hipotecària exigeix que siga pel doble de la quantitat exigida, el Jutjat Central d'Instrucció número 2 de l'Audiència Nacional té ara que designar als perits que taxaran les propietats presentades com a aval i el valor total del qual hauria d'aconseguir per tant els 6 milions d'euros, van informar Efe fonts jurídiques.\nEl titular del jutjat ha permés finalment al productor utilitzar este mitjà de pagament per a afrontar la fiança que li va imposar, però ha rebutjat rebaixar-li la quantitat reclamada atenent el risc de fugida i donada la seua capacitat econòmica.\nMoreno, que tenia fins a les 15.00 hores d'este dijous per a depositar la fiança, va reconéixer tindre una capacitat econòmica de 23 milions d'euros, segons indica la Fiscalia de l'Audiència Nacional en l'informe en el qual va secundar que s'admetera l'abonament mitjançant fiança hipotecària, i que el jutge reprodueix en l'acte.\n"Esta capacitat econòmica (reconeguda pel recurrent en quantia de 23 milions d'euros) permet justificar l'import de la fiança, ja que, en cas de ser més modesta, la convertiria en ineficaç als fins pretesos", assenyala el fiscal.\nCreu a més que existeixen "suficients indicis de la participació de l'imputat en conductes constitutives almenys d'estafes reiterades, falsedat documental, contra la Hisenda Pública i integració en organització criminal".\n"Efectivament, els indicis que van conduir a la detenció de l'imputat recurrent s'han enfortit després de les preses de declaracions policials i judicials d'altres investigats, que no venen sinó a confirmar les inicials hipòtesis d'imputació, i sense perjudici del resultat de l'anàlisi de l'abundant documentació confiscada", destaca l'informe\nEn respondre al recurs, el jutge coincideix amb el fiscal que la quantitat en què es va fixar la fiança es va estimar proporcionada "conforme a les condicions econòmiques i possibilitats de l'investigat"\n"Detingut un legionari embriac per l'atropellament letal d'una xiqueta de cinc anys" "Alice Campello denuncia gravíssimes amenaces cap als seus fills, ella i Álvaro Morata"


És la passa prèvia per convertir les antigues llacunes en un espai de rellevància mediambiental\n1 min. Palma 23/11/2017 16:34\n651x366 Les llacunes de Ferreries. Les llacunes de Ferreries.\nEl trasllat de fangs contaminats de la depuradora de Ferreries continua endavant. MÉS per Menorca ha explicat en un comunicat que "garanteix" aquest trasllat com ja es van comprometre després de l'acord entre l'Ajuntament i el Govern, ja que és la passa prèvia per convertir les antigues llacunes en un espai de rellevància mediambiental.\n"El trasllat i el tractament dels fangs es farà a càrrec de les partides del 2017 i el projecte de restauració paisatgística de les dues llacunes, amb les del 2018", han apuntat els ecosobiranistes. També han recordat en la mateixa nota que "totes les parts" estan complint els terminis fixats.\nEl març passat es va acordar que fos el Govern qui es fes càrrec del trasllat dels fangs fora de l'illa, mentre que el Consell Insular i l'Ajuntament serien els que redactassin i presentassin un projecte que convertís les llacunes de la depuradora en l'espai de rellevància ambiental.\nAcord pels fangs de la depuradora de Ferreries


Ajuntament de Borriana - L'Ajuntament de Borriana rep 134 sol·licituds de demanda de les ajudes Parèntesi i ja ha realitzat els primers pagaments\nIgualtat torna a implicar al conjunt de la societat de Borriana en la lluita contra la Violència Masclista\nL'Ajuntament de Borriana rep 134 sol·licituds de demanda de les ajudes Parèntesi i ja ha realitzat els primers pagaments\nPublicat el 08 Març 2021\n- El consistori va ordenar divendres passat, 5 de març, la primera remesa de transferències de les ajudes\n- El termini de sol·licituds es va iniciar el 26 de febrer i estarà obert durant un mes, fins al 25 de març\nEl registre de l'Ajuntament de Borriana ha rebut l'entrada de 134 sol·licituds de demanda de les ajudes Parèntesi des que es va obrir el període de sol·licituds el passat 26 de febrer i fins a la data de hui, dilluns 8 de març.\nA més, com ha explicat la regidora d'Hisenda, Cristina Rius, “divendres passat 5 de març, només una setmana després que començara el període de sol·licituds, ja es va començar a pagar la primera remesa de transferències per a les sol·licituds que complien tots els requisits de les bases”. En aquesta primera remesa de transferències, les quanties de les ajudes han oscil·lat entre els 2.200 euros i els 3.800 euros per sol·licitud.\nD'aquesta manera, tal com ha assegurat Cristina Rius, “el consistori accelera els tràmits per a continuar injectant liquiditat als comerços de Borriana”, al mateix temps que ha explicat que “d'ara en avant s'aniran realitzant diversos pagaments setmanals per a les diferents remeses”.\nL'import global de les ajudes Parèntesi per als negocis de Borriana ascendeix a 988.267 euros, que són finançats en un 15% amb càrrec al pressupost municipal, i les aportacions de la Generalitat en un 62,5%, i de la Diputació provincial amb un 22,5%.\nEl termini de sol·licituds per a aquestes ajudes directes estarà obert fins al proper 25 de març de 2021 i estan adreçades a autònoms i microempreses de sectors afectats per les restriccions generades per la pandèmia, com ara l'hostaleria i la restauració, el turisme, la cultura, l'entreteniment i els esdeveniments o les activitats esportives i la resta d’epígrafs CNAE que apareixen en els annexos del Decret 1/2021 del Consell.


Els Comediants col·laboraran en la propera temporada de l'Orquestra Simfònica del Vallès\nEnrico Onofri, Andrew Gourlay, Gabriela Montero, el Trio Ludwig i Juan Manuel Cañizares, entre d'altres, completen el programa 2012-2013\nACN Sabadell 22/05/2012 18:37\n260x366 Rubén Gimeno, director titular de l'Orquestra Simfònica del Vallès, durant un assaig a Sabadell / ACN, Violeta Gumà Rubén Gimeno, director titular de l'Orquestra Simfònica del Vallès, durant un assaig a Sabadell / ACN, Violeta Gumà\nLa companyia Comediants serà l'artista resident de la temporada 2012-2013 de l'Orquestra Simfònica del Vallès. Amb l'objectiu d'arribar a nous públics, la formació musical comptarà amb la col·laboració de la companyia de teatre per treballar l'actitud escènica dels músics i incidir en l'escenografia de tres concerts dels cicles Concerts Simfònics al Palau i a Sabadell.\nSota la titularitat de Rubén Gimeno per quart any consecutiu, la Simfònica del Vallès programa deu propostes amb artistes com ara Enrico Onofri, Andrew Gourlay, Gabriela Montero, el Trio Ludwig i Juan Manuel Cañizares.\nS'oferirà el popular festival de valsos i danses i clourà la temporada l'estrella més jove del panorama jazzístic català, Andrea Motis amb Joan Chamorro. Per altra banda, l'Orfeó Català oferirà el 'Rèquiem' de Mozart en el concert inaugural de la temporada, mentre que el Cor de Cambra del Palau de la Música Catalana presentarà el 'Rèquiem' de Fauré. També s'estrenarà una obra de Benet Casablancas i es presentaran dues obres de Joan Guinjoan, compositor resident del Palau de la Música, 'Archipiélago' i 'Fanfara'.\nAquesta temporada també es mantindran trets distintius de la Simfònica com són les Cadires de la Simfònica, que ofereixen l'experiència al públic de seure enmig dels músics durant un concert. També es manté en els programes de mà la secció Música de Paraules, en col·laboració amb la Institució de les Lletres Catalanes, en què diversos escriptors construeixen una ficció inèdita prenent la música com a matèria primera i el Sabies que..., en què es descobreixen aquells detalls que sovint passen desapercebuts: interioritats dels compositors i de les obres que potser no es veuen a primera vista.\nEl dissabte 26 de maig, l'Orquestra Simfònica del Vallès celebrarà el seu 25è aniversari amb un concert al Palau de la Música Catalana, dins del cicle Concerts Simfònics al Palau. Serà una vetllada en què també es commemoraran els 25 anys de Catalunya Música. Per a l'ocasió, l'OSV, sota la direcció del seu titular Rubén Gimeno, estarà acompanyada per Christian Lindberg, artista resident de la temporada actual.


