“S’ha de lluitar contra l’estigma i la discriminació que s’arrossega de la salut mental” - Altaveu el diari digital d'Andorra\nCarlos Mur || Cap de salut mental del SAAS\n“S’ha de lluitar contra l’estigma i la discriminació que s’arrossega de la salut mental”\nÉs aragonès, però dels Pirineus. Es va llicenciar en Medicina i Cirurgía a Saragossa al 2000, i es va especialitzar, posteriorment, en Psiquiatría. El seu palmarès d’estudis arriba fins a Nova York, on va fer una estada i també va exercir. La seva activitat professional s’ha desenvolupat a la ciutat estatunidenca, Sant Sebastià, Madrid i Barcelona. A l’inici de la pandèmia ostentava el càrrec de direcció de Coordinació Sociosanitària de la conselleria de Sanitat de la comunitat autònoma de Madrid. Actualment, és el nou director del servei de Salut Mental del SAAS.\nEl cap de salut mental Carlos Mur.\n17/04/2022 (09:09 CET)\nVa arribar al Principat al novembre, però va començar a exercir com a responsable del servei de Salut Mental el primer dia de l’any. La seva experiència prèvia el van avalar, a ulls del SAAS, com a la millor opció per posar-se al capdavant d’un departament que havia quedat ‘orfe’ de nou. Però, aquesta mateixa experiència també el van situar en el punt de mira. Malgrat això, s’ha mantingut allunyat del focus i, segons indica, s’ha centrat en fer feina per millorar el servei que s’ofereix.\nEs mostra implicat, preparat i predisposat a remodelar un servei que, des del seu punt de vista, té molt de potencial. Però, calen eines i, sobretot, plantilla. Té el full de ruta a seguir clar, i els objectius que vol aconseguir sempre a la vista. Treballa com el que més, sempre en alguna guàrdia o torn. Bàsicament, fent la vida del sanitari en temps de pandèmia. Es mostra content i satisfet dels seus primers mesos, i sembla esperançat amb el que pot aconseguir amb el temps.\nCom valora els seus primers dies al país?\nHo puc valorar des de la perspectiva personal i de forma professional. A nivell personal, per a mi treballar a Andorra és una mica com tornar a casa. És com tornar a la infantesa i l’adolescència, jo vaig néixer als Pirineus d’Aragó, sóc aragonès. Procedeixo d’un món molt molt muntanyenc. Sempre he pensat que els Pirineus, malgrat les fronteres administratives, tenen tantes coses en comú, arrels, a nivell cultural, a nivell de personalitat, de la seva gent, que et trobes una mica com a casa des de Cap de Creus fins a Hondarribia. I en aquest sentit, penso que és un país ple d’oportunitats. I a nivell professional, hi ha moltíssimes coses que s’estan fent bé i amb projectes interessants. Des del primer moment estic molt agraït, he tingut una molt bona rebuda per part dels meus companys, de la resta de professionals i també de la direcció, de tot el Servei Andorrà d’Atenció Sanitària, i també per part de les associacions de familiars i de pacients. En aquest sentit, tot bé, i crec que força bé, encara que evidentment hi ha un repte força important al davant.\n“Des del primer moment estic molt agraït, he tingut una molt bona rebuda per part dels meus companys, de la resta de professionals i també de la direcció, de tot el Servei Andorrà d’Atenció Sanitària, i també per part de les associacions de familiars i de pacients”\nA la seva arribada es va comentar que ho feia per ser substitut de l’actual director del SAAS, és un dels seus objectius?\nPuc dir que de cap manera, en cap cas és un dels meus objectius vitals. Ni ara, ni més endavant.\nI pel que fa als seus assumptes a Espanya, concretament a Madrid, queda res pendent?\nNo, per ara no. Evidentment, és un tema molt delicat, sobretot en aquesta situació de catàstrofe sanitària. Ara per ara, no hi ha cap cosa pendent, però sempre que se m’ha demanat donar resposta o aclarir coses, ho he fet. S’ha fet tot com s’havia de fer.\nI aspiracions de tornar a Espanya?\nDe moment penso que tenim un projecte molt il·lusionant al Principat i que acabem de començar.\nCom s’ha trobat el departament, quina és la situació actual?\nEstem vivint una situació mundial de la qual Andorra no és aliena per moltes raons. A tot arreu s’ha incrementat moltíssim, fins a un 35 o 40% la incidència de nous casos de trastorns mentals, la necessitat de moltes persones de rebre atenció des del punt de vista també de trastorns addictius. Evidentment, el servei porta molts anys treballant molt dur, donant tota l’atenció que es pot, i creixent de forma evident. Els últims dos anys especialment, però ja des del 2015 s’arrossegava una pujada de l’activitat força important. També al món sanitari, que s’ha de reconèixer. Però la salut mental no és aliena en aquest sentit. Quan es creen nous serveis, crees noves ofertes de serveis especialitzats, com pugui ser la unitat de conductes addictives, que aporten molt valor al servei, però també genera molta demanda. En el sentit de què moltes persones que pateixen problemes que no sabien ben bé on podien acudir, ara tenen el seu lloc de referència. És veritat que n’hi ha gent amb moltes ganes i molta empenta de fer coses, que hem tingut anys molt complicats i necessitem eines, temps, formació continuada, per a dur a terme un projecte que pot ser molt il·lusionant.\nCom està a nivell de recursos humans? Perquè l’equip ha tingut molts canvis de cap i no sempre en les mateixes condicions...\nEn qualsevol grup de professionals amb talent i vocació els canvis de lideratge o de referències sempre és important i produeixen certs moviments. Primer jo crec que s’ha de dimensionar la necessitat de recursos humans d’acord amb l’activitat que ara mateix estem fent. En aquest sentit, el Pla Integral de Salut Mental i Addiccions (PISMA), porta un dimensionament del servei important. Hauria d’incloure dos psiquiatres, de vuit a deu, dos psicòlegs més, especialment per reforçar l’equip infantojuvenil, alguna infermera més i que arrosseguin l’especialitat de salut mental, que és força important aquest treball en la infermeria, i hauria d’incloure també treballa social, perquè ara està creixent a tot arreu i a tots els serveis sanitaris la necessitat d’un suport social. Però, és veritat que en pacients amb trastorn mental crònic, probablement aquestes necessitats són encara més valuoses.\n“En cinc anys es va fer el doble de primeres visites i consecutives al servei de Salut Mental amb els mateixos professionals”\nHi ha una mica de manca de personal, d’anar ampliant la plantilla...\nUna dada que comentem molt és que en cinc anys es va fer el doble de primeres visites i consecutives al servei de Salut Mental amb els mateixos professionals. Això penso que vol dir molt i tenen molt de mèrit, s’ha de posar a sobre de la taula.\nQuin és el full de ruta pròxim?\nHi ha tres punts clau. El primer és treballar per fer una reorganització dels serveis, que estan concebuts per al nostre treball intern, de les nostres agendes, fer una bona tasca de priorització i utilització de les eines que, ara per ara, tenim al nostre abans. Tot per a dur a terme una important reducció de les llistes d’espera. Perquè és veritat que hem d’aconseguir que els pacients que són més preferents, que tenen patologies més agreujades, estiguin atesos amb la freqüència que hauria de ser i, probablement, fer una mica de diferenciació amb les persones que presenten un trastorn més lleuger.\nLa segona cosa que hauríem de treballar, i és el que tenim establert al pla funcional, és desenvolupar un veritable model comunitari. En el sentit d’obrir la salut mental cap a la comunitat. Intentar desenvolupar una idea que també es fa altres serveis, que és arribar al domicili del pacient, per anar a comprovar com és la seva vida, i que guanyin funcionalitat, que sigui un model més orientat cap a la recuperació i la rehabilitació i no tant ‘hospitalcentrista’.\nQuè cal per poder dur a terme tot això?\nEvidentment necessitem tres o quatre coses que jo penso que estan contemplades i que són fonamentals. Primer és assegurar una bona atenció des del punt de vida de les necessitats d’habitatge. Parlo d’habitatge tutelat, en el sentit de tenir més pisos d’aquesta categoria, o supervisats, que és un model que està funcionant bé. També, lògicament, jo tinc confiança i força il·lusió en què es pugui fer al territori un centre per als pacients que necessiten una llarga estada i que no estiguin tan lluny dels seus familiars. Això porta al tercer punt clau eminent que és adaptar la nostra oferta de serveis i la nostra formació a les demandes més emergents. Ara tenim un punt en la patologia dels adolescents on estem veient moltes coses importants, com que es necessita dur a terme un nou protocol d’actualitzar la prevenció de la conducta suïcida. També n’hi ha un altre que a mi em sembla molt bàsic, que és promoure la salut mental i fer una prevenció al desenvolupament de trastorns. Però, per a això, necessitem col·laborar amb altres estaments, el món educatiu, el laboral, el social...\nTornant una mica enrere... Fins a quin punt ha pogut participar al PISMA? Quina valoració li mereix?\nMalauradament, no he pogut tenir l’oportunitat de col·laborar activament com sí que han fet altres companys, la meva incorporació al servei va ser al novembre i va ser impossible. Però a mi em sembla un bon full de ruta, un bon començament. El que passa és que, com tots els plans integrals o estratègics de salut mental de qualsevol especialitat, des del punt de vista pràctic s’ha d’aterrar al terreny i s’ha de desenvolupar. Però penso que hi ha tres línies que les tenen molt clares des del principi i que han de ser claus per a l’èxit. La primera cosa, encara que sembli mentida, és construir un veritable quadre de comandament, amb un conjunt mínim bàsic de dades. Establir els marcadors o indicadors per saber primer exactament què estem fent. I segons quins són els resultats, avaluar què és el que estem fent. Perquè si no ens avaluem a nosaltres mateixos serà difícil també. S’ha de resistir i donar la millor resposta als desafiaments que la salut mental té ara mateix.\nCanviant de terç, s’ha presentat la cartera de serveis, i s’inclou la salut mental... Què pot aportar?\nSé que hi ha hagut una agra polèmica al voltant, però pel que pertoca a salut mental, que finalment després de tants anys la psicologia clínica s’inclogui a la cartera de serveis i tingui aquest finançament per la CASS em sembla una molt bona notícia, necessària i, fins i tot, imprescindible. Si no, ens trobem en una situació de pèrdua d’oportunitat, perquè ara per ara les agendes de psicologia clínica estan molt plenes. Penso que la seva incorporació és molt bona notícia, i que s’ha de fer una molt bona descripció dels serveis.\nServeis que estan saturats, amb llistes d’espera importants...\nSí, tothom s’acaba col·locant, acaba tenint una solució, però hi ha nombroses persones que estan esperant ser ateses. Triguem fins a dos mesos en donar la primera visita, i tenim al volt de 120 persones esperant. A mi el que em preocupa i que és el primer a treballar és que qui necessita ser atès de seguida, de forma preferent, ho sigui, i que no hagin de ser incloses amb visites forçades a l’agenda de qualsevol professional.\n“Necessitem minuts o hores de professional qualificat i, en aquest sentit, penso que aquest creixement serà fonamental per dur a terme una reducció de llistes d’espera”\nDe quina manera es pot reduir aquest temps?\nAmb un redisseny total de les agendes. Evidentment, hi haurà persones que tindran visites consecutives amb menys freqüència, perquè així ho indica la seva necessitat clínica. Hem de tenir un altre abordatge i necessitem més recursos humans. Salut mental sempre dic com som una mica com la ventafocs de la sanitat a nivell de finançament. Necessitem minuts o hores de professional qualificat i, en aquest sentit, penso que aquest creixement serà fonamental per dur a terme una reducció de llistes d’espera.\nHa parlat de visites forçoses... I ingressos forçosos? Hi ha molts?\nIngressos estem mantenint més o menys les dades dels últims anys, ara al gener i febrer una mica més. Però és conseqüència de tot. Quan un pacient en salut mental arriba a l’ingrés és perquè altres mesures o dispositius no han arribat, el que hauríem d’haver fet en matèria de contenció. Excepte tres o quatre dies mai hem tingut la unitat d’aguts plena, fins i tot ni d’infantojuvenil, ni d’adults. Però és veritat que s’ha marcat també un increment dels reingressos de persones que arrosseguen alguns anys un trastorn mental greu.\nLi dóna molta importància, també, a la integració de les persones i el seu tractament a la societat... Com s’hauria de fer?\nHi ha un model que s’ha posat en marxa a tot arreu des de fa anys que respon a la nova valoració científica des del punt de vista biopsicosocial de la salut mental, que és que qualsevol pacient sigui atès al seu medi, on viu, on treballa, on té la seva vida, per dur a terme una recuperació clínica. Per a això, evidentment, a part de psiquiatres i psicòlegs que facin seguiment del cas, es necessita un equip d’infermeria i treball social que pugui ser mòbil, i acudir als domicilis o pisos tutelats, que el pacient no s’hagi de traslladar tant a l’hospital.\nEs tracta que les persones tinguin una vida i se sentin més ‘normalitzades’...\nUn projecte de recuperació funcional ha d’incloure exactament això, s’ha de normalitzar. També és una tasca social que depèn de tots nosaltres. Un dels punts del meu projecte també recau precisament en això, en ajudar a aquesta normalització i lluitar contra l’estigma i la discriminació que s’arrossega de la salut mental. Hem d’oblidar alguns clixés que no corresponen a la realitat. Per exemple, sempre es pensa que la persona amb trastorn mental greu és més violent, però cap estudi epidemiològic ha mostrat això. Moltes vegades arrosseguem una imatge de perillositat que no correspon a la realitat.