Pell a punt per a l'estiu - Menús - Veritas supermercats ecològics\nPell a punt per a l’estiu\nPell a punt per a l’estiu, un menú elaborat per la dietista i experta en nutrició Mireia Marín, acompanyat d’idees per esmorzar i berenar, i consells saludables. En aquest menú et proposem receptes amb aliments rics en betacarotens i polifenols com el licopè, que impideixen l’oxidació cel·lular i et protegeixen dels raigs UVA del sol. Troba tots els ingredients a la nostra botiga online.\nCrema freda de tomàquet amb sardines.\nPintxos de truita amb ceba i pa d’espelta.\nAlbergínies farcides de quinia, verdures i paté d’algues.\nEspaguetis de carbassó amb salsa d’alvocat, tomàquet, llimona i sèsam.\nSèpia a la planxa amb all i julivert.\nAmanida de maduixes amb sal d’herbes.\nHamburgueses de mill i bròcoli.\nAmanida de cogombre, enciam, menta i llavors de carbassa.\nFilet de porc guisat amb alfàbrega.\nPizza d’espelta amb tomàquets cirerols i pebrot.\nNoodles pad thai.\nSalmó salvatge al forn amb llimona i coriandre picat.\nRemenat de mongetes tendres amb quinoa, llavors i tamari.\nMandonguilles de seitan i alga cochayuyo amb sofregit de tomàquet.\nPèsols ofegats amb ceba i menta.\nMussaca d’albergínia amb salsa bolonyesa i formatge ratllat.\nRemenat de tofu amb tomàquets cirerols.\nEntrepà de tomàquet i tomàquets cirerols.\nTe verd amb llimona.\nCopa de musli amb xia, lli i maduixes.\nSmoothie d’albercoc, mango, llimona, xia i beguda de coco.\nLa pell és l’òrgan més exposat a agressions i a factors que acceleren l’envelliment. Els seus màxims enemics són l’excés de sol, el tabac, la contaminació atomosfèrica, les toxines o l’estrès. Alimentar-la bé, des de l’interior, t’ajudarà a protegir-la.\nEl principal nutrient que necessita la pell és tan simple com l’aigua. Assegura’t que beus prou líquid durant el dia. Ja sigui aigua, sucs, refrescos saludables, infusions o aliments amb un alt poder hidratant: enciam, cogombre, fruites i verdures que aquoses com la síndria.\nAlguns nutrients específics t’ajuden a mantenir la pell flexible i hidratada. Els àcids grassos insaturats són molt interessants perquè aporten flexibilitat a la pell. En la teva dieta no poden faltar oli d’oliva, peix blau, algues o llavors de xia i lli.\nAliments com el tomàquet, el pebrot vermell, els albercocs, els nespres, el te verd, el cacau o les fruites del bosc són rics en betacarotens i polifenols com el licopè, que impedeixen l’oxidació cel·lular i et protegeixen dels raigs UVA del sol.\nSuplements com la cua de cavall, rica en silici, i la vitamina C ajuden a la regeneració de col·lagen, la principal proteïna de la pell.\nL'estiu passa factura a la pell des del primer dia...\nGuia de begudes per a l’estiu\nDescobreix les alternatives ecològiques per hidratar-te amb la guia de...\nL’etiqueta d’un solar ecològic\nA l’estiu és imprescindible protegir-se del sol, però és igualment...


Pineda acull la col·lecció naif d'Eduard Punset | Diari Maresme\nEduard Punset i l’alcalde pinedenc Xavier Amor\nEl popular divulgador científic Eduard Punset exposarà per primera vegada la seva col·lecció privada de pintura ingènua haitiana (art naïf) i ho farà a Pineda de Mar, municipi on resideix. La Fundació Tharrats d’Art Gràfic de l’Ajuntament de Pineda de Mar exposarà 22 obres d’alguns dels millors pintors haitians del segle XX. L’art naïf, que en francès vol dir ingenu, és un corrent artístic que es caracteritza per la ingenuïtat i l’espontaneïtat. Els colors vius i les formes oníriques d’aquestes obres difícilment es poden trobar en cap altre museu.\nPer a Eduard Punset, advocat i economista, l’ingrés al Fons Monetari Internacional l’any 1969 va suposar el canvi més important de la seva vida professional i personal en ser destinat, durant uns anys, a Port-au-Prince, la capital d’Haití. En aquesta etapa, Punset va adquirir la col·lecció de pintura haitiana que es podrà visitar a Pineda de Mar. «Haití és, o era, un país tremendament exòtic en què s’havia de saltar obstacles innombrables abans de caure’n profundament enamorat», afirma Eduard Punset. Un país on els contrastos i l’arrelament del vudú en el sistema de creences el van fascinar.


Vila busca les forces d’esquerra per impulsar “fiscalitat verda” | Catalunya | EL PAÍS Catalunya\nEl conseller aposta pel consens per establir tributs per reduir el transport privat\nBarcelona 23 GEN 2015 - 20:21\tCET\nSanti Vila. PERE DURAN\nFidel a la seva estratègia de la mà estesa, el conseller de Territori, Santi Vila, s'ha apropat avui a les “forces més progressistes” del Parlament amb la intenció d'impulsar una “fiscalitat verda” que redueixi l'ús del vehicle privat i incentivi el del transport públic. Durant la presentació del pressupost de la seva conselleria, Vila ha sostingut que la mobilitat sostenible “no es podrà fer amb recursos pressupostaris ordinaris, sinó amb recursos ad hoc”.\nDesprés d'aprovar un impost que grava les emissions dels avions que s'enlairen des d'aeroports catalans i dos més centrats en la generació d'energia (amb els quals es preveu recaptar 43 milions d'euros aquest any), el Departament de Territori vol seguir desenvolupant la tributació ambiental, però ara amb mesures que impactarien directament sobre els ciutadans. És una idea que ja va sorgir quan l'Autoritat del Transport Metropolità intentava fer callar les crítiques de la plataforma Stop Subidas i que, en tot cas, no prosperarà fins a la propera legislatura.\nVila tindrà aquest any un 18% més de recursos, 1.619 milions d'euros, en un any en què les prioritats del departament seguiran sent les polítiques d'habitatge, de transport públic i medi ambient. I un any en què bona part dels ingressos (700 milions) els reportaran els compromisos per pagaments diferits d'obres ja finalitzades. Les inversions que s'efectuaran aquest any se centraran en la línia 9 del metro, que han de permetre que el suburbà arribi des de la Diagonal fins a la terminal 1 del Prat el 2016, i les línies del Vallès de Ferrocarrils de la Generalitat (FGC).\nEl conseller ha assenyalat que no canviarà la política d'aconseguir acords amb la iniciativa privada i ha apuntat a aquesta via per construir un nou col·lector de salmorres a la comarca del Bages per evitar la salinització del sòl i de les aigües del Llobregat que provoquen l'extracció de potassa a Súria i Sallent. Vila ha assenyalat que s'està estudiant de treure a concurs una concessió per 25 anys.\nRespecte als temes pendents del Departament de Territori, Vila no ha aportat novetats sobre el futur de la concessió d'ATLL, després d'haver convocat una nova mesa de contractació per, inicialment, revocar la concessió al consorci liderat per Acciona i BTG Pactual. El conseller ha assenyalat que l'anul·lació del concurs i la convocatòria d'un de nou "no seria lesiu per a la hisenda catalana".\nCom ha passat amb la resta de departaments, ERC ha retirat finalment la seva esmena a la totalitat i ha donar suport a l'aprovació dels comptes de Territori i Sostenibilitat en comissió, que ara hauran d'aprovar-se en el ple.


Les TIC promouen la massificació de la innovació | Sitges innovation Club\n← III JORNADA ANUAL DEL SECTOR DE LES TECNOLOGIES DE LA INFORMACIÓ. DEFINIM ELS REPTES DE FUTUR\nInnovation – You Tube →\nPublicado el junio 8, 2008\tpor InformaTIC\nUna fórmula de recerca i venda d’idees innovadores cridada crowdsourcing s’estén entre les empreses aprofitant el flux massiu de ments pensants i creatives que s’acosten a Internet. Mitjançant aquest sistema, una empresa proposa problemes i ofereix una recompensa a qui els resolguin o proposin un projecte d’èxit.\nL’etimologia del terme crowdsourcing explica mpor sí sola el concepte: crowd significa “multitud”, i sourcing es refereix a l’obtenció de “matèria primera”. És a dir, “obtenir la matèria primera de la multitud”. En definitiva, el crowdsourcing serveix per substituir els contractes de treball tradicionals per la participació massiva dels internautes en la recerca de solucions i propostes.\nVenda d’idees en la Xarxa\nEn Canadà té la seva base Cambrian House, una companyia de crowdsourcing especialitzada en projectes d’Internet i programes informàtics. Amb una comunitat de 64.000 pensadors, el seu lema és “com desencadenar les idees, el talent i l’esperit empresarial de milers de persones? Posi-les totes juntes sota el mateix sostre”. El sostre, en aquest cas, és la seva pàgina web. Sota ell, els participants de la comunitat Cambrian han desenvolupat un videojoc online anomenat Gwabs. A més, a mitjan abril d’aquest any, Cambrian House llançarà VenCorps, un site en el qual inversors i empresaris podran avaluar les seves idees de creació d’empreses, utilitzant el coneixement, les xarxes i les experiències del col•lectiu.\nFinalment, està la californiana Kluster, que ha estat presentada recentment en el transcurs de la conferència TED (Technology Entertainment Design), celebrada a Califòrnia a mitjan febrer. Certes empreses liciten ja per idees noves a través de Kluster, oferint recompenses de més de 30.000 euros. La teoria sota aquesta nova iniciativa de crowdsourcing, segons el New York Times: si els executius es volen recolzar en la ment de les masses per enfortir els seus negocis, probablement les masses hagin de començar a rebre retribucions per l’ajuda que presten.


El bon periodisme, de la mà de Mònica Terribas | Des de la Mediterrània\nPàgina d'inici › Cultura i Societat › El bon periodisme, de la mà de Mònica Terribas\nEl bon periodisme, de la mà de Mònica Terribas\nPosted on 07/05/2012 by Xènia Santigosa\nLa polèmica elecció del nou director de TV3 no va ser en cap moment l’aspecte central de la xerrada que Mònica Terribas va realitzar aquest dijous a la UVic. Terribas va entrar a la sala Mercè Torrents somrient i segura, decidida a parlar només d’una qüestió: el bon periodisme i la responsabilitat social. La periodista només va fer referència a la seva destitució per assegurar que després de quatre anys a la direcció de TV3, tenia ganes de descansar.\nMolts professionals de la comunicació haurien d’aprendre de Terribas. Senzilla, apassionada i bona comunicadora. En la xerrada, va assegurar que els mitjans haurien de trobar l’equilibri entre els números i els continguts, però va lamentar que la crisi havia afavorit que els mitjans estiguessin governats més pels números que no pas pels continguts. Tampoc va perdre la oportunitat de remarcar la responsabilitat social de l’audiència, assegurant que la població hauria d’apostar pels continguts socialment necessaris. Terribas també va posar d’exemple en més d’una ocasió al seu amic Pep Guardiola, amb l’objectiu d’assegurar que l’excel·lència ha d’anar acompanyada d’altres valors.\nLa conferència d’aquest dijous també va ser un acte de reivindicació del periodisme d’investigació. “Els empresaris haurien d’apostar pel periodisme d’investigació, ja que vol més temps, dedicació i esforç”, assegurava la mateixa Terribas. “Els empresaris i anunciants són també responsables de la imatge dels nostres mitjans”, afegia.\nAdmiro la feina que Mònica Terribas ha realitzat al capdavant de Televisió de Catalunya. Però admiro encara més la seva capacitat d’atrapar l’audiència, de mostrar-se seriosa i bromista al mateix temps. És una professional de cap a peus, un referent per a tots els estudiants de periodisme. Segurament, després de deixar la direcció de TV3, la periodista tornarà a la seva tasca de docent a la UPF. Desitjo, de tot cor, que es reincorpori aviat a la televisió per fer el que realment se li dóna bé: el bon periodisme.\nXènia Santigosa Jurada\n‹ A França també guanya el canvi\nLa vida secreta del plàncton ›


Afirma que es pot instaurar un llindar més elevat si així ho pacten sindicats i patronals\nActualment, el salari mínim interprofessional a Espanya se situa en els 735,90 euros en catorze pagues, és a dir, 24,53 euros al dia. FRANCESC MELCION\nMadrid / BarcelonaUn salari mínim per autonomies és possible a Espanya. Així es desprèn de la resposta parlamentària que el govern espanyol va donar al portaveu del PDECat, Carles Campuzano, la setmana passada. Primer de tot, l’executiu espanyol recorda que el salari mínim interprofessional (SMI) és competència del govern central, però aclareix que la negociació col·lectiva pot incloure “els factors que entengui com a adequats”. Des del ministeri d’Ocupació recalquen que és possible millorar el mínim establert per l’Estat dins l’àmbit de la negociació entre treballadors i empreses amb caràcter regional o sectorial, però sense tenir, a la pràctica, implicacions legals. De fet, els sindicats expliquen que ja es donen casos de convenis territorials i sectorials, però recorden que la reforma laboral del 2012 va debilitar molt la negociació col·lectiva i expliquen que són més comuns els convenis per províncies que per comunitats.\nActualment el salari mínim interprofessional a l’estat espanyol està fixat en 735,90 euros mensuals en catorze pagues (24,53 euros al dia). Aquesta quantitat es va incrementar un 4% respecte a l’any anterior i amb el compromís d’assolir els 850 euros mensuals el 2020. I, tot i així, Espanya continua sent dels països europeus amb un sou mínim més minso.\nSi ja hi ha diferències entre països europeus, també n’hi ha entre regions. Tal com explica el professor de la UPF José María Montalvo, “hi ha llocs, com els Estats Units, on cada estat té el seu propi SMI. O a Alemanya, per exemple, el tenen per sectors. I fins i tot en algun lloc, com Dinamarca, per edats”. Per això, la vice secretària general de la UGT a Catalunya, Laura Pelay, insisteix que cal començar per un salari mínim europeu que faci de base i que després només pugui ser millorable per part dels estats. “És un tema molt complex perquè de la mateixa manera que no és el mateix treballar a Barcelona que a Sevilla, no és el mateix treballar a Barcelona que a Sort”, apunta Pelay.\nEn una línia similar va Cristina Torre, secretària d’Acció Sindical de CCOO a Catalunya, que defensa que “seria positiu que el govern català pogués legislar-ho” i, de fet, creu que seria més adequat que el que està passant actualment, amb ciutats com Barcelona fent recomanacions de SMI però sense potestat legislativa. Totes dues portaveus recorden que a la pràctica ja és possible signar convenis col·lectius a nivell autonòmic o territorial però creuen que dotar de mecanismes legals les administracions seria positiu.\nL’augment de la desigualtat\nPerò fins ara les veus contràries a un SMI per comunitats autònomes han sigut majoritàries, i fins i tot els sindicats a nivell estatal mostren punts de vista diferents. El PDECat, que defensa que un SMI en un país amb tantes desigualtats com Espanya “no garanteix el mínim exigible a les zones on la vida és més cara”, ja va portar aquesta proposta a discussió al Congrés a finals del 2016 i només va trobar el suport del PNB i ERC. La resta de partits hi van votar en contra en considerar que qüestiona la igualtat entre territoris i entre treballadors que exigeix la llei. El Partit Popular va argumentar que això provocaria una fragmentació del mercat laboral; el PSOE que vulnera el principi d’igualtat entre treballadors, i Podem que generaria un 'dumping' social que provocaria una competència a la baixa. Per al professor García Montalvo, “en termes nominals portaria a més desigualtat però en termes reals portaria a més igualtat”. Aquest economista expert en el mercat laboral creu que les comunitats haurien de tenir indexat el seu propi nivell d’inflació.\nPer a les dues portaveus sindicals consultades, és cert que el canvi podria provocar aquestes desigualtats, però recorden que 'de facto' ja existeixen des del moment en què el nivell de vida és molt més alt en un territori que en un altre, i per això insisteixen en la necessitat de reforçar la negociació col·lectiva i continuar apujant l’SMI.\n1. Quina és la funció del salari mínim?\nÉs un sòl salarial que garanteix una remuneració mínima per a la feina feta pels treballadors. El mateix govern espanyol assenyala que l’SMI vetlla per aquest mínim independentment dels territoris o sectors. Fixa, per tant, una remuneració mínima per sota de la qual és il·legal treballar per compte d’un altre.\n2. Quin és el salari mínim recomanable?\nLa mateixa Comissió Europea recomana que el salari mínim correspongui al 60% del sou mitjà d’aquell país. Malgrat tenir SMIs molt més elevats que Espanya, la majoria de països de la UE no compleixen aquesta recomanació. En el cas d’Espanya està fins i tot per sota del 50% del salari mitjà.\n3. Ja existeixen SMIs per territoris?\nEs donen casos als Estats Units o a Alemanya, però justament el país germànic no tenia SMI fins al 2015. Per als seus defensors, l’SMI territorial és més just perquè s’adapta als diferents nivells de vida. Els seus detractors defensen que incrementa les desigualtats perquè canvia els sous en funció de la zona.


Exposició “Suite Barcelona” | Can Batlló\n25 - 29 04 2022\nExposició “Suite Barcelona”\nEl món oníric com a vida paral·lela i la cultura com a refugi són algunes de les premisses per a aquesta sèrie d’obres titulada Suite Barcelona.\nA partir d’inquietuds personals sobre emocions, rituals i costums desenvolupats al llarg de la història intento implicar i motivar a l’espectador a indagar , barrejar i experimentar en camps aparentment diversos però que en profunditat es relacionen.\nLa meva obra és una espècie de quaderns d’experiments on amb tot text es dibuixa , es recicla i es poden trobar nous camins .\nPrenent com a referència l’art dels anys 1980 i figures essencials com Tapies, Rauchemberg i Basquiat , construeixo un llenguatge personal barrejant diversos estils , modes i poètiques que em commouen o em resultin interessants.\nEn Suite Barcelona ( prenent com a referència un docudrama cubà del director de cinema Fernando Pérez ancoro el meu discurs artístic a partir de dos referents internacionals que des de l’exili, l’erudició i la nostàlgia han consolidat i desenvolupat la seva carrera, l’Edward Parker i en Guillermo Cabrera Infante.