dia dona | Almoines Poble\nAlmoines celebra la Setmana de la Dona\nDijous 8 de març, a les 12h i en la plaça Major ens concentrarem per reivindicar la igualtat, i a les 14h. també en la plaça, tindrem el dinar amb les dones del poble.\nDivendres 9 de març, a les 20h. i al saló d’actes de l’Ajuntament, tindrà lloc una xerrada a càrrec de la nostra veïna Mari Carmen Pons Albuixech, amb el títol “DONES TRENCANT MITES” i contarem amb la presència i participació de dones pioneres al seu ofici.\nDiissabte 10 de març, a les 18h i al Centre Polivalent La Fàbrica, tindrem el contacontes “A MI NO M’AGRADEN LES SABATES DE CRISTALL”.\nI també dissabte 10 de març, a les 20h i al Local de la Banda, tindrem el Concert BSO que ens oferirà l’Associació Musical L’Almoina.\nPosted in Actualitat and tagged dia dona, Mari Carmen Pons on 5 Març 2018 by almoinespoble. Deixa un comentari\nProjecció de la pel·lícula “Las Inocentes” per celebrar el Dia de la Dona\nProjecció de la pel·lícula LAS INOCENTES\nPresenta i modera Carme Garcia Font\nDimarts 6 de març, 17h\nSala de Plens de l’Ajuntament d’Almoines\nSinopsi: Les dones com a víctimes de múltiples captiveris. La veu de la raó front als dogmes, el sentit comú front a les cadenes, la medicina front a la fe.\nLa desobediència, la fragilitat, la solidaritat … Una història important de l’any 1945 que tristament es un tema molt actual.\nCon diu la directora: “Les innocents és un cant a la llibertat de la dona”.\nUna dolorosament bella pel·lícula que ens sacseja el cor i la consciència.\nPosted in Actualitat and tagged Carmes Garcia, Compromís, dia dona on 4 Març 2018 by almoinespoble. Deixa un comentari\nAlmoines no té carrers dedicats a les dones\nInteressant reflexió la que ha fet pública Compromís per Almoines per commemorar el Dia de la Dona: el nostre municipi no té cap carrer dedicat a cap dona. Fins i tot, els carrers del polígon industrial porten el nom d’oficis “masculins”, com pedrapiquer, mecànics, llanterners…\nEls carrers d’Almoines\nSants: Sant Antoni, Sant Isidre, Sant Vicent, Ecce Homo, Sant Francesc, Sant Jaume, Abdon i Senent\nPosted in Actualitat and tagged Almoines, Compromís, dia dona on 8 Març 2017 by almoinespoble. Deixa un comentari\nCosificadas: exposició fotogràfica sobre la dona i la publicitat\nExposició fotogràfica de temàtica molt actual, COSIFICADAS. Tracta la cosificació de la dona en la publicitat, amb la qual volem fer moure consciències, al voltant del tema de la dona i els valors socials.\nInauguració: dimecres 8 de març, 12h, baixos de l’ajuntament.\nPosted in Actualitat and tagged Almoines, cosificadas, dia dona on 6 Març 2017 by almoinespoble. Deixa un comentari


El primer plor de Jesús, per X. Martí - Revista Cresol\nD’entre els tres-cents sermons en valencià editats, vos presentem un fragment del sermó «Del plor de Jesús». Mentre que «en tota la Scriptura no trobam que Jesuchrist jamés se rigués», sant Vicent diu que Jesús va plorar cinc vegades, i això per cinc misèries que nosaltres patim. Sobre el tema va predicar moltes voltes i en diversos llocs. Cada any la Universitat de París disputava sobre la qüestió teològica del riure de Jesucrist. El dominicà, a diferència del franciscà Eiximenis, es mostra molt rigorós en este aspecte, i diu: «aquesta vida no és per a riure, mas per a plorar». Durant el Nadal que s’acosta meditarem sobre el plor del Jesuset, però no ens estalviarem de riure i somriure (Xavier Martí).\nDe present jo vos predicaré del plor de Jesucrist: quantes vegades i per quines raons ell plorà en aquest món.\nLa primera fou en la seua nativitat, que plorà així com veieu que plora un altre fadrí.\nAquest plor que feu Jesucrist en la nativitat fon semblant dels plors dels altres fadrins quant a la veu, però fon dissemblant en la raó, ja que els altres no sabem per què ploren; però ell, com que ja tenia en l'ànima tanta ciència i saviesa com hui en el cel, tot ho feia per raó, i és aquesta: que plorà per l’habitació de misèria que patim en aquest món, que estem entre bèsties, que aquest món no fou fet per a l'home, sinó per a les bèsties.\nI, per això, nostre senyor Jesucrist, estant petit, tingué tanta saviesa com hui té, i entenia aquesta raó d'habitació de bèsties; eixit del ventre virginal, que li era un paradís, plorà: «A, a, a!».\nPoguera-li dir algú, si hi fos: «Per què, Senyor, ploreu?». Diguera ell: «Jo plore pels hòmens desterrats del paradís i habiten entre bèsties. Per la qual cosa diu l’Església: «L'infant va ser posat en el pesebre: els membres embolicats amb robes, la verge Maria li va lligar les mans, els peus i les cames, va cenyir-lo estretament amb una faixa». Diu que, així que fon nat, la verge Maria l’embolcà amb draps; i, quan l’hagué cobert, li va lligar les mans amb la faixeta, a manera de creu, i el va posar en el pesebre on estaven el bou i l’ase, i el deixà entre aquells. Llavors Déu començà a plorar: no diu que ho fera mentre estava entre els braços de la verge Maria, sinó quan fou posat entre les bèsties. Veus ací la raó del seu plor.\nPer tant, bona gent, d'aquest plorar hem de prendre la doctrina que, en aquest món, hem de considerar que estem desterrats de la nostra terra i desitjant el paradís. Així com un rei, que té fills i filles en els seus palaus amb grans plaers, si fan una malvestat contra el rei, dirà el rei: «Això feu? Jo no us mataré, però estareu baix en l'establia». Digueu: aquests tals que s'havien acostumat a estar dalt amb grans plaers, quan seran baix, ¿quina actitud tindran? No ploraran? No pregaran al rei que els torne dalt? Sí. Així hem d’actuar nosaltres: alçar els ulls a Déu i pregar-li que ens tinga misericòrdia i que ens traga d'aquest món. Aquest desig és bo, però molts mesquins mai no voldrien eixir d’aquest món, com a mesquins i mals cristians que són, i l’erren; i, per això, en la Salve Regina diem a la verge Maria: «A vós cridem els desterrats fills d’Eva, a vós sospirem en esta vall de llàgrimes». I, per això, hauríem de desitjar la glòria cada dia, fent oració.\nNota. Este sermó va ser editat en 1975 per Gret Schib (Sermons III, Barcino, pp. 45-53). Hi ha una altra edició de Xavier Renedo i Lluís Cabré amb una versió actualitzada (Sermons, Teide 1993, pp. 58-71).