Porta - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nestructura mòbil que s'usa per obrir i tancar una entrada\n(S'ha redirigit des de: Portals)\nAquest article tracta sobre la peça que dóna entrada o sortida a un lloc. Vegeu-ne altres significats a «Porta (desambiguació)».\nPorta de la Seu Vella de Lleida\nEn arquitectura, una porta és un espai buit o obertura feta en una paret, que s'utilitza per accedir a l'habitatge o a cambres interiors.\n3 Parts principals del bastiment\n4 Tipus de portes\nLa paraula llatina “pŏrta” ve del verb pŏrtāre (porto, portare: en llatí portar, alçar). A l'època de l'Imperi Romà, quan s'havia de fundar una nova ciutat, es procedia a traçar el seu perímetre exterior mitjançant un solc fet amb una arada segons un vell ritu etrusc. El solc traçat no es podia pas creuar atès al seu caràcter sagrat. El sacrilegi de traspassar el solc fundacional de Roma fou precisament la causa de la mort de Rem a mans del seu germà Ròmul. Atès el fet que la gent havia de poder entrar-hi i sortir-ne, resultava necessari deixar segments del perímetre sense traçar, per la qual cosa, allà on es determinava que hi hauria un accés a la ciutat, s'aixecava la rella de l'arada uns metres en el moment de fer el solc fundacional. Posteriorment, en erigir-se els murs perimetrals de les ciutats, el segment en el qual s'havia aixecat la rella de l'arada adquiria les característiques del que avui anomenem "porta".\nLlindar o pas de la porta: part inferior constituïda per una peça de pedra o de fusta que sol anar un nivell més alt que el sòl exterior de la casa\nBrancals: gruixos de paret que hi ha a banda i banda de la porta.\nBastiment o basa : sobre de brancals, s'hi col·loquen els elements per a obrir i tancar la finestra.\nFrontisses o xarneres: aguanten la fulla de la porta i la fan girar.\nManeta o pom: peça que permet d'obrir la porta.\nParts principals del bastimentModifica\nLlinda: Fusta o pedra travessera que descansa sobre els dos muntants d’una porta i descarrega la paret superior.\nMuntants: formen els costats del bastiment. S'hi col·loquen les frontisses i el pany.\nBanyot: sobresurt de la testera i serveix per a subjectar el bastiment a l'obra.\nFulla: part mòbil que obre i tanca l'obertura.\nTipus de portesModifica\nPorta de fusta (Erevan)\nInteriors: formades per un marc de fusta, en l'interior hi ha una ànima de cartró i un reforç per al pany. El recobriment és un parament de fusta de poc gruix, normalment de contraplacat.\nExteriors: fusta més resistent, ferro, alumini, vidre, plàstic, etc.\nEspiera: dotades d'un o més forats per a poder guaitar l'exterior.\nLlevadissa: la que s'hissa mitjançant corrioles per a facilitar el pas; sovint de ferro en reixa.\nCaladissa: porta que per a tancar-se es deixa caure verticalment de dalt del portal. Era pròpia de muralles i castells fortificats.\nBatent: La que pot ser abaixada formant un angle amb el mur, gràcies a un giny mecànic; generalment per salvar un fossat.\nLa porta forma part dels habitatges des dels seus inicis, com proven les pintures egípcies, que mostren portes d'una fulla o de doble fulla fetes de fusta i ornamentades (similars a les contemporànies babilònies). Aquestes portes se subjectaven amb pivots de pedra i posteriorment de bronze (com les de Nippur).\nAl món clàssic apareixen les primeres portes corredisses o de fulla múltiple, que podien funcionar com envans, guanyant protagonisme a l'interior de les cases. La primera porta automàtica va aparèixer a Alexandria al segle IaC, un tipus de portes que es van perfeccionar a la Xina i al món àrab. A l'Edat Mitjana van proliferar les portes de metall o que combinaven fusta i metalls, els materials que encara predominen.\n↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.194. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 7 desembre 2014].\nA Viquidites hi ha citacions, dites populars i frases fetes relatives a Porta\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Porta\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Porta&oldid=20850766»\nLast edited on 1 març 2019, at 20:29


Multitudinària protesta contra Putin - VilaWeb\nDiumenge 11.12.2011 06:21\nMultitudinària protesta contra Putin\nQuaranta mil persones van desafiar el primer ministre als carrers de Moscou, en la manifestació més important de l'última dècada\nQuaranta mil persones es van manifestar ahir a la tarda al centre de Moscou, amb el lema 'Per unes eleccions netes', en la protesta antigovernamental més multitudinària des de l'arribada al poder, fa deu anys, de l'ex-president i ara primer ministre Vladímir Putin (galeria de fotos). Militants de totes les tendències polítiques, apolítics i indignats van desafiar un important desplegament policíac i es van unir amb el denominador comú de sentir-se estafats pels tripijocs polítics de Putin i la seva formació, Rússia Unida. Des de les eleccions de diumenge passat, en què el delfí de Putin, el president sortint Dimitri Medvédev, va aconseguir la victòria al parlament, s'han detingut més de mil persones que protestaven per suposats casos de frau electoral i amenaces, sobretot a Moscou i Sant Petersburg.\nA la manifestació de Moscou, que va sortir de la plaça Bolotnaia, hi van participar quaranta mil persones, segons els organitzadors, i vint-i-cinc mil, segons el Ministeri d'Interior rus. Els crits més pronunciats van ser 'Fora Putin!', en referència a l'actual primer ministre, dirigent de Rússia Unida i candidat a la presidència a les eleccions del març vinent. També es van corejar frases com 'Eleccions lliures!' i 'Vergonya!', en demanda de dignitat i transparència.\nEls actes de protesta es van convocar en totes les ciutats importants del país i van tenir seguiment des del llunyà orient fins l'occident de Rússia, passant per Sibèria. A més, al final de la manifestació de Moscou es va anunciar la convocatòria d'una altra mobilització el dia 24 de desembre.\nL'oposició, que s'ha mobilitzat sobretot per mitjà de les xarxes socials, demana l'anul·lació dels resultats electorals de diumenge passat (que van donar la victòria parlamentària a Rússia Unida) i la dimissió de Putin i del director de la Comissió Central Electoral. També es reclama l'alliberament dels presos polítics i els detinguts d'aquesta setmana, i s'exigeix a les autoritats que investiguin les irregularitats i falsificacions detectades per observadors electorals (com els de l'OSCE). El diari Gazeta i l'ONG Golos, precisament, mantenen un mapa interactiu on apareixen milers de denúncies.\nPels manifestants, el frau en els resultats de les eleccions de diumenge va impedir que Rússia Unida obtingués un resultat inferior. El partit de Putin i Medvédev va perdre 77 escons i va sumar 238 dels 450 diputats, tal com ha confirmat avui el Butlletí Oficial de Rússia. D'aquesta manera, conserva la majoria absoluta al parlament, tot i la davallada del suport.\nA banda el mig centenar de manifestacions a Rússia, la jornada de protesta, que es va fer coincidir amb el Dia Internacional dels Drets Humans, es va estendre fora de les fronteres del país. Així, en fins a vint ciutats de tot el món hi havia convocades concentracions, com la que es va fer ahir a migdia davant el consolat rus a Barcelona, amb l'assistència de cinquanta persones.\nMitjans i agències russos\n· Nòvaia Gazeta.


QUÈ T'ANAVA A DIR: 01/11/07 - 01/12/07\nAlguna cosa està canviant a la comarca\nEn les pàgines d’opinió del DIARI apareixia el passat divendres una carta d’un jove vendrellenc estudiant d’arquitectura que reivindicava el paper del Vendrell com l’autèntica capital que li correspon el Baix Penedès. Aquest és un símptoma més que alguna cosa està canviant en la mentalitat de les futures generacions que han de protagonitzar en primera persona la història d’aquesta comarca en els propers anys. Una clara tendència que es pot seguir àmpliament a través dels nombrosos blogs que pengen a internet, els quals van analitzen des de diferents perspectives la realitat del Vendrell. Aquest rumor de mar de fons de mica en mica s’anirà perfilant i es concretaran en unes actuacions i projectes. El proper pas serà quan, el dia de demà, es converteixin en plans urbanístics, estudis de mobilitat, potencialitats que ofereix la comarca, quin és el creixement que més ens convé..\nLa situació política actual no dóna gaire pistes que apuntin a un optimisme sincer i contrastat. Sembla que ens estem planejant sobre un taulell d’escacs on es mouen un seguit de fitxes que corresponen als principals càrrecs polítics i institucionals de la comarca. Cada bàndol té els seus peons que segueixen l’estratègia que marca el seu cabdill. Per seguir una bona part dels moviments només cal llegir el DIARI. Cada setmana et va posant al dia de la posició de les blanques i les negres en aquest joc polític. La resta de formacions, de moment encara no tenen la suficient força per poder entrar a formar part de la partida. Ens de conformar amb un duel a dues bandes que saben amb les fitxes amb què compten fins d’aquí quatre anys. Encara que el color en algun moment de la lluita pugui canviar radicalment. Per tant, el que tenia més fitxes aparegui com el menys capacitat per emportar-se el gat a l’aigua dels resultats electorals en la recta final, abans que el gong de les eleccions soni al final de la partida.\nAquest símil és el que la política ens mostra des de sota l’escenari, però si mirem a sota el taulell veurem en realitat una caixa que amaga una piscina no gaire gran..\nTenim uns nedadors amb un excessiva dosis de personalisme. La immensa majoria de líders que tenim a casa nostra s’han recreat massa en aquesta idiolatria a la persona, deixant de banda el conreu del partit i de les idees. No hi ha debat. Hi ha només personalitats. Mentre han descuidat totalment preparar a un dofí perquè el dia de demà pugui substituir al nostre superheroi aquàtic que ja fa temps que hem creat. Fins i tot ens hem arribat a creure, en moments de confusió, que era gairebé immortal. Cada partit ha de nedar per un carril separat per les sureres de la resta de contrincants immersos en el seu programa polític. El que arriba primer. Això ho diu el votant, és el que ha de governar. Cada equip porta una gorra de roba o silicona i un banyador que el personalitza. Molts cops ni se li veu la cara però tothom l’identifica amb uns colors que corresponen a un partit i un programa concret. No coneixem la cara del nostre nedador favorit, però si coneixem perfectament els colors que defensa dins l’aigua.\nSi aquesta teoria la portéssim a la pràctica en l’àmbit baixpenedesenc, el nostre nedador no arribaria ni tan sols a la primera mitja piscina perquè en tot moment s’estaria girant a veure que fan els dels carrils costaners. Semblaria tot una cursa esperpèntica. Allí discutint al mig de l’aigua a veure qui porta la gorra més lluent i sense tenir cap consideració pels problemes importants que més ens marquen. Al final sembla que el que realment importa és la nostre gorreta, ni tan sols el dels nostres companys de partit és digne d’una certa consideració. Clar, per aquest camí no anem a ninguna part. Acabarem necessitant els serveis urgents dels socorristes.\nEspero i confio que igual que aquest jove per si mateixa s’ha decidit a exposar el seu pensament a través del DIARI, altres persones segueixin el seu exemple. Estem convertint els punts anecdòtics en problemes cabals i sense deixar de donar tombs sobre la mateixa rotonda i no sortim de la cruïlla. Estic esperançat per ell i per totes aquelles persones que són capaces de treure el cap per sobre d’aquesta partida d’escacs que ens volen vendre els uns i els altres i poder veure el que realment ens interessa a tots plegats. El principal és que reconeguem les nostres mancances. A partir d’aquí podrem treballar per millorar la nostra societat en allò realment important per a tots.\nPublicat al Diari del Baix Penedès el 30 de novembre del 2007\nInfo Catalunya: Jo no sóc tonto\nAvui he anat en tren i tot just he arribat a casa m'ha caigut un exemplar de la revista gratuïta (promoció política barata) que edita la Generalitat de Catalunya i que s'anomena "Info Catalunya". A la portada d'aquest pamflet polític posa clarament "Treballem pel futur. Transports públics i equipaments socials" En plena crisis de Renfe i de les rodalies a Barcelona crec que aquesta portada és un insult a totes les persones que hem patit més o menys totes aquestes irregularitats. Si ens estan dient que els trens van bé amb aquestes quatre pàgines de colors segur que no volen guanyar les eleccions, perquè la única cosa que fan es recordar-nos que entre tots han aconseguit el que tenim i ara ho estem pagant. Per favor. Una mica de vergonya i parlem del temps que ara ja fa fred i s'han de posar les calefaccions i deixin de voler demostrar el que és un fracàs. La culpa tots plegats, perquè no ve d'ara. Però un fracàs per tots els que han passat i estan portant les regnes del tren a casa nostra. La imatge és una noia asseguda al tren escoltant música mentre mira tranquil·lament per la finestra. Potser l'han tret del cinema perquè de Barcelona no crec que sigui un bon exemple, almenys en els darrers mesos.\nPosted by Què t'anava a dir at 19:03 2 comentaris:\nHe rebut un Meme que vull compartir\nLa Jordina de Lleida m'ha passat aquest Meme. S'ha de passar a set persones i jo el passo per la seva solidaritat a:\nMarta Mercader: Perquè intenta buscar la diferència dintre la globalitat. Tot i voler pertanyer a un formació general, sempre ha defensat les seves idees fins on li ha estat possible. És una forma diferent de veure la realitat que l'envolta.\nLaia Gomis: És un dels blogs més currats. Et pot agradar o no el que diu. Hi pots estar a favor o en contra, però la veritat és que s'ho treballa.\nAlfredo Valdivielso: Perquè ser d'esquerres és viable avui en dia. Encara que sigui difícil a vegades tocar de peus a terra. És possible.\nYolanda González: Perquè la política és el millor remei per la societat. Encara que molts no ho vulguin entendre. Poc a poc i bona lletra.\nRoger Caballero: Moltes coses a la motxilla que de mica en mica i de forma original van sorgint de la seva creativitat personal.\nEl Mèlich de Calafell: Perquè parla de política en un poble com Calafell no és gens fàcil i molts cops sembla que perdis el temps.\nEl Cabayol de Vilanova: Perquè pinta i amb els seus quadres ens ensenya un món de sensacions que s'amaguen sota les seves pinzellades. però estan allí només les has de veure a través dels teus sentiments\nUna torre per pensar: la de Suso és clar\nLa darrera peli que he vista és espanyola. El seu nom la Torre de Suso protagonitzada pel Javier Càmara. És comèdia i és un drama. El millor del film és que té un missatge clar. L'important no és el que fem sinó la mateixa importància de fer-ho. Potser la nostra obra de creació se n'anirà en orris, però realment haurem gaudit durant la seva elaboració. Està molt bé. És d'aquestes que et dóna tema per fer un debat després de la seva visió. Val la pena. Podreu riure, plorar, però us ha dit moltes coses que cal que hi pensem tots una mica.\nPosted by Què t'anava a dir at 19:41 6 comentaris:\nObert el pàrquing de ca l'Escori\nDarrera l'edifici de la ràdio del Vendrell hi havia un solar tancat. Jo em pensava que era el pàrquing de ca l'Escori que es va obrir una mica abans de les anteriors municipals. Però no ho és. És un solar destinat a una altra finalitat que està allí i un dia és farà realitat el futur que li espera.\nEn aquest posit criticava el tancament del pàrquing de ca l'Escori., però he descobert que estava confés. Rectifico i ara ja he descobert quin era el pàrquing correcte. Una errada la té tothom. Ho sento. Ja vigilaré més la propera vegada. Qui te boca s'equivoca.\nPer què l'anomenem Lleida Pirineus?\nLleida Pirineus és l’actual nom de l’estació de tren de la capital de la província. Algun viatger, amb nocions bàsiques de geografia i del funcionament dels mitjans de transport espanyols, quan arriba a aquesta moderna estació. Molt possiblement el primer que li ve al cap que amb un quart d’hora es planta al bell mig de la cadena muntanyosa que ens separa del nostre veí del nord. Doncs el pobre home potser encara estarà més temps per fer realitat la seva il·lusió que el trajecte que l’ha portat de la capital del Reino y Corte fins a terres lleidatanes. Aquesta toponímia moderna és molt bufona si l’analitzem per internet o en un cercador, però quan l’hem de posar en practica ens produeix més d’una confusió que haguéssim pogut estalviar.\nSort que Adif o Renfe han apostat per Lleida Pirineus. Perquè si se’ls acut promocionar aquesta estació amb un nom peculiar com Lleida Costa. Llavors estem el mateix temps de trajecte que en el cas anterior però la situació és una xic més surrealista. Si anem muntats en AVE fins a l’estació Tarragona el tren ens abandona en un terreny de ningú. Haurem d’esperar que un autobús ens planti al bell mig de la capital tarragonina. El temps que guanyem viatjant amb les noves tecnologies ferroviàries el menystindrem en carreteres secundàries i en embussos de trànsit per entrar a Tarragona. Deixem la modernitat i agafem un tren de tota la vida fins a Sant Vicenç de Calders. Doncs que passa que n’hi ha molts pocs. De primera hora del matí fins a migdia no n’hi ha cap. En tot plegat hi falta una mica de racionalitat i seny català.\nPendent de publicar a la Mañana de Lleida\nUna comarca amb 1.000 anys d'història\nAquest territori que ens ha acollit des dels vestigis de vida humana. Ubicat entre el mar i la muntanya, entre els dominis de Tarragona i Barcelona. Fa unes dècades que aposta per una identitat pròpia sota la denominació de Vegueria del Penedès amb la resta de municipis enllaçats amb uns vincles històrics comuns. Sembla ser que per als polítics, almenys dels partits representants en l’arc parlamentari no els sembla interessar gaire. Aquesta reivindicació no acaba de prendre peu. No transcendeix gaire més de les simples mocions municipals sense més rellevància. En alguns plenaris municipals és debat. Gairebé tothom hi està d’acord, però la proposta sembla que estigui en el mateix estat que la xarxa de rodalies al voltant de Barcelona. Aquesta mena d’ambigüitat geogràfica te els seus orígens en l’època en què els musulmans van conquerir la Península Ibèrica. L’any 801 els Francs conquereixen Barcelona. No és fins la meitat del segle XII amb la conquesta de Tortosa i Lleida per Ramon Berenguer IV que aquest indret comença a gaudir d’una certa estabilitat fins aquells moments força absent. És durant aquests tres segles i mig en què comencen a definir-se els trets principals del que avui en dia representa la nostra comarca. Tenim topònims com Tomoví que ja apareix citat per Pomponi Mela, un autor del segle I d. C. No podem oblidar altres testimonis de temps reculats com la mítica Palfuriana.\nEntre finals del segle X i mitjans del segle XI la majoria de topònims baixpenesenc entren a formar part de la història a través del Cartulari de Sant Cugat del Vallès. Un dels senyors d’aquestes terres que començaven a ser sobiranes, encara que el dominí d’aquest cenobi va durar fins el segle XIX amb la desamortització de Mendizabal en què el monestir va quedar abandonat.\nEn aquest centenar d’anys que van des de el 974 on ja trobem el Montmell i la Bisbal del Penedès fins el 1037 en què s’esmenta El Vendrell se situen les primeres passes de la comarca en la història.\nAlbinyana celebra el 1010 el seu primer mil·lenari en la història. Tot apunta a què el castell d’Albinyana ja estava localitzat dins un territori donat pel comte de Barcelona al vescomte Guitard. El seu fill Adalbert l’heretà, tot i que aquest territori encara estava erm i despoblat possiblement per les incursions sarraïnes, doncs la seva situació era poc segura. Aquest noble el reconstruí i el dóna en testament al Monestir de Sant Cugat del Vallès que el dominar fins no fa gaires dècades. La seva mort en l’expedició de nobles catalans a Còrdova l’any 1010 serveixen per encetar aquest pas decisiu en la història. Si la memòria no em fa la guitza l’únic municipi que ha celebrat el seu mil·lenari ha estat Calafell. La resta de la comarca ha passat per alt aquest esdeveniment històric tan important del nostre passat.\nUna de les formes desitjables de commemorar aquesta data és a nivell comarcal amb diferents actes repartits per tot el Baix Penedès que podria incloure des del Mercat Medieval de Calafell amb molta més participació local fins a un congrés sobre aquests 1.000 anys d’història a l’Auditori Pau Casals que quedaria molt encertat. La resta de municipis s’hi podrien afegir amb altres actes i activitats on cadascun amb la seva aportació celebrés aquest esdeveniment. Es podria realitzar al llarg d’un any per no centrar totes les activitats en un mateix cap de setmana i això permetria la participació de més persones i la multiplicació de les propostes de tot tipus que s’hi podien afegir.\nMancats que estem de consciència comarcal, aquesta seria una bona oportunitat per cohesionar i donar un marc comú a un seguit de propostes que sortirien dels diferents municipis i de les seves entitats. Aquesta és una proposta engrescadora que no hauria de quedar en aquest número del DIARI perquè d’aquí uns anys algun lletraferit en faci en petit comentari de les propostes sense fructificar dels seus avantpassats. És un projecte real amb cara i ulls, el qual amb un parell o tres d’anys es podria portar a terme. Esperem que aquests 1.000 anys no passin sense pena ni glòria per aquesta comarca que està al mig de tot arreu i no acaba de situar-se en el mapa.\nPublicat al Diari del Baix Penedès el 21 de novembre del 2007\nEl xató no només ha de creuar fronteres\nUna de les fites importants del xató es va donar enguany fa aproximadament una dècada quan EL Vendrell i Andorra la Vella van signar un conveni perquè nosaltres féssim xató en una de les seves places més cèntriques i ells fessin escudella en el cor del Vendrell. Una relació que va durar un parell o tres d’anys però que va significar que aquest plat podia creuar fronteres més enllà de Catalunya. Malauradament aquesta proposta es va quedar aquí. Ningú l’ha rescatat i forma part de les hemeroteques. Però a part d’aquest aspecte més aviat anecdòtic que el xató és internacional pel simple fet que s’organitza una xatonada a Andorra s’hagués hagut de promocionar més enllà del Penedès i dels municipis que engloben la ruta del xató.\nAny a any, província a província hagués estat una iniciativa crec que amb la suficient empenta perquè els de més enllà de les nostres contrades el poguessin conèixer sense haver de sortir del seu municipi. Estic parlant de Saragossa, Lleida, Osca, Girona. Cada any es feia una presentació oficial a Barcelona perquè allí els actes sembla que tinguin més sonada mediàtica. Sincerament crec que te més repercussió una presentació a Girona o a Lleida, que no pas a Barcelona perquè els titulars a la capital estan molt disputats entre els diferents actes que s’hi duen a terme en multitud d’àmbits. Esperem que el xató sigui un dels ambaixadors puntals de la nostra comarca i d’aquest territori entre dues capitals que intenta fer-se un renom propi amb una marca diferenciada i característica.\nQui emet en 91,4 de la FM al Vendrell?\nAl Vendrell es pot sentir una emissora de ràdio a la freqüència del 91,4 de la FM. Ja fa un mes i escaig que sona. No sé si fins i tot abans. Però en aquest punt no he sentit que ningú parles. Només posen música. La veritat que no està gens malament, però clar. No sabem quina emissora és. A veure si algú ens pot treure del dubte.\nÉs busca una palmera al Vendrell\nL'avinguda Baix Penedès del Vendrell te una rotonda que es va inaugurar d'aquella manera una mica abans de les eleccions municipals. Quan la van estrenar hi havia una palmera. Ara ja no hi és que s'ha fet d'aquella palmera. On està? A veure si algú en sap alguna cosa.\nPosted by Què t'anava a dir at 20:28 2 comentaris:\nEl Llibertí del Poliorama\nVa valer la pena. Alguns l'havien deixat molt amunt i altres no la recomanaven, però jo crec que sóc dels primers sense cap dubte. Si teniu l'oportunitat us heu de deixar caure pel Poliorama de Barcelona i veure aquesta obra que ens situa a Diderot en una posició molt compromesa. Filtrejar amb les seves amants i escriure una referència al terme "moral" de l'Enciclopèdia Il·lustrada. Hi una diàlegs molt intensos i que no et deixa que en cap moment et despistis la teva atenció, però també hi ha una trama molt real i que reflecteix els instints reals en què ens movem tothom amb més o menys voluntat manifesta. Va valer la pena. La veritat és que us la recomano. Ja veureu com us agradarà. El Ramon Madaula demostra que tot i ser un actor mediàtic és un gran artista portant el seu paper i els seus diàlegs que no són gens fàcils.\nUn vi blanc per repetir\nArran de la Fira Santa Teresa del Vendrell vaig tenir l'oportunitat de provar el "Tanat" de les bodegues Mil·liari de la família Pijoan Escofet del Vendrell. Realment val la pena. És un blanc afruitat que no passa per alt, almenys per als que no som tan entesos. El recomano per aquestes festes nadalenques. Ja veureu que no us arrepentireu\nPosted by Què t'anava a dir at 18:33 6 comentaris:\n32 anys d'una cita històrica\nEl 20 de novembre és una de les dates fosques del calendari. En ell van morir dues persones que han marcat molt negativament la història d'aquest país José Antonio i Franco van expirar en una data com aquesta. No sé si va ser casualitat o s'ho van fer venir bé. Fa 32 anys que el Sisquet ens va deixar i encara sembla que fos ahir. Han canviat moltes coses, però massa cops estem apegats al passat. Els que van fer la Constitució van donar un pas de gegant per la seva època que nosaltres des dels nostres sofàs no hem sabut emular. Esperem que demà sigui un dia tranquil i ens porti a reflexionar que és allò que volem. Més endavant ja ens diran que no pot ser, però si no podem somiar difícilment podrem tenir un demà millor per tots nosaltres.\nPosted by Què t'anava a dir at 1:18 1 comentari:\n20 cèntims de diferència al cines baixpenedesencs\nSembla estrany, però entre el cine de Calafell i el del Vendrell hi ha 20 cèntims de diferència els caps de setmana. A Calafell aposten directament pels 6 euros i al Vendrell prefereixen deixar de guanyar 20 cèntims. La veritat és que el cinema és molt car. Encara que anem el dia de l'espectador. Dilluns al Vendrell i dimecres a Calafell. Entre crispetes i cinema no et surt més econòmic de 15 euros. Més que un menú diari d'un restaurant normal. Esperem que facin ofertes com carnets mensuals o abonaments o una mica més perquè a la gent no li surti tan car anar a veure una peli en una pantalla gegant. També serveix per combatre el pirateig. Tots hi hem de col·laborar.\nPerquè un premi sigui alguna cosa més\nUn dels aspectes que mereix una menció especial del Concurs de Teatre Amateur de Santa Oliva gira al voltant dels guardons que s’atorguen als guardonats, els quals estan dissenyats i creats per les mans de la ceramista local Roser Oter.\nEn el marc del programa de Ràdio El Vendrelll Pas de Vianants que fem realitat cada dimecres juntament amb Laia Gomis, Alfredo Valdivielso, Roger Caballero, Marta Mercader i Yolanda González vam tenir l’oportunitat d’entrevistar aquesta artista baixpenedesenca. Una de les aportacions que va fer al llarg de l’entrevista va ser l’Ajuntament de Santa Oliva “cuidava” els artistes locals. I com ho fa? Doncs senzillament unint en el mateix premi tres aspectes aparentment distants: art reconeixement, art local. Aquesta conjunció també s’ha fet realitat en la retolació dels carrers i places a càrrec de la mateixa artista local. En honor a la realitat i per evitar possibles confusions és just apuntar aquí que hi ha altres artistes del municipi que també han rebut encàrrecs similars per part del consistori santolivenc.\nRealment aquesta és una aposta municipal que mereix el més sincer reconeixement perquè molts cops els artistes que tenim a casa nostra no se senten valorats ni pels seus representants polítics de primera línia Amb aquesta iniciativa Santa Oliva compleix dues tasques prou evidents: per una banda, mostra una senyalització dels noms dels carrers encomiable i per l’altra, la seva autora veu reconegut per part del consistori i del seus veïns el seu art i la seva tasca.\nEn el repartiment de premis d’un concurs quan arriba el moment en què els premiats baixen les escales amb aquells objectes metàl·lics. Aquí hi ha una cosa que no acaba de quadrar o senzillament es podria millorar.\nSempre he sigut partida de buscar solucions noves a costums que amb el temps s’han anat consolidant fins que sembla que s’han convertit en inqüestionables. Una placa, una copa, un trofeu d’aquests de disseny i altres similars amb aires de grandiloqüència és un element que a part de simbolitzar un reconeixement públic per una tasca feta ens ha de fer pensar en el seu valor intrínsec. Realment són bonics en el seu sentit més estricte? Els compraries per a una prestatgeria de casa teva? Siguem una mica més raonables. Quan portem a terme aquests reconeixements públics a una persona o entitat en alguns dels concursos que al llarg de l’any es fan a casa nostra perquè no fem amb una millor dosis de creativitat. Apostem pels artistes locals i comarcals. Hem de ser capaços de donar també una cosa més que un simple trofeu com es fa en la majoria de casos.\nÉs molt fàcil agafar un catàleg d’aquest tipus. Triar-ne uns quants, per intentar complir amb el que marca el guió. Però hem de procurar ser més creatius i aprofitar al màxim els recursos que tenim a casa nostra.