IB3 | El Govern central diu que les pensions estan garantides\nPortada > > El Govern central diu que les pensions estan garantides\nEl Govern central diu que les pensions estan garantides\nComissió del Pacte de Toledo\nLa ministra d’Ocupació ha proposat a la Comissió del Pacte de Toledo que les pensions de viudetat i les reduccions de cotitzacions a la Seguretat Social es paguin amb els Pressuposts Generals de l’Estat. Amb aquesta mesura, es vol alleugerir el dèficit del sistema públic de pensions.\nLa ministra d’Ocupació ha demanat a la comissió del pacte de Toledo altura de mires i responsabilitat per no crear alarmismes. Diu que les pensions estan garantides i que la principal causa del dèficit de la seguretat social ha estat la massiva destrucció de llocs de feina per la crisi. La ministra també ha volgut tranquilitzat sobre l’ús del fons de reserva de la seguretat social que en els darrers anys ha passat de 66 mil a 25 mil milions d’euros.\nPer alleugerir el dèficit del sistema de pensions, la ministra ha plantejat que les tarifes planes i altres reduccions en les cotitzacions a la Seguretat Social que sumen 1.900 milions d’euros es paguin amb els pressuposts generals de l’estat. Igual que les pensions de viudetat.\nLa majoria de l’oposició ha demanat a Báñez mesures laborals que incrementin l’ocupació de qualitat per sostenir millor el sistema de pensions i han criticat que el Govern no es planteji tornar a la revalorització de les pensions vinculada a l’IPC\nAl novembre la despesa de les pensions ha batut un nou rècord. S’han pagat 8.599 milions d’euros en pensions, un 3 per cent més que fa un any.\nEls restauradors de Menorca lamenten no poder servir sopars als interiors\nPlatges plenes per les altes temperatures\nContinuen els controls sanitaris a ports i aeroports d’Eivissa\nSense data per instal·lar les gandules a Platja de Palma\nContinua la recerca del menor de 13 anys desaparegut a Saragossa\nMor l’escriptor i poeta José Manuel Caballero Bonald als 94 anys\nQuins dubtes jurídics es plantegen sense l’Estat d’Alarma? Hem xerrat amb un expert en Dret Constitucional\nNo es decideixen a allargar els horaris dels treballadors per la incertesa i les despeses de gestoria que comporta cada...\nEsports Migdia diumenge 09-05-2021\nResum Notícies Cap de Setmana Migdia 9-5-2021


la veritable història darrere de l'experiment llamp de Ben Franklin - Article\nA l’escola primària, a la majoria de nosaltres se’ns va ensenyar que Benjamin Franklin va descobrir l’electricitat lligant una clau a un estel i posant-se en una tempesta. Tot i que es creu que Franklin va completar el seu experiment llampec, no va ser el primer a fer-ho. Tampoc no va ser el primer científic que va estudiar partícules carregades. Ho sentim tothom, el vostre professor de ciències infantils us ha mentit. Així que aclarim les coses.\nPare fundador / diplomàtic / inventor / innovador / filadelfià / cad. Total Benjamin Franklin es va interessar pel camp de l’electricitat quan el seu amic i company de ciència Peter Collinson li va enviar un tub d’electricitat. Franklin va investigar com interactuaven els objectes carregats i va arribar a la conclusió que els llamps no eren més que una enorme espurna creada per les forces carregades. En aquesta primera fase de l’experimentació, Franklin va concloure que l’electricitat era fluida.\nVa ser durant aquest temps, el 1750, que Franklin va enviar a Collinson una carta proposant un experiment que atrauria els llamps a través d’una vareta de 30 peus. No només va plantejar la hipòtesi que els llamps i l'electricitat estaven units, sinó que es podrien utilitzar objectes metàl·lics per dibuixar els llamps per protegir les llars dels cops. Però Franklin no sentia que pogués fer que el seu conductor fos prou alt entre els núvols per fer cap bé, de manera que mai no va completar l’experiment. En canvi, el 1752 va idear un nou pla: enviar un estel a l’aire.\ncoses que no sabies sobre Harry Potter\nPoc sabia Franklin que la seva carta original a Collinson, una vegada traduïda al francès, estava causant força enrenou a París. Per provar la hipòtesi de Franklin, el naturalista Thomas-Francois Dalibard va utilitzar un gran pal metàl·lic per conduir l’electricitat dels llamps el 10 de maig de 1752. A l’escrit de Dalibard sobre el seu experiment de París, va concloure que la hipòtesi de Franklin era correcta.\nVa ser exactament un mes després de l’experiment de Dalibard, el 10 de juny de 1752, que Franklin (suposadament) va realitzar el seu famós experiment d’estel i clau. Franklin es va quedar fora d'un refugi durant una tempesta de trons i es va aferrar a un estel de seda amb una clau lligada. Quan va caure un llamp, l’electricitat va viatjar fins a la clau i es va recollir la càrrega en un pot de Leyden.\nAquí hi ha la part complicada: hi ha molts dubtes entre els historiadors sobre si Franklin va dur a terme l’experiment o no.\nA l'octubre de 1752, Franklin va escriure una breu declaració alPennsylvania Gazettedient que l'experiment de la vareta de ferro s'havia aconseguit a Filadèlfia, però 'd'una manera diferent i més fàcil', amb un estel. Però a mesura que el seu experiment de pensament anterior es reproduïa a tot el continent amb gran èxit, això només tenia un interès científic menor i Franklin mai no va elaborar-ho realment. A més, mai no va dir que fos ell qui va fer l’experiment. Només es va convertir en una història 15 anys després, quan Joseph Priestley va escriure una descripció completa en què descriu Franklin com el que porta 'els llamps dels núvols' a terra.\nTal com han descobert els científics moderns, si Franklin hagués realitzat l’experiment tal com es delimita al relat de Priestley, Franklin hauria quedat assassinat al moment. En el seu article de 1752, Franklin afirmava que podies tocar la tecla i sentir una espurna; tanmateix, tanta càrrega hauria esclatat les seves entranyes. Però altres historiadors van llegir la seva declaració original alButlletíi crec que s’ha malinterpretat. En lloc de ser atropellat per un llamp, l’estel només va agafar la càrrega elèctrica ambiental; Franklin va tenir la sort que el seu estel mai no va rebre un cop directe.\nAixí, tot i que podem acreditar a Franklin l’escriptura de l’experiment que planteja si el llamp és el mateix que l’electricitat i es pot extreure a través del metall, no va ser el primer a realitzar aquest experiment i escriure sobre els seus resultats. De fet, hi ha poques fonts que puguin demostrar que Franklin hagi fet mai l’experiment de l’estel, hem de confiar en la seva paraula que va passar.\nSi vas caure en un volcà, com moriries?\nLa raó per la qual als nens els agrada escoltar la mateixa història d’anar a dormir, una vegada i una altra\nquina va ser la primera pel·lícula de pg13


Remeb ultima les seues proves de camp per a validar el seu nou sistema de tractament d'aigües residuals avançat\n20/12/2017 | SCP\nEls socis del projecte REMEB, dins del seu programa de reunions semestrals, s'han retrobat aquesta vegada a Múrcia, seu del soci ESAMUR (Entitat de Sanejament i Depuració de la Regió de Múrcia) i província on s'ha implementat el biorreactor de membranes ceràmiques sostenible REMEB. A més de les habituals reunions de seguiment del projecte, els socis, liderats per l'empresa Facsa, van aprofitar el seu viatge per a visitar el bioreactor de membranes REMEB que s'ha instal·lat en l'Estació Depuradora d'Aigües Residuals (EDAR) de la localitat murciana d'Aledo, a Espanya.\nEl projecte REMEB té com a principal objectiu el desenvolupament i la validació d'un sistema de tractament d'aigües residuals avançat -un biorreactor de membranes ceràmiques, sostenible i competitiu- amb la finalitat d'implantar-ho en EDAR tant municipals com a industrials i pretén, en la seua primera fase, recuperar aigua per a reg en agricultura. El seu valor diferenciador és que la matèria primera de les membranes parteix de residus agroindustriales.\nPer a arribar a aquests objectius l’EDAR d'Aledo representa un espai idoni per al projecte, doncs l'activitat econòmica principal d'aquesta localitat és l'agricultura i es troba en una zona amb escassetat d'aigua, per la qual cosa la necessitat de reutilització està més que justificada.\nCal destacar que Múrcia, entre les províncies més castigades per la sequera a Espanya, és una de les regions capdavanteres en reutilització d'aigua d'Europa. En l'actualitat arriba a reciclar el 99% de l'aigua.\nPer la seua banda, ESAMUR, entitat de sanejament responsable de l’EDAR d'Aledo, recolza i promou iniciatives innovadores en el sector de l'aigua, especialment aquelles que aporten solucions a la problemàtica de la sequera aplicant principis de l'economia circular.\nEl projecte internacional, que té ja més de dos anys de vida i que conclourà a l'agost de 2018, es troba actualment en la seua fase de validació. El MBR REMEB està avui instal·lat a Aledo, on s'estan duent a terme assajos per a assegurar un òptim rendiment del sistema.\nLa iniciativa, cofinançada pel programa de recerca i innovació de la Unió Europea Horitzó 2020, amb l'acord de subvenció nº 641998, està composta per 11 socis internacionals: el líder del projecte FACSA, l'Institut de Tecnologia Ceràmica ITC-UJI, l'empresa d'enginyeria francesa IMECA PROCESS, la consultora de Xipre ATLANTIS, l'enginyeria noruega BIOWATER, el Consell de Cambres de Comerç de la Comunitat Valenciana, el laboratori castellonenc de recerca i projectes de medi ambient IPROMA, el Centre Ceràmic italià CENTRE CERAMICO, el Centre de Recerca ceràmica de Turquia SAM, la Universitat Antonio Nariño de Colòmbia i l'Entitat de Sanejament i Depuració d'Aigües Residuals de la Regió de Múrcia, ESAMUR.


Arbúcies impulsa el pla “La comunitat t’ajuda i tu ajudes a la comunitat” | NacióBaixMontseny\nArbúcies impulsa el pla “La comunitat t’ajuda i tu ajudes a la comunitat”\nL’Ajuntament concedeix ajudes d’urgència a canvi de treballs per millorar el poble\nper NacióBaixMontseny , 24 de setembre de 2012 a les 15:00 |\nCada vegada hi ha més famílies necessitades per culpa de la crisi econòmica Foto: Jordi Purtí\nLa profunda crisi econòmica que s’està vivint al nostre país ha portat a moltes famílies a situacions desesperades, que no tenen sortida en la conjuntura actual. Persones que estaven portant una vida relativament còmode han perdut la feina i es troben evocades a demanar ajuda per poder fer front a les necessitats més elementals, com pagar el rebut del llum, del gas o de l’aigua. Això ha obligat a molts ajuntaments a impulsar els recursos que gestiona la regidoria de serveis socials.\nL’ajuntament d’Arbúcies no és una excepció. Amb una taxa d’atur alta, Arbúcies ha hagut de buscar solucions imaginatives per tal d'evitar que els seus veïns més necessitats es quedin a l’estacada. "Ja fa temps que estem afrontant aquest tipus de situacions", explica Jaume Salmeron, tinent d’alcalde d’Arbúcies i responsable de l’àrea d’Atenció a les persones. "Hem trobat una sortida que permet atenuar alguns dels problemes més urgents, aconseguint que qui demana solucions es pugui sentir útil a la comunitat".\nLa resposta d’Arbúcies ha estat fer les donacions indispensables, però a canvi de treball per a la millora del poble. "No volem establir una compensació per hores, sinó per feines concretes", recalca Salmeron. "És a dir, si a una persona se l’ajuda amb 50 euros, se li demana que faci una tasca petita per a la comunitat, com pot ser pintar o arreglar un banc o que netegi una sala".\nEn els últims mesos s’han donat ja almenys 10 casos d’arbuciencs i arbucienques que han rebut quantitats oscil·lants entre els 30 euros i els 200 per tal de fer front a pagaments urgents i primaris, i que a canvi han realitzats treballs comunitaris. Alguns, s’han integrat per unes hores en un grup de jardiners, han col·laborat en el trasllat de materials, han pintat espais urbans com el Pont Vermell, la tanca perimetral de les pistes de petanca, les tanques de la piscina municipal, han reparat rajoles trencades en alguns carrers o polígons, com al carrer de la Riera o al polígon de Cal Xic, o edificis i espais públics com algunes actuacions al cementiri municipal, i moltes altres tasques de millora del poble segons les seves capacitats.\nLes ajudes no es reparteixen de forma aleatòria. Tot el contrari. Cada cas és estudiat pels responsables de Serveis Socials de l’ajuntament per poder determinar quina és la millor solució. "El que és evident és que hi ha casos desesperats que requereixen d’una ajuda immediata perquè hi ha nens petits pel mig o per evitar mals irreparables", afegeix Salmeron. "I, no ja com a regidors sinó com a persones, hem de fer el que puguem. Però també té sentit que no sigui d’una forma totalment gratuïta".\nMentre dura l’activitat, l’assegurança d’accidents municipal cobreix els danys personals dels treballadors i la RC els danys materials.\n"La filosofia del projecte pretén crear una corresponsabilitat entre ciutadania i comunitat. La comunitat t’ajuda i tu ajudes a la comunitat amb diferents actuacions que la milloren", conclou el responsable d'atenció a les persones de l'Ajuntament d'Arbúcies.\nSocietat, atur, ajudes, economia, socials, ajudes socials


3Hàbitat i comportament\nJohn Edwards Hill, 1974\nEls ratpenats borinot s'anomenen així degut a la seva mida, que és semblant a la dels borinots. Els exemplars adults pesen entre 1,7 i 2 grams, i mesuren entre 29 i 33 mil·límetres. Els ulls sovint estan amagats pel pelatge, i les seves boques contenen 28 dents amb les dents incisives especialment llargues i estretes. El pelatge pot ser marronós o gris part superior del cos, mentre que el ventre és més clar, encara que les ales i el patagi són fosques.\nCap petit, amb un crani abrupte sense processos postorbitals o crestes supraoccipitals. En ambdós sexes la cresta sagital és visible. L'os zigomàtic és prim però complet.\nOrelles grans (entre 9 i 10,2 mm), amb un trague gairebé la meitat de la mida de l'orella.\nLes femelles tenen mugrons al pit i a l'àrea púbica. Aquests últims es creu que són vestigials i no estan desenvolupats completament.\nEls ratpenats de nas porcí prefereixen viure en coves de roca calcària de boscos pluvials tropicals per niar en llocs càlids. Encara que no són sociables, les coves poden ser compartides entre 100 individus. S'alimenten principalment d'aranyes i petits insectes, caçant la presa mentre volen.\nSón actius entre l'albada i el vespre, però sobretot durant els moments de foscor. Volen a una distància de màxim 1 km des de la cova, però no defensen el seu territori. S'orienten per ecolocalització a través de sons d'alta intensitat i freqüència constant.\nEncara que hi ha poca informació sobre l'aparellament i la reproducció d'aquests ratpenats, se sap que crien un cop l'any entre finals d'abril i maig, parint un sol nadís. Durant el temps que viuen dins la cova, les cries es troben enganxades a la mare, i quan aquesta surt a la recerca de menjar es queden sols a dins.\nL'esperança de vida real es desconeix, encara que es pensa que és de 5 a 10 anys, basant-se en la dels altres ratpenats.\nEl ratpenat borinot és considerat una espècie vulnerable, amb només 5100 individus registrats. Les poblacions de ratpenats estan disminuint degut a l'activitat humana en coves, alterant d'aquesta manera el seu hàbitat.\nADW AnimalBase BioLib EOL GBIF IN ITIS MSW NCBI\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Ratpenat_de_nas_porcí&oldid=28642631»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 22 nov 2021 a les 14:03.


MONZ�, ESPIN�S, DETALLS\nSobre dos escriptors i un munt de detalls.\nMonz�. No he vist l�exposici� Monz� (a Arts Santa M�nica, Barcelona, fins a l�11 d�abril), per� n�he llegit el cat�leg (Monz�. 'Com triomfar a la vida', editat per Galaxia Gutenberg), que explica segons quines coses d�aquest escriptor que fins els que n�hem llegit absolutament tot no sab�em pas. Si hi ha un fil narratiu que corre al llarg d�aquest volum ha de ser l�atenci� obsessiva del Monz� als detalls quotidians de la vida (s�hi reprodueix, per exemple, un fragment d�un article en qu� parla de com un bar determinat ha canviat els gla�ons de sempre per uns de petitons que s�encongeixen al whisky al cap de poc i amb cada glop han de ser escopits com si fossin pinyols d�oliva). Aquest escrutini constant de l�entorn ha marcat (de la mateixa manera que l�han marcada trenta mil coses m�s) tota la seva obra, que �s internacional, irreductible i terminalment irreverent. El que el llibre no diu, perqu� no toca, �s que fins i tot el Monz� ha hagut d�aguantar la part que li ha tocat de cr�tics bufats, de comentaristes c�smicament necis i d�autors que, per b� que no li arriben ni a l�enfranc de la sabata, no dubten a dir-li que segons ells, no escriu com cal.\nEspin�s. El dia 4, el mateix en qu� vaig acabar el llibre sobre Monz�, el convidat especial al programa Cel obert de R�dio 4 va ser Josep Maria Espin�s, que acaba de treure un llibre nou ('I la festa segueix'). En comptes de limitar-se a contestar les preguntes del presentador, l�Espin�s es va esplaiar i ens va donar �a tots els que l�escolt�vem� una mena de classe magistral. Tothom, deia l�Espin�s, est� condemnat a escriure a la seva manera, sigui quina sigui. Un autor que vol franquejar el propi llindar estil�stic acabar� fent l�ase, per b� que guanyi molts premis. Per aix�, va rematar l�Espin�s, ell �en considerar que sempre escriu el que ha d�escriure i punt� mai no ha vist la necessitat d�apuntar-se a cap capelleta; i com a resultat (hauria pogut afegir) ha estat bescantat per tots els que ho han fet. Tal com li ha passat al Monz�.\nDetalls. Amb qui l�Espin�s tamb� t� en com� una atenci� ins�lita als detallets de la vida. Com si �nascuts tots dos al can seixanta pol�tic i social que ha estat Catalunya al llarg del segle vint; i envoltats com estaven per tot d�opinadors professionals que s�omplien la boca de t�pic rere clix� rere lloc com�, ara des d�una trinxera ideol�gica ad�s des d�una altra; i en adonar-se que formaven part d�una cultura que mai no havia gaudit de prou normalitat per ser donada per descomptada tots dos haguessin decidit limitar les seves opcions a l�observaci� minuciosa de la realitat real: als gla�ons que suren al got que tenen davant. I s�n precisament ells i escriptors com ells que han ajudat a fer que la literatura catalana sigui entre les menys presumides i alhora m�s ambicioses del continent. Com cansen, per contrast, les homilies pomposes que ens regalen tants autors �i em ve al cap algun nom angl�s� que escriuen en les lleng�es que tanta gent encara s�entesta a considerar importants.


Una ferreteria de proximitat, per la llar i per al professional de la fusta.\nEn la nostra botiga tenim més productes dels quals t'imagines i si ens demanes alguna cosa que no tinguem, t'ho aconseguim en un temps record.\nPerò el que més tenim en Ferreteria Verlin de Cadena 88 és professionalitat, som grans experts en ferreteria que t'aconsellen i assessoren com ningú sobre producte, reparacions o instal·lacions que hagis de realitzar tu mateix.\nEns tens a un pas i estem al teu costat per ajudar-te.\nServei còpia de claus.


Com que el coronavirus va afectar tan durament Itàlia en pocs dies, és possible que la Xina tingui molts casos més que el que declaren? 2020\nCom que el coronavirus va afectar tan durament Itàlia en pocs dies, és possible que la Xina tingui molts casos més que el que declaren?\nLa Xina no té raons de mentir sobre això perquè no volen que el virus circuli a la població. Les cobertures només difonen la malaltia.\nLa meva parella està a la província de Hebei, ja que fa set setmanes que està en quarantena, i només ara comencen a relaxar-se una mica. Tinc la informació de primera mà,\nLes xifres tant a la Xina com a Itàlia són força similars, hi ha una progressió similar dels casos i l’aparent taxa de mortalitat a Itàlia (però a les primeres fases Xina també va tenir una mortalitat molt més alta) es deu parcialment a motius coneguts (Itàlia té una població molt més envellida), en part degut a la manera en què es comptabilitzen les morts relacionades amb Covid-19 (corregim gran quantitat de tàpiques post mortem), en part degut al fet que els nostres metges no coneixen gaire bé la malaltia i, parcialment, a causa de raons per determinar-se.\nSí, és possible, i el fet que la Xina hagi rebutjat l’ajuda d’un grup de metges nord-americans i uns 100 milions de dòlars, una mica d’allò ho fa. Haurien d’haver acceptat un grup americà i un grup europeu, un grup rus, un grup de l’OMS, etc. Però no ho van fer. La seva raó era que "Els americans ho fan només per comprendre millor la malaltia" (o paraules a aquest efecte), la qual cosa no és una excusa vàlida.\nNo, la situació a la Xina no és pitjor del que denuncien.\nLa Xina ha tancat 13 dels seus hospitals temporals fa 5-10 dies.\nAquí teniu el nombre de casos nous cada dia des del 3 de març.\n3 - 128 de març\n4 - 120 de març\n5 de març - 143\n6 - 146 de març\n7 - 103 de març\n8 - 46 de març\n9 - 45 de març\n10 - 20 de març\n11 - 31 de març\n12 - 25 de març\n13- 23 de març\nLa taxa de mortalitat és del 4% a la Xina. Si s’amaga la gent que s’esta infectant, la taxa de mortalitat seria més elevada.\nTaxa de mortalitat% = (persones mortes formen el virus / nombre infectat pel virus) x 100\nSi el nombre de persones infectades sigui baix, hi hauria una mortalitat més elevada. Matemàtiques bàsiques.\nLa Xina no necessita mentir quan més o menys no faci cap diferència. Molt és, per tant, per què mentir i criticar-se com si els mitjans de comunicació i l'ONG occidental no tinguessin prou condemna a la Xina. Inicialment, hi va haver una cobertura de l'alcalde de Wuhan que va crear les infeccions massives a Wuhan, però les seves raons havien de ser perdonades. Va creure que Wuhan podia gestionar el covid-19 com la grip que no afectés l'ecomonia de Wuhan, però només quan va veure el poder destructiu del covid-19, llavors es va equivocar i va demanar disculpes pels seus errors.\nEl motiu d’Itàlia o d’algunes nacions occidentals en la ràpida propagació del covid-19 és la seva cultura i pràctica de petons i contactes molt tancats entre persones a diferència de les tradicionals, els xinesos no s’abraçaven ni es besen. La incapacitat per aïllar la gent sense acusacions d’obstrucció o restriccions en drets i llibertats humanes també són les causes. Al món musulmà, les causes són a la mesquita quan els musulmans resen i s’abracen mutuament a la Germandat. El pitjor és que, quan els musulmans piadosos porten la covid-19 a la mesquita, no van a buscar tractament, ja que els jura Déu, que tots els esdeveniments al lloc de Déu (mesquita) són cosa de Déu i si haurien de morir per culpa d’aquest, aniran al cel.\nSegons la meva opinió, les persones dels seus 70 anys s'estan fent estranyes, ja que pot semblar que la gent jove només pot tenir un virus lleu, però poden donar-li a gent gran com Mary an Me, on podria ser greu. dels virus més estranys que he presenciat, ara podria estar en regnes de fantasia. però qui sap!\nPuc viatjar a Phuket i Krabi el 5 de març a causa d'un coronavirus? Quines són les mesures preventives i correctores adoptades per diferents països (com els EUA, el Regne Unit, l’Índia i la UE) per contenir el coronavirus Wuhan Flue? Per què els mitjans de comunicació semblen fer tot el possible per provocar el pànic sobre el coronavirus? ¿No s’adonen que molta més gent ha estat morint per grip i pneumònia?El Regne Unit intenta implicar que salvar la vida durant el coronavirus sacrificant els més vulnerables com els vells i els malalts? Com creus que serà la conversa de coronavirus a partir dels 30 dies a partir d’ara, a finals de març del 2020?


L’educació emocional a l’aula | FEDAC Santa Coloma L'educació emocional a l'aula - FEDAC Santa Coloma\nL’educació emocional a l’aula\nCada vegada més, el nostre dia a dia està marcat per les presses, els horaris, la feina, etc. Ens hem parat a pensar com ens sentim davant d’aquest ritme de vida? Com gestionem l’angoixa de no arribar a temps a les tasques diàries? I com fem sentir als altres?\nSaber expressar i gestionar com ens sentim, què ens ha pogut provocar aquest sentiment, entendre que totes les emocions són necessàries, acceptar-nos a nosaltres mateixos/mateixes, són conceptes clau que desenvolupem i treballem transversalment a les aules.\nL’educació emocional és un dels pilars fonamentals de la nostra acció educativa. Per afavorir un desenvolupament global dels alumnes/as, no ens hem de fixar només en els aspectes curriculars de les diferents matèries, sinó que el clima emocional i la gestió de les emocions són cabdals per a un bon desenvolupament acadèmic i personal.\nAcceptar els errors i la frustració, empatitzar amb els sentiments i emocions dels altres, tenir una bona autoestima i autoconcepte personal, treballar les habilitats socials, són objectius que defineixen algunes de les activitats que hem realitzat aquest trimestre a les aules de l’escola per treballar l’educació emocional. Així doncs, seguirem apostant per activitats que ajudin als nostres alumnes/as a desenvolupar la seva intel·ligència emocional, afavorint i proposant situacions educatives on els alumnes/as puguin ser autors i creadors del seu procés d’aprenentatge i del seu creixement personal – emocional.


Lignod 2017: Els 20 millors lloguers de vacances, cases de vacances i apartaments de lloguer a Lignod - Airbnb Lignod, Vall d'Aosta, Itàlia\nsituat al centre de l'antic llogaret típica de la Vall d'Aosta, xalets de pedra acuradament decorades en estil local, càlid i acollidor, habitació principal amb sostres alts i bigues de fusta, ideal per a les persones que realment estimen la pau.\nedifici històric situat al centre del poble vell i petit, Periasc, a 3 km de camí a Champoluc, el principal centre d'Ayas Vall. Aquesta vall està situat als peus del gran Monte Rosa Muntanyes grup amb la seva glacera i molts quilòmetres de pists d'esquí, amb enllaços a altres dues valls, la vall i la vall de Gressoney Alagna. La Muntanya Rosa Serralada Group és un gran terreny per a qualsevol tipus d'activitat muntanyes pujant al llarg de tot l'any. L'edifici està molt ben posicionada, a 100 metres. a partir d'un esquí de fons pist molt professional, a 100 metres. des d'una pista molt agradable al bosc es pot caminar a Champoluc tant a l'estiu com a l'hivern. 100 mt. De l'edifici hi ha, estació d'autobusos per a la vall de connexió circular, una gasolina i una botiga de menjar, fantàstica carn local. No obstant això, l'edifici és molt tranquil i ben protegit de qualsevol tipus de soroll i del vent en cas de mal temps.\nChampoluc, Aosta, Itàlia\nPeriasc Ayas (AO), Vall d'Aosta, Itàlia


Jazz Club de Nit a Ràdio Sant Vicenç 90.2 FM: de setembre 2019\nPrograma 379: Jaume de Viala, M. Wingfield & G. Husband i Akku Quintet, dimecres 25 de setembre de 2019\nDoncs dir-vos que el divendres passat 20 de setembre vam inaugurar l’onzena temporada del Jazz Club La Vicentina a l’auditori del Molí dels Frares i que va ser tot un èxit de músiques i públic, gaudint amb la proposta musical d’aquests dos germans que tant s’estimen Catalunya, Víctor i Juan de Diego. Varem celebrar amb ells el seu 25è aniversari i el nostre 11è amb un auditori ple de gom a gom, amb els nostres habituals aficionats i alguns de nous que també van venir a gaudir d’aquesta música que tant ens apassiona, el Jazz.\nDoncs avui farem un programa temàtic amb tres projectes súper actuals, encabits però en la fusió del rock suau i espurnes de Jazz. Podreu escoltar el projecte de Jaume de Viala, “Sonoritat de 1000 miralls”, en una magnífica edició en format llibre de cartolina gruixuda. També podreu escoltar el disc “Tor & Vale” de Mark Wingfield & Gary Husband, disc editat per Moonjune Records de l’amic Leonardo Pavkovik. I finalment, el treball dels Akku Quintet anomenat “Depart”, grup suís de jazz minimalista enviat via internet de ja fa dies, i aquesta setmana de nou amb un micro conte de Teresa Tuset car tenim a la Carme de la Fuente de vacances.\nDoncs comencem amb les músiques del programa d’avui, res a veure amb les de la setmana passada, coses que fem aquí, al Jazz Club de Nit, així és que us proposo escoltar un treball força íntim, bàsicament allunyat del món del Jazz però on hi intervenen músics d’aquest entorn com aviat escoltareu. Disc que em va enviar l’amic Dusan Jectovic, ell també a l’entorn de Moonjune Records i que ha ajudat i produït aquest projecte de músiques d’una formació anomenada “Celobert Màgic” que allà pels anys 80s feia un rock-progressiu amb temes preciosos i molt ben trenats. Sigui aquest el meu homenatge a la seva preciosa música i als músics que hi ha col·laborat. Obriu les oïdes a la diversitat amb...\n“SONORITAT DE MIL MIRALLS”\nJaume de Viala\nEnregistrat i mesclat per Jose Cattaneo als Aclam Records entre el 2017 i el 2019, Barcelona\nProduït per Jaume de Viala i Dusan Jectovic.\nJaume de Viala: guitarres elèctrica i clàssica, percussions\nDusan Jectovic: guitarra elèctrica i guitarra acústica 12 cordes\nJudit Cucala: veu solista i cors\nXavi Reija: bateria\nDavid Marroquin: baix i fretless bass\ni al piano, Álvaro Gandul i Vasil Hadzimanov comparteixen els 22 temes...\nÁlavaro Gandul: piano i teclats (1,2,3,5,6,7,8,9,12,14,15,18)\nVasil Hadzimanoz: piano i teclats (4,11,13,16,17,19,20,21,22)\nPablo Selnik: flauta travessera (2,3,4,6,7,8,9,10,13,15,19,20,22)\nOriol Madurell: percussions (1,2.3,6,8,13,15,19,20,21)\nRobindro Nikolic: clarinet (17,20,21,22)\nJordi Bonell: guitarra elèctrica (10)\nKamal Mussallam: Oud àrab (20)\nDavid “SAM”: piano (10)\nBernat Hernández: fretless bass (10)\nJuanito Makandé: percussions (10,20)\nTrissi Hernández: percussions (2)\nSalvador Avià: bouzouki (2) i lletrista\nRoger Conesa: saxo tenor i clarinet (8,15)\nArranjaments a càrrec de Jaume de Viala i alguns companys més.\n«La música de Celobert Màgic traslladada al segle XXI» (segons la visió d’un dels antics guitarristes del grup, Jaume de Viala).\nAixí s’anomenava la banda a la qual Jaume de Viala va pertànyer al llarg de tota la seva existència (des de finals de 1979 fins a mitjan 1983). Salvador Avià va ser en el seu moment l’artífex de Celobert Màgic, ja que va aportar la majoria dels integrants i era el principal compositor de les peces. També n’era el lletrista. En Jaume també va compondre uns pocs temes i en alguns casos van arribar a compartir la composició. En els temps actuals, seguint la il·lusionant iniciativa de l’antic guitarrista de «reinventar» les antigues cançons tenint clar que, malgrat tot, s’havia de conservar l’essència (a la qual cosa contribueix el fet que la vocalista, Judit, sigui l’original de Celobert Màgic), sí s’ha assolit un estil més progressiu i de fusió, en poder utilitzar tot luxe d’instruments elèctrics i acústics. Ara aquest repertori ja no té la sonoritat folkie de fa dècades, sinó que s’endinsa en territoris musicals híbrids, en les fronteres del rock progressiu, el jazz i la world music. Esforç titànic el d’aquest àlbum que finalment ha esdevingut un treball innovador que pot despertar curiositat entre els fanàtics de noms llegendaris com King Crimson, Steve Hackett o, situant-nos en clau catalana, entre nostàlgics de l’Ona Laietana. Les idees musicals expressades són fresques i dinàmiques, entregades amb economia brillant on mai manquen d’ànima i convicció. Cada cançó té entitat pròpia i única, augmentada per interpretacions que són brillants en substància, eficiència i cohesió. Gràcies a Dusan Jectovic per ajudar en la producció alhora que amb la seva magistral aportació com a guitarrista. Ell també, va ser qui em va enviar el disc, primer per Internet i després físicament a casa.\nUs proposo escoltar alguns temes seguits, i que seran...\n4.- Quan (Salvador Avià) 2m03s\n6.- Setembre cristal·lí (Salvador Avià) 2m50s\n11.- Jardins estranys i ombrívols (Jaume de Viala) 0m54s\nDoncs no em digueu que no han sigut precioses les músiques que acabem d’escoltar. Sí, ja ho sé, no és Jazz lo que acabem d’escoltar, però és un projecte que em sembla que mereix ressò, el minso que jo li pugui fer des d’aquí, i també com agraïment a la tasca de tots els implicats. I com que el programa d’avui va en l’ona del rock-progressiu i finalment jazz minimalista, doncs que em sembla que la selecció que he fet dels temes d’aquest projecte on hi ha 22 temes i alguns d’ells molt ben cantats per la Judit, doncs crec que ha estat una bona selecció. El primer tema “Quan” és de Salvador Avià, de l’original del 1982, déu n’hi do, i amb Jaume, Dusan, Vasil, Pablo, David i Xavi, en un tema que ens recorda les músiques de King Crimson quan aquests feien temes així de delicats. Després hem escoltat “Setembre cristal·lí”, també preciós per com de cristal·lines sonen les guitarres i càlida la veu de Judit, també amb sonoritats de finals dels 70s del rock més progressiu però quan feien aquestes delicades composicions. Tot i que entremig han tingut un esclat més rítmic, el tema s’ha mantingut amb un tempo mig suau adequat per acompanyar la preciosa melodia. Tema aquest del compositor Avià del 1980 amb Judit, Jaume, Dusan, Álvaro, Pablo, David, Xavi i Oriol. El darrer i curtet tema “Jardins estranys i ombrívols”, original de De Viala del 2017, té un marcat tempo ja dels inicis, a la vegada que una preciosa melodia a càrrec de la guitarra d’en Jaume i amb Dusan, Vasil, David i Xavi. Preciós i curtet tema que ha acabat aquesta primera sessió.\nSeguim amb un altre preciós tema d’en Salvador Avià i Jaume de Viala, anomenat....\n15.- Setembre cristal·lí al Fuji Nevat (S. Avià & J. De Viala) 3m35s\nDoncs aquest és un tema original del 1981 on hi participen Jaume, Dusan, Álvaro, Pablo, Roger, David, Xavi i Oriol. La guitarra elèctrica inicial, delicada, i els arpegis de l’acústica han donat pas a la preciosa melodia, tot això encara a tempo delicat, però ben aviat canviaran les tornes i el tempo viu, amb melodies clarament orientals, les del Japó més llunyà, apareixen barrejades amb el ritme trepidant. Doncs això, que col·laborar en mostrar-vos aquest projecte tot i no ser del món del Jazz em sembla prou adequat tot i que en aquest tema, déu n’hi do l’esperit de Rock-Simfònic-Progressiu que hi ha, força ben situat en el context de les músiques que després vindran.\nI acabarem aquest projecte amb els temes següents...\n13.- Tercet del teu adéu (S. Avià) 2m00s\n20.- Extractes de la llunyania mediterrània (J. De Viala) 2m48s\nDoncs el primer tema és, era, un original de Salvador Avià del 1981, i déu n’hi do l’esperit que ja tenia de la més fervent actualitat aleshores, relacionada amb els temes més delicats de King Crimson, i ara recordo els discos “Island” “Lizard” i demés, i tot gràcies a la meravellosa flauta del Pablo Selnik entre els altres companys. I hem acabat amb un original de Jaume de Viala del 1978, on de nou la flauta ens situa en els països més orientals de la mediterrània, amb els ritmes i melodies aràbigues, amb la guitarra espanyola fent el contrapunt mediterrani proper. Un tema preciós “parit” el 1978 per líder i ànima d’aquest projecte que ha aparegut, renovat i interpretat per alguns dels millors músics de l’escena actual catalana, molts d’ells relacionats amb el món del Jazz i d’altres en el del Jazz-Rock-Progressiu, que per això l’heu escoltat alhora també perquè té una sonoritat actual i ha estat fet amb tot l’amor per recuperar de l’oblit els qui van fer aquesta preciosa música allà pels anys 70s 80s del segle passat, els “Celobert Màgic”, amb músics com Jaume de Viala, Salvador Avià, Judit Cucala, Oriol Madurell i Patrici Hernández afegint-s’hi David Donat, Roser Valdivieso i en Lluís. Doncs això, que aquí queda el meu homenatge a aquells precursors.\nDeixem aquest projecte tan deliciós i ara sembla un bon moment per a escoltar el micro conte de Teresa Tuset.\nGràcies Teresa per com sempre ens ho expliquis i per la teva dinàmica vital.\nI sembla que ara toca.... Si voleu escoltar jazz-rock i demés meravelles ja sabeu que podeu entrar al web de www.moonjunrecords.com i veure el catàleg extens d’aquesta editorial dirigida pel Leonardo Pavkovic, qui m’envia des de Nova York les seves novetats i que evidentment en aquest programa posem de tant en tant. Una abraçada Leonardo i gràcies pel teu suport.\nSeguim amb més música, i ara també amb algunes de delicades, les del disc de Moonjune anomenat....\n“TOR & VALE”\nMark Wingfield & Gary Husband\nEditat per Moonjune Records el 31 de juliol de 2019\nGravat per Jesús Rovira, amb l'assistència de Gerard Giner, als estudis La Casa Murada, Banyeres del Penedès, Catalunya, el 19 de maig de el 2019.\nProduït per Mark Wingfield.\nMesclat i masteritzat entre febrer i maig de 2019 per Mark Wingfield a Heron Island Studio, Cambridgeshire, Anglaterra.\nProducció executiva de Leonardo Pavkovic per MoonJune Records.\nMARK WINGFIELD, guitarra, efectes sonors\nGARY Husband, piano acústic\nTotes les composicions de Mark Wingfield excepte els temes 4, 5 i 7 que van improvisar espontàniament Mark Wingfield i Gary Husband.\nUn veritable trobada d'esperits, “Tor & Vale” mostra la notable química entre dos extraordinaris intèrprets, el guitarrista Mark Wingfield i el pianista Gary Husband. Una joia d'interacció matisada i rara potència, aquesta sessió íntima desborda de brillants intercanvis de preguntes i respostes i una dramàtica exploració de rubatos entre els intrèpids improvisadors. "Aquest enregistrament captura i reflecteix l'entusiasme mutu i el tipus de compatibilitat fàcil que trobem entre nosaltres que va estar present en tot moment durant les sessions", ha assenyalat Husband. "Res d'això es va sentir forçat o semblava requerir molt esforç en absolut. Simplement va succeir, tal com ho escoltes.\nGravat a La Casamurada, un espaiós estudi ubicat en una granja del segle XII a Catalunya, a una hora de Barcelona, Tor & Val es compon de cinc composicions evocadores de Wingfield i tres peces purament improvisades, com el suggerent tema que titula el projecte de més de 16 minuts, cosa que li dóna una gran importància a l'espai i descobreix que els dos esperits afins estan oberts en tot moment. "Tan aviat com vam començar a tocar, estava clar que hi havia una connexió musical instantània allà i una voluntat d'obrir-se i explorar realment", va dir Wingfield.\nEscoltem ja alguns dels seus temes tot i situant-vos en l’entorn musical d’un determinat minimalisme i per això relaxades músiques, com aquest primer tema anomenat....\n1.- Kittiwake (M. Wingfield) 7m24s\nDoncs tot i ser només dos músics amb una combinació no gaire freqüent de guitarra elèctrica amb efectes i un piano de cua, déu n’hi do quina meravella de música que ens han ofert. Aparentment sembla que la guitarra així hauria d’estar acompanyada per un teclat i efectes també, però el que sí és cert que el resultat final no hauria estat així de tant maco i delicat. Trobo què és una combinació perfecte i la música obtinguda així ho testifica. La guitarra de Wingfield, al qual ja hem escoltat al Jazz Club de Nit en programes dedicats exclusivament a Moonjune, tampoc és que exageri massa la seva transformació sonora i sí se situa en una sonoritat distorsionada però amb un so final força càlid. Husband ha fet una molt bona feina tot i acompanyant-lo, marcant el ritme, però també ha brillat en la seva interpretació solista. Ambdós són molt bons músics i sobretot en aquest estil del jazz rock progressiu, tot i estar aquest tema i projecte encabit en un esperit bàsicament minimalista.\nI això que us diré o podreu llegir al blog, ha estat extret de la pàgina web del disc:\n"Vam començar la sessió amb les peces compostes i les coses van sortir tan bé que quan vam arribar a les peces improvisades sentim que no hi havia necessitat de discutir com abordar-les". Husband va explicar que la naturalesa intuïtiva d'aquesta sessió de Tor & Val ha estat part del seu modus operandi durant anys. "Realment tinc l'hàbit exasperant d'escoltar la instrucció inicial o algun tipus de pla, només per ignorar-per complet i deixar que l'instint i la intuïció es facin càrrec", va dir. "M'encanta el procés conversacional i instintiu per crear el seu propi camí i presentar-se a través de nosaltres".\nI aquesta és la pàgina web del disc:\nEscoltem ara el tema també del guitarrista britànic, anomenat...\n8.- Vaquita (M. Wingfield) 5m48s\nDoncs ens hem tornat a trobar amb una altra tema força íntim amb la sonoritat electrònica de la guitarra i l’acústica i profunda del piano, parella aquesta excepcional per no gens habitual. La perfecte compenetració es palpa a l’ambient i així va ésser en l’enregistrament a la Casa Murada, lloc i espais magnífics per calma i relaxació adequades per fer qualsevol tipus d’enregistraments, però potser més en aquests. Els clams de la guitarra, que són com crits continguts, contrasten amb la calma del piano, aconseguint ambdós músics que ens quedem escoltant-los tot i gaudint per la proposta, per la música tan particular i personal, la d’aquest guitarrista anglès que tantes vegades hem posat en aquest programa quan els hem fet dedicats a Moonjune Records. Tot i la calma comentada, el tema té un ritme inherent, té un tempo contingut, té un Groove, té un moviment més marcat quan Husband acompanya que quan ha fet el solo, que també hi és, però.\n"La nostra àmplia gamma de punts de referència musicals comuns vol dir que vam poder realitzar alguns viatges improvisats", ha afegit Wingfield. "Gary és un gran intèrpret i jo coneixia el seu treball amb el piano, de manera que sabia que podia sortir del format improvisat de jazz habitual i fer referència a molts mons musicals diferents. Sabia que hi havia un potencial real per fer una cosa així amb ell, però no tenia idea per endavant que la sessió aniria tan bé o que podríem comunicar-nos musicalment al nivell que ho vam fer ".\nI acabem aquest projecte amb un altre tema força impactant, anomenat....\n6.- Tryfan (M. Wingfield) 9m36s\nUn tema aquest iniciat pel guitarrista i compositor dels temes que hem posat, car els que varen improvisar, tot i ser molt interessants depassen els temps que tenim assignats a la ràdio, o sigui que us recomano mirar d’adquirir el treball via internet a la pàgina que us he comentat abans. Doncs Wingfield ha iniciat de nou el tema tot i impressionant-nos per la seva contundència a base de clamps i gemecs, que ben bé n’hi per gemegar per com va tot plegat en tots els àmbits de la vida, de la societat. Husband ha desenvolupat un magnífic solo a piano amb una gran energia i tempo alhora que mestria interpretativa, la d’aquest pianista no massa conegut en el món del Jazz “convencional”, i ho poso entre cometes, i que també hem escoltat en d’altres projectes de l’editorial del Leonardo Pavkovik. Un tema llarg de 9 minuts i mig on ells dos han desenvolupat el tema inicial amb sengles improvisacions. I ja ens ha dit el guitarrista com va anar tot plegat a la sessió d’enregistrament. I com devia anar en els temes de total improvisació, temes un dels quals dura més de 16 minuts, com s’ha comentat a l’inici d’aquest projecte. Wingfield és un guitarrista que ha begut de les fonts del rock-progressiu amb músics com Allan Holdsworth i John McLaughlin, entre d’altres, i ara per ara amb un llenguatge i so força personals. Husband mateix va tocar amb aquests dos monstres de la guitarra, el primer tristament desaparegut fa un parell d’anys.\nI acaben dient què:\nEl guitarrista britànic britànic amb visió de futur està remodelant el so del seu instrument a través de la seva sèrie d'enregistraments impressionistes durant l'última dècada. "La interpretació de la guitarra de Wingfield és misteriosa, majestuosa i ardent per torns", va escriure la revista Guitar Player mentre All About Jazz explicava: "Wingfield fa que la seva guitarra cridi, canti i plori per pietat enmig de les notes titil·lants" i Music That Matters simplement el va anomenar un "Xaman de sis cordes amb ales i improvisació".\nDeixem aquest magnífic i delicat projecte que per començar ha estat força adequat en aquest programa d’avui, totalment allunyat del de la setmana passada, aquell, encara més allunyat en el temps que aquest, que és de lo més actual i divers, musicalment parlant. I és que aquí a Jazz Club de Nit ens agrada sorprendre-us amb diversitat de músiques i projectes.\nDoncs i ara ja per acabar aquest programa d’avui, força especial, us proposo escoltar una mica de Jazz minimalista encabit en el projecte....\nEditat per 7dmedia de Trey Gunn\nMichael Gilsenan, saxo\nMaja Nydegger, teclats\nMarkus Ischer, guitarra\nAndi Schnellmann, baix elèctric\nManuel Pasquinelli, batería\nTotes les composicions de Manuel Pasquinelli\nI dir-vos que al blog us posaré la pàgina web del grup:\nEl conjunt de jazz minimalista suís Akku Quintet acaba de treure el seu quart àlbum "Depart" mitjançant el segell 7dMedia de Trey Gunn, amb el bateria de SONAR Manuel Pasquinelli fundador del Akku Quintet. El famós escriptor Sid Smith va dir: "Millor conegut pel seu treball en l’escena minimalista suïssa del post-rock amb SONAR, les composicions de Pasquinelli tenen una dimensió gairebé cinematogràfica que abasta estats d'ànim agredolces i moments de desenvolupament del drama". La banda té la seva seu a Suïssa, des d'on dispensen un groove minimalista de jazz amb gran efectivitat. Des dels seus primers concerts el 2011, la banda ha guanyat cada vegada més atenció internacional (gira per Amèrica del Nord a la tardor de 2018). El seu àlbum debut "Stages of Sleep" va sortir al maig de 2013 (Morpheus Records). El quintet posà després les diferents fases del so a la seva música. Després del seu aclamat àlbum de 2015 "Molècules", Akku Quintet varen treure el seu tercer disc "Aeon" el 2017. A l'octubre de 2018, la banda va realitzar una gira per Canadà i els Estats Units. El seu quart àlbum, "Depart", és el primer en sortir amb el segell 7dMedia de Trey Gunn (King Crimson, Security Project).\nEscoltem ara la seva música, que després hi haurà més explicacions de qui són i què fan....prepareu-vos a escoltar una delícia de tema...\n3.- Breeze (M. Pasquellini) 3m44s\nDoncs ja heu pogut escoltar que seguim amb el tarannà del projecte anterior. Una preciosa i delicada composició de Pasquinelli que ens ha corprès per la seva calma i quasi com una meditació. I com les notes llargues primer del teclat i després del saxo han anat omplint l’espai sonor amb un tempo i ritme marcat per la base rítmica, amb espurnes de notes soltes repetitives per la guitarra. El baix elèctric ha omplert de profunditat l’escena sonora ja acompanyat pels cops a la caixa del baterista i compositor. Una delícia de tema per a començar aquest projecte minimalista, com sembla que avui és tot el programa. Espero que encara estigueu per aquí.\nManuel diu: "Hem triat “Depart” com a títol de l'àlbum perquè descriu molt bé el sentiment i esperit general de l'àlbum. Jo diria que en comparació amb els nostres àlbums anteriors, 'Depart' és més progressiu i expressiu. Crec que es pot escoltar un to de desenvolupament en tots els temes. La cançó principal 'Depart' apareix en un estat d'ànim valent i al mateix temps dubtós i misteriós, interpretada amb molta alegria. 'Depart' va ser la millor paraula per descriure l'estat d'ànim d'aquesta cançó i l'àlbum en general". El nou àlbum dels Akku Quintet encara té un toc minimalista, però escoltareu més moments amb les qualitats solistes dels membres del grup. És un àlbum colorit i poderós d'una banda ben sintonitzada. Gravat en viu a l'estudi del 16 al 19 d'abril de 2018, les composicions van ser escrites per Manuel Pasquinelli. Manuel diu: "Vam gravar l'àlbum en 4 dies. Totes les cançons van ser interpretades 'en viu a l'estudi ', tocant tots junts com una banda. Assagem i desenvolupem la música en poc temps però en fases d'assaig intens i algunes actuacions en viu".\nI seguim amb un altre tema que també ens deixarà força impactats, si es pot dir que el minimalisme impacat....\n2.- Made in China (M. Pasquinelli) 7m36s\nDoncs déu n’hi do per quins diferents estats d’ànim ens han fet passar aquests magnífics músics. Primer els sons esotèrics “made in china” amb les campanetes tot i situant-nos clarament en l’entorn, i després ja amb la guitarra elèctrica repetitiva i baix elèctric donant-li el suport harmònic. Tot plegat arriba a un estat on només escoltem reiterativament al saxo mentre els altres companys l’acompanyen sense haver marxat de Xina. Ara bé, la irrupció de la guitarra en el més pur estil del Jazz-Rock-Progressiu és força impressionant. Un solo magnífic d’en Markus que ens torna a situar en un estat de calma i relaxació tot i retrobant els primers moments d’aquest “made in china”. El guitarrista segueix tibant del carro i els companys segueixen recolzant-lo rítmicament. Minimalisme mitjançant el Jazz-Rock-Progressiu, cosa de la qual no n’estem massa acostumats en aquest programa. Espero que ho gaudiu com a novetat que és i que hàgiu obert les oïdes el suficient per encara estar per aquí.\nI en Sid Smith ens diu..."El grup es connecta i s'uneix, però roman constantment en moviment, mantenint un equilibri i gràcia quasi de ballet que construeix hàbilment els temes i afegeix línia a línia, notes llargues i sonores. Encara que cada un per si sol pot ser molt poca cosa, quan es combinem, creem una cosa gran, forta i duradora, alguna cosa substancial i memorable".\nPer acabar, Manuel té això per a comunicar: "El meu objectiu és impartir un estat d'ànim específic a l'oient. No és una història concreta, sinó un estat d'ànim i una progressió amb condicions i colors canviants per a submergir a l’oient. I espero que pugueu escoltar els temes de l'àlbum diverses vegades i descobrir-hi coses noves i mirar-la i escoltar-la amb un enfocament i perspectiva diferent cada vegada".\nI cada dia podeu anar a la Cocteleria Campari Milano on s’hi fan concerts de jazz i demés meravelles, a diari. I també al Sinestesia que hi ha prop de la plaça del Centre a Sants, on cada dia s’hi fan concerts de diversitat d’estils.\nI ja acabem el programa d’avui amb el tema que titula el projecte, el magnífic..\n4.- Depart (M. Pasquinelli) 10m52s\nDoncs amb quin tema hem acabat el programa d’avui. Ens han tornat a situar en diferents estadis musicals durant aquests quasi 11 minuts, passant primer per reiteratives incursions del saxomi la guitarra, fins a trobar-nos amb una situació encabida en el més pur avant-garde on el saxo ha desenvolupat tot un reguitzell de sonoritats de lo més free, i tot això per sobre del substrat de la base rítmica en permanent estat d’interacció. En Michael Gilsenan en estat pur avant-garde mostrant-nos el seu saber. L’estat posterior de calma ha anat desenvolupant-se fins arribar a uns moments màgics a càrrec no se sap gaire de quin instrument que de manera repetitiva ens va impregnant el nostre cervell. Tot plegat va agafant uns aires eteris, de sons estratosfèrics, creixent en potència i persistència, desenvolupant a la vegada espurnes diverses de sons amb el saxo i ja arribant mica a mica al final, seguint però amb el ritme marcat fins el final definitiu, ja relaxat i delicat. Quin tros de tema per acabar el programa d’avui.\nBé doncs ja hem acabat el programa d’avui dedicat a projectes diversos, primer recordant el que van fer els “Celobert Màgic” als anys 70s 80s del segle passat, tornat a recuperar i enregistrat de nou gràcies a la producció de Jaume de Viala i Dusan Jectovic, anomenat “Sonoritat de mil miralls”. Després hem escoltat un projecte editat per Moonjune Records amb dos dels seus referents, Mark Wingfield & Gary Husband, anomenat “Tor & Vale” per acabar com ho hem fet amb la sorprenent proposta dels Akku Quintet i el seu “Depart”, i aquesta setmana de nou amb un micro conte de Teresa Tuset.\nDoncs res, que us recordo que aneu a veure jazz en directe a llocs com Jazz Club La Vicentina, La Traska Truska, Jamboree, Jazzsi, 23 Robadors, Guzzo, New Fizz, Nova Jazz Cava, Campari Milano, JazzMan, Big Bang, La Farola, el Maki, etc, etc, i que mireu d’adquirir discos, els d’aquest programa i els dels músics de tots els programes de Jazz Club de Nit.\nPrograma 378 - Dedicat a Jordi Lliuret. Kenny Burrell, Grant Greene i Wes Montgomery, dimecres 18 de setembre de 2019\nMolt bona nit a tothom comencem l’onzena temporada de Jazz Club de Nit a Ràdio Sant Vicenç, la quarta temporada de Jazz Club de Nit a Ràdio Abrera i la tercera temporada de Jazz Club de Nit a Ràdio Molins de Rei, amb un programa de Jazz per a vosaltres que us agrada el Jazz, com deia el nostre amic Cifu. A ell li dediquem el programa avui i cada setmana que el fem, o sigui que un petó ben gran Cifu. Aquí Miquel Tuset i Mallol qui us parla, presenta i realitza aquest programa i com sempre amb les novetats de músics i editorials.\nAbans de parlar del què i com d’aquest programa us recordo també que comencem la onzena temporada al Jazz Club La Vicentina i ho farem de nou al Molí dels Frares. Com sempre, la trobada és a les 22h, l’entrada és gratuïta i patrocina l’Ajutament de Sant Vicenç dels Horts. Esperem que amb el nou consistori puguem seguir amb la mateixa programació, que jo crec que sí. Tindrem als De Diego Brothers, amb Víctor de Diego, saxo tenor; Juan de Diego, trompeta; Abel Boquera, orgue Hammond i Caspar St. Charles, bateria. Ens hi veiem.\nI com que tot sol tenir una història al darrera....\nResulta que un gran aficionat al Jazz, Jordi Lliuret, ens va deixar el juny del 2018. Havia recopilat gran quantitat de material en format vinil i per descomptat en CDs. La seva cosina, Marta Sugrañes aleshores regidora de l’anterior govern municipal de SVdH es va fer càrrec de tot plegat i no va saber què fer-ne amb tant de material, i com que sembla que jo sóc el Miquel del Jazz a Sant Vicenç, doncs va pensar que jo me’n podria fer càrrec; així és que em va trucar perquè ho anés a recollir. Vaig portar una bossa d’un súper, pensant-me que del material només me’n portaria uns quants CDs. La meva sorpresa va ser majúscula quan vaig veure les més de quatre caixes, d’aquelles de fruita, plenes de CDs i un parell, plenes de revistes de Jazz, “Cuadernos de Jazz”, “Jaç”, etc, i de rock, com per exemple el “Vibraciones”. Vaig començar a mirar els discos i vaig al·lucinar. No sé quants de Miles Davis, de Wes Montgomery, de guitarristes, pianistes, saxofonistes, trompetistes, i un llarg etcètera que en arribar a cas vaig comptabilitzar en més de 400CDs, alguns copiats de biblioteques de la Diputació, cosa que jo també he fet de tant en tant. Li vaig a dir Marta que faria un programa dedicat a ell. De fet, podria fer molts programes amb tots els seus discos, però com que en aquest programa ens dediquem quasi totalment a presentar-vos les darreres novetats, doncs de moment faré aquest primer programa, com a reconeixement per la seva tasca i afició, amb la seguretat de fer-ne alguns més. O sigui que aquest programa el dediquem al gran aficionat al Jazz que va ser en Jordi Lliuret i també músic aficionat.\nEl programa d’avui anirà dedicat als guitarristes, que tant li agradaven al Jordi, o sigui que dels discos de guitarristes n’he escollit a tres dels que també m’agraden molt a mi, de format i estil més clàssic, que també toca de tant en tant. O sigui que escoltareu a Kenny Burrell en el seu “Guitar Forms”, a Grant Green en el “Feelin’ the Spirit” i a Wes Montgomery en el “Willow weep for me” i començarem la temporada amb un micro conte de Teresa Tuset.\nComencem doncs ja amb les músiques i amb el....\nEditat per Verve el 1965\nEnregistrat entre el 1964 al Webster Hall i 1965 als Van Gelder Studios\nProduït per Creed Taylor\nKenny Burrell - guitarra\nJoe Benjamin - contrabaix\nGrady Tate - bateria\nWillie Rodriguez - conga\nI la Orquestra amb\nArranjaments i dirigida per Gil Evans amb\nKenny Burrell – guitarra\nJohnny Coles i Louis Mucci - trompeta\nJimmy Cleveland i Jimmy Knepper - trombó\nAndy Fitzgerald - flauta i trompa\nRay Beckenstein - flauta alt, flauta i clarinet baix\nGeorge Marge - corn i flauta anglesos\nRichie Kamuca - saxo tenor i oboè\nLee Konitz - saxo alt\nSteve Lacy - saxo soprano\nBob Tricarico - saxo tenor, fagot i flauta\nRay Alonge o Julius Watkins - trompa\nBill Barber - tuba\nRon Carter - contrabaix\nElvin Jones i Charlie Persip - bateria i percussió\n“Guitar Forms” és un àlbum del 1965 de Kenny Burrell, amb arranjaments de Gil Evans. No obstant això, la presència de l'orquestra d'Evans és una cosa enganyosa, ja que apareix en només cinc de les nou pistes de l'àlbum; el més ambiciós dels temes del disc és el "Lotus Land" de gairebé 10 minuts. Tres pistes són temes de blues clàssic interpretats pel Combo, i hi ha un tema que Burrel interpreta a guitarra solo, el "Preludi # 2" de Gershwin. En el CD hi ha diverses preses alternatives de tres dels seus temes, dos dels quals seran els que escoltareu ara mateix.\nUs proposo escoltar un parell de temes amb tots els aires del Jazz i del blues clàssic..\n2.- Terrace Theme (Joe Benjamin) 4m09s\n10.- Downstairs (Elvin Jones) 4m11s\nDoncs ja veieu de quina manera hem començat, recuperant l’essència del Jazz a través de les arrels del Blues. El primer tema de Joe Benjamin ha estat un blues més en l’ona Jazz que el darrer de l’Elvin Jones més en la línia del blues clàssic amb aires rítmics més vius, els que donarien pas al futur rock&roll de gent com Chuck Berry entre d’altres. El primer més modern que el segon, sí, però l’heu escoltat primer per ésser menys rítmic, que són coses que es fan en aquest programa. En ambdós temes hem pogut escoltar la magnificència del so Burrell tant reconeixible per sonoritat, pauses, fraseig i delicada interpretació. I sí que hi ha guitarristes magnífics a la història del Jazz, però aquest és un dels que més m’ha agradat des de fa temps; els que vindran estan al mateix nivell, no us preocupeu. Elvin Ray Jones ja sabeu que va ser un baterista de jazz nord-americà de l'època post-bop. Va mostrar interès per la bateria de ben jove, veient les bandes de circ marxant per la casa de la seva família a Pontiac, Michigan. Podríem dir que va ser “el bateria” de John Coltrane. Joseph Rupert Benjamin va ésser un contrabaixista de jazz nord-americà. Nascut a Atlantic City, Nova Jersey que va tocar amb nombrosos músics de jazz d’alt perfil. Al principi de la seva carrera va tocar a les grans bandes d'Artie Shaw, Fletcher Henderson, Sy Oliver i Duke Ellington.\nI acabarem aquest magnífic disc de Kenny Burrell amb un tema on hi participa tota la Big Band amb els arranjaments del gran Gil Evans. El tema serà el conegut...\n7.- Greensleeves (tradicional) 4m12s\nTot i començar-lo delicadament i a guitarra solo, la reconversió rítmica ha estat increïble i l’arranjament magnífic. I és que la base rítmica està composta per Ron Carter i Elvin Jones, que són paraules majors. I per parlar dels més coneguts, d’entre els vents tenim a Steve Lacy i Lee Konitz, d’altres grans mestres. El tema agafa brillantor amb la improvisació del mestre Burrell a la guitarra, amb tota una demostració de bon gust interpretatiu i llenguatge jazzístic del més alt nivell. La secció de vents també ha fet una gran aportació tot just abans de tornar a introduir la melodia, i ja acabant el magnífic tema. Recordeu que John Coltrane en va fer la primera i per això reconeguda versió d’aquest tema tradicional anglès compost als voltants del segle quinze, i diuen les males llengües que per el rei Enric VII d’Anglaterra per a la seva amant i futura reina, Anna Bolena. Coltrane la va enregistrar en el seu “Africa Brass” també a mode de Big Band amb l’Elvin Jones també a la bateria. El concepte “modal” desenvolupat per Davis i ell mateix hi era present en aquest magnífic disc del genial John Coltrane.\nDeixem aquest disc i seguirem amb més música de guitarristes, els que més l’hi agradaven al Jordi Lliuret, sense oblidar a Miles Davis del qual en va arribar a adquirir 37 en format CD.\nAbans però us proposo escoltar el micro conte de Teresa Tuset.\nGràcies Teresa per la teva sempre original aportació i sentit del ritme, aquesta vegada però mitjançant la veu d’una cantant de Blues.\nSeguim amb la música i ara us proposo escoltar alguna música del disc de Grant Green....\n“FEELIN’ THE SPIRIT”\nEditat per Blue Note BST 84132\nEnregistrat per Rudy Van Gelder el 21 de desembre de 1962 a N.J.\nProduït per Alfred Lion\nReeditat per EMI el 2005\nGrant Green, guitarra\nButch Warren, contrabaix\nBilly Higgins, bateria\nGarvin Masseaux, pandereta\nAquest és un magnífic disc de Green amb temes amb un contingut rítmic contingut, un tema més viu i un parell de balades, tots menys un, tradicionals de la música americana. La més profunda de les balades és el preciós “Deep River” encabida en el sentiment més bluesy. També el Gospel “Nobady knows the trouble I’ve seen”, aquest, tema tradicional cantat tantes vegades a les esglésies evangelistes americanes. El “Sometimes I feel like a motherless child” és també un tema encabit en el mateix context. El tarannà rítmic d’aquest tema, presumeixo jo de dir que el devia fer Herbie Hancock, el qual, i no gaire més tard faria el seu disc amb temes com el “Cantaloupe Island”. “Joshua fit the battle of Jericho” segueix el mateix tarannà rítmic que el tema anterior, o sigui que hauré d’escollir-ne un dels dos. “Go down Moses” és un altre dels temes escoltats en entorns Gospel, però aquí la versió feta per