\nEn aquesta comarca que som amants del tríptic hem d’intentar buscar els artistes locals més o menys reconeguts que ens il·lustrin aquestes promocions. Encara que encara estiguin en els darrers cursos de l’Escola d’Art. Doncs és una bona oportunitat per donar-se a conèixer sense caure en la mateixa trampa simplista on caiem en la majoria dels casos.\nEl mateix passa en el món música amb les diferents escoles públiques i privades que tenim a la comarca. Es poden potenciar molt més a través d’una millor participació en els actes públics que es porten a terme a la comarca. Estem massa enlluernats pels catàlegs on tot ben posat en el seu lloc amb el preu a sota i els colors disponibles a un costat. Hem de vetllar pels artistes que tenim entre nosaltres. S’ha de confiar en ells i dóna’ls l’oportunitat de mostrar el seu art. Els primers que han de col·laborar perquè començar a canviar aquesta mentalitat són les administracions públiques. Esperem que altres entitats públiques i privades de la comarca s’afegeixin a la iniciativa. Ja veureu com tots en sortirem beneficiats. Entre tots reivindicarem un demà millor per molts artistes que fan màns i mànigues per ser coneguts una mica més enllà del seu cercle familiar i d’amistats. No podem oblidar els de sempre: Casals, Fenosa, Cañas, Guimerà, però també hem de pensar amb els que comencen a forjar-se un nom en el seu art.\nPublicat al Diari del Baix Penedès el 16 de novembre del 2007\nPosted by Què t'anava a dir at 18:17 2 comentaris:\nUna via comarcal en molt mal estat\nUna de les vies comarcals que haurien en més bon estat de la comarca és la que va entre Bellvei i Santa Oliva. La veritat és que pitjor no pot estar. A Bellvei no està ni senyalitzada ni res. A més et fan donar un tomb una mica ridícul per superar un poliesportiu que hi ha allí al mig plantat. Quan creues el terme a Santa Oliva es nota molt perquè la carretera és una mica més ampla que la de Bellvei, però en pitjor estat. A veure si algú fa alguna per aquesta via que sembla que ningú la vulgui, però som molts els que cada dia l'utilitzem. No hem d'anar tots al Vendrell, també tenim el dret a anar entre pobles sense haver de passar per la capital necessàriament. Almenys que posin un cartell a Bellvei que no costa gaire.\nEns quedem senses mossos?\nEn aquests darrers dies la televisió, la ràdio i altres mitjans de comunicació ens estan matxucant que ens hem d'apuntar per ser Mossos d'Esquadra. Una de les professions on s'han apuntat moltes persones per obtenir un millor salari. Altres suposo que ho han fet per vocació, però no sempre ha estat així. Jo crec que per ser policia com moltes altres professions hi ha d'haver algú de vocació a part d'un salari més o menys digne.\nAquesta proliferació de publicitat per ser mosso segurament ens indica que falta personal. La veritat és que molta gent prefereix altres oficis que no ser mosso, però això de ser policia sempre et queda com a últim recurs. A veure si acaba aviat aquest anunci i trobem un munt de gent que vulgui ser mosso. Entre això i els regals de Nadal, la televisió m'esta començant a fastiguejar. Sort que tenim el Polònia que aguanta el llistó una mica més amunt del suficient. Per mitja. Perquè hi ha moltes escombraries en format de programa\nPosted by Què t'anava a dir at 21:37 3 comentaris:\nEl Per què de la nostra electrodependència\nLa polèmica que ha sorgit al voltant de l’apagada de llum a Barcelona és una mostra més de la nostra electrodependència. L’electricitat, el mòbil, l’aigua corrent, la nevera, la televisió, el cotxe són alguns dels fruits de les nostre avanç tecnològic i evolutiu que ens han creat una clara dependència. Si durant uns dies ens tanquen en una masia amb les comoditats d’una família de fa cent anys, com proposa un concurs de TV3, seria com si tornéssim a la prehistòria directament. Podem trepitjar la lluna, analitza els nostres gens, preveure el temps que farà d’aquí 15 dies amb certes garanties d’encertar, però no podem passar més de 24 hores sense corrent elèctrica.\nPer a les guerres del futur no són necessàries ni pistoles amb silenciadors, ni escopetes amb mira telescòpiques ni míssils teledirigits. Només cal que ens taquin l’aixeta de pas, del gas, l’aigua i l’electricitat i ja estem desarmats i a punt de rendir-nos a l’enemic. La nostra modernitat ens ha portat a un nivell de dependències d’un seguit d’empreses multinacionals amb múltiples i variats tentacles que arriben a molts punts econòmics. Alguns dels seus quadres directius han passat abans per la política i han preferit exercir el poder real dels ciutadans d’aquest país per deixar que els polítics facin això: política, però ells ja saben prou bé qui realment remena les cireres en aquest país. Un lloc amb moltes infrastructures amb un manteniment mínim que amb el més lleuger sotrac pot perjudicar milions de persones sense que ningú doni la cara. Només els afectats estan al lloc que han d’estar .\nPublicat a la Mañana de Lleida el 9 de novembre de 2007\nUna pel·lícula per sentir\nUna de les propostes del 7è art que no us podeu perdre és la de 13 Rosas. Un pel·lícula que explica amb tot luxe de detalls tot el procés que va portar a 13 menors d'edat a ser fusilades durant els darrers batecs de la Guerra Civil Espanyola. Si sou de llàgrima fàcil, penseu en prendre un mocador, perquè la veritat és el que necessitareu. Sortosament ha arribat al Vendrell, però com acostuma a passar amb aquestes pel·lícules no crec que duri molt Aneu-hi. No us arrepentireu, ja ho veureu. És molt dura i molt crua. És una d'aquestes cintes que s'haurien de passar en els instituts per conèixer la realitat de la Guerra Civil de la qual encara tenim causes pendents com els papers de Salamanca. Allí entendrem moltes coses els que no l'hem viscuda. Realment val la pena. No espereu gaire, perquè l'haureu de veure-la en vídeo perquè és espanyola i clar estem massa acostumats a cinema americà.\nPosted by Què t'anava a dir at 10:14 4 comentaris:\nAlguna cosa més que escoles bressol\nSense que ens donem compte ja entrem en un nova anyada. És temps de pressupostos municipals, de regatejar partides, i d’intentar invertir sense que la despesa es dispari. Sense deixar de banda la nostra tasca d’intentant eixugar el deute acumulat encara que sigui amb un drap de cuina tot esfilagarsat que ja ni eixuga ni tan sols seca.\nEn aquests retocs dels pressupostos per l’any que ve. Alguns consistoris parlen, entre altres projectes, de construir, ampliar, projectar noves d’escoles bressols per a els nens de mesos fins a tres anys que permetin als pares conciliar una mica més la vida laboral amb la familiar. Perquè tinguin la possibilitat de gaudir de la família a l’hora que poden pagant els diferents rebuts que van caient cada mensualitat.\nCap dels 14 ajuntaments de la comarca ha concretat cap intenció de construir cap residència per a la tercera edat pública. Aquesta és una de les múltiples mancances d’aquesta comarca que s’apropa als 100.000 habitants empadronats. A la comarca, fins l’actualitat només comptem unes 100 places que pertanyen a una residència pública que se situa al Vendrell i depèn del Patronat Asil Santíssim Salvador del Vendrell a l’hora vinculat directament amb aquesta corporació. Tenim la sort que el capital privat ha invertit en unes quantes residències privades a la comarca i al seu voltant que donen servei a les necessitats que van sorgint i a les que vindran en els propers anys.\nSi els pares aconsegueixen trobar una plaça per als seus fills de menys de tres anys en l’escola bressol tenen una gran sort encara que hagin d’abonar un diners. Durant aquest temps poden treballar o fins i tot realitzar altres tasques com atendre dels seus pares i avis.\nLes escoles bressol públiques en la majoria de municipis cobreixen el 60% com a mínim de les necessitats de les localitats. Hi ha localitats més afortunades que s’aproximen al 100% de la demanada. Ara ens hem de plantejar una altra pregunta ¿quin percentatge de la població cobreixen les residències públiques i privades de la comarca? Segurament un percentatge molt més baix que les escoles bressol. Aquestes últimes amb el temps anirà augmentant perquè cada dia són més les dones que entren en el mercat laboral.\nEstem treballar per cobrir les necessitats d’un sector de la població amb les escoles bressol. Potser encara insuficient perquè no cobreix la totalitat de la població, però què hem fet per l’altre sector? Hem de treballar per la gent gran els malalts de malalties com l’alzheimer, el parkinson, demència senil, les quals malauradament cada dia augmenten la seva presència entre nosaltres. Són malalties fruit del nostre ritme de vida en que som víctimes en excés d’aquests instruments com el rellotge, el telèfon inalàmbric i altres eines que s’ens han fet indispensables.\nSi som capaços de fer pisos de 35 metres quadrats a pagar en 30 anys, hem de tenir valor per fer residències per la gent gran. Potser encara tindran uns pocs anys per gaudir del seu habitatge sense pagar hipoteca ¿Quins diners estalviats tindran aquestes generacions que durant tota la seva vida han estat pagat hipoteca i potser préstec i tot? Potser si fan una hipoteca a l’inversa amb la venda del pis a una entitat bancària podran sufragar part de la seva despesa en una residència o per abonar la nòmina d’una persona que els cuidi. ¿Però els donarà per tant si tenen una vellesa un xic més complicada que la normalitat? La nova Llei de la Dependència aposta per estar a casa i una persona que et vingui a visitar unes hores a la setmana. Però hi ha situacions que ho superen abastament i necessiten un internament en un centre especialitzat.\nEl capital privat ja fa anys que ha vist en aquest sector un volum de negoci i ha invertit a la nostra comarca, però les entitats públiques a l’igual que es preocupa pels més petits també ha de vetllar pels més grans perquè cada dia la “cosa pública” és una mica més petita. Apostem pel demà i intentem que els nosaltres i els nostres pares puguin anar en una residència pública que tingui uns mínims garantits. Potser això també ho pot trobar en les privades, però crec que aquí hi ha lloc per tothom. Entre tots s’ha de repartir el pastís perquè tots estiguem atesos el dia de demà a la mida de les nostres possibilitats. Sense haver d’esperar, com passa ara, que hi hagi una plaça lliure. Aquest fet provoca que alguns malalts hagin d’estar més dies a l’hospital perquè no hi ha lloc on posar-los. Treballem pel demà però dels petits i grans. Residències, centre de dia, pisos tutelats. Etc.\nPublicat al Diari del Baix Penedès el 9 de novembre de 2007\nAficions compartides a la ràdio\nUna de les coses que sempre m'ha captivat és el món dels mitjans de comunicació. Fa uns 11 anys que escric articles al Diari del Baix Penedès. Ara fa quasi un més vam començar un programa de ràdio amb amics i companys de feina: La Marta, La Iolanda, L'Alfredo, La Laia, El Roger. Persones que més o menys pertanyem a la mateixa generació salvant una mica les distàncies. La veritat és que m'agrada tot això. Estem preparant programes sense convidats on només parlem nosaltres. Esperem que surtin bé i puguem anar alternant amb convidats. La feina és força monòtona i sort d'aquests petits plaers de la vida que t'omplen. Esperem seguint endavant amb aquest projecte i com no, endegarem altres de nou. Gràcies perquè entre tots ho fem possible i la cosa funciona força bé.\nPosted by Què t'anava a dir at 20:59 3 comentaris:\nLa Caixa, una qüestió d'estil\nFa anys uns quants que treballem al mateix lloc vam fer una carta als diaris comarcals denunciant que La Caixa donava a alguns escollits rellotges de marques conegudes aprofitant les marques nadalenques. No criticàvem que donessin aquests obsequis. El que tornem a criticar és que ho facin sense cap criteri minimàment objectiu i només per amistat i similar. Jo crec que això és un greuge més per a tots aquells que confiem d'alguna manera amb la Caixa. Si ho vol fer que ho faci, però d'una manera més elegant o almenys amb algun criteri. Els rellotges que reparteix són Pertegas i Antoni Miró entre altres. Jo crec que aquesta pràctica la desacredita totalment i actua amb uns principis que com a empresa no l'afavoreixen gens. A nosaltres, els de la Caixa ens van convidar a què anéssim a alguna oficina que alguna cosa ens donarien. Doncs no hi vam anar perquè no volem cap rellotge, però tampoc volem que ho facin d'aquesta manera. Emprenya una mica.\nPosted by Què t'anava a dir at 18:10 3 comentaris:\nS'ha mort "EL Droga" del Vendrell\nUna de les persones més populars del Vendrell era "El Droga" un rodamon que tenia costum sovintejar uns quants bancs públics del Vendrell. Un rodamon que intentava viure el millor que podia dins les seves possibilitats i amb una afició declarada per tot allò que entre els uns i altres ens volen prohibir. Uns afirmen que fa 15 dies que es mort. Altres diuen que el decés ha estat avui. Són moltes persones que el coneixien perquè era una persona molt popular. A partir d'ara ja no el trobareu en cap banc del Vendrell. Segurament estigui on estigui està disfrutant d'aquesta vida que per llarga que sigui sempre és massa breu. Qué sigues felíç ¡ Què més pots demanar ?\nPosted by Què t'anava a dir at 18:39 3 comentaris:\nEl Baix Penedès també necessita el tercer carril\nLa nostra cultura filla de la tradició grecollatina i la jueva ens ha volgut ensenyat que a la vida molts cops les alternatives es redueixen a dues: la bona i la dolenta, ser d’esquerres o ser de dretes, ser alt o ser baix. A vegades ens costa molt ubicar un partit, una idea o simplement un volum físic en el punt mig que per altra banda s’acostuma a considerar-se la part més encertada de la tria. Un dels elements on aquesta dualitat és més clara és la política. Encara que últimament la majoria dels partits són del centre i alguna cosa més, però tenen l’epicentre com a punt d’unió i a partir d’aquest epicentre tendeixen a un cantó o a un altre. Aquí a Catalunya tenim un altre component que també intervé a l’hora de definir les diferents opcions polítiques: el nacionalisme: uns un són d’aquí els altres ho són de l’altre punta de l’AVE, el qual aviat ens unirà amb la capital del Regne amb més o menys dies de retard sobre la previsió.\nDesprés dels resultats de les eleccions sindicals de l’Ajuntament del Vendrell en què una força independent s’ha situat en les primeres posicions de la llista de funcionaris. Arran de les converses que aquests dies he anat mantenint amb diferents persones des d’angles complementaris de la societat baixpenedesenca i del repàs de la premsa comarcal. Crec sincerament que a hora d’ara i si les coses no canvien molt la formació que representés una tercera via amb cara i ulls en les properes eleccions municipals podria emportar-se el gat a l’aigua en força dels municipis. Almenys els més importants. La gent apostava decididament pel canvi. Per aires nous o almenys ben clenxinats. Ja n’estava farta de continuar amb la mateixa monotonia i tenia esperança en aconseguir un objectiu nou. Aquest sentiment es va traduir en un grapat força considerable de sufragis dipositades en formacions que en certa manera ja apostaven per aquest paper de lampista tot terreny per arranjar de cop els principals problemes de la societat. Però la bombolla amb el pas del temps s’ha esfumat i entre els uns i els altres, la canonada continua perdent oli.\nEls partits d’esquerra, en especial ICV-EUIA i Alternativa Vendrellenca han continuat més enllà del 27 de maig. Ara amb posat de persones que es preocupen pel seu municipi des de la seva opció política són capaços de comentar el fruit d’una sessió plenària municipal. Pots coincidir o no, però aquí ho tens servit amb imatges i tot. Fins ara no hi havia ningú fora de l’arc de grups representants al ple que ho fes d’una forma continuada.\nÉs el moment que els partits importants es dediquin seriosament a treballar pel seu municipi amb uns objectius i uns principis i un pla de treball que vagi més enllà de la legislatura amb les seves etapes i les seves fites que s’han d’anar assolint pas a pas. Volem seguretat? Doncs eduquem la canalla a les escoles i posem en marxa mecanismes per evitar l’exclusió social. És més fàcil plantar un exèrcit de policies amb diferents uniformes al carrer perquè ens resulta més vistós. Resulta una gran despesa municipal i de totes maneres serà impossible que arribin a tot arreu. Treballem les polítiques socials. Si els mecanisme fan figa doncs trèiem l’arma de la seguretat, però comencem per la primera lliçó.\nComençant a treballar amb el personal dels mateixos ajuntaments realitzant proves per poder confeccionar una llista de possibles treballadors en el cas que es dugui a terme una baixa o que es necessiti una persona per cobrir una plaça vacant. La política digital només s’hauria d’emprar quan t’has d’enfrontar amb el comandament manual de la teva televisió. En aquests municipis ens coneixem tots i que et vulguin vendre gat per llebre ja fa anys que ho hem superat. Ara que tenim hospital estem vacunats contra totes excuses i arguments que no aguanten dues simples preguntes.\nPerò crec que per això funcioni haurem d’esperar una altra legislatura. El famós canvi, en versió local, encara està pendent que algú li trobi la fórmula màgica en moltes localitats baixpenedesenques. Mentrestant aneu traient les provetes i aneu experimentant en el laboratori polític perquè hi ha molts sufragis que realment l’esperen amb candeletes.\nPublicat al Diari del Baix Penedès, el 2 de novembre de 2007\nJa tenim els llums de Nadal al Vendrell\nAquesta tarda ja he vist com els electricistes començaven a col·locar les garlandes de Nadal pels carrer del Vendrell. Encara falten gairebé dos mesos i ja van posant les llums pels carrers. Jo crec que encara és una mica aviat i encara falten dies per les festes nadalenques. Però clar estem en un país on impera la política consumista i sembla que amb les llums posades ja puguem anar a fer les compres nadalenques. Una mica massa aviat. Haguéssim pogut esperar mig mes al menys per posar les llums. A veure si la resta de poblacions són tan matiners com nosaltres.\nPosted by Què t'anava a dir at 22:12 4 comentaris:\nDia 1 de novembre, dia d'imprevistos\nPascual Maragall va encarregar pel dia 1 de novembre les eleccions al Parlament de Catalunya. Artur Mas va guanyar els comicis, però les esquerres es van tornar a reunir en un front comú i van escollir el Pep Montilla de president de la Generalitat. No era el primer cop que passava i crec que tampoc no serà l'últim. Però la democràcia és així. Enguany aquesta data relacionada amb la castanya, el panellet i Halloween està vinculada al desplegament dels Mossos a casa nostra. De moment s'han d'estar en un formiguer al costat dels seus companys de trànsit. D'aquí uns mesos ja tindran caserna al cor del Vendrell. Després ja veurem si podran sortir perquè on estan crec que no és el millor lloc per culpa dels mals accessos. Però ells volien estar al mig de la vila. Doncs ja ho estan i els altres problemes per més endavant. Ja veurem que passa quan tot funcioni. Ens han portat 122 mossos amb les seves cavalleries de quatre rodes. O sigui que tal com es calcula que cada cinc mossos és un al carrer entre festes, baixes, descans setmanal i altres incidències. Tenim en teoria gairebé 25 mossos al carrer les 24 hores al dia i 365 dies a l'any. Un territori amb uns 90.000 habitants i 14 municipis. La majoria de pobles no tenen policia municipal. A veure que passa. Estem a l'expectativa d'aquest cos que es desplega a casa nostra. A veure com evoluciona tot plegat. Temps al temps. En seguirem parlant.\nPosted by Què t'anava a dir at 11:36 2 comentaris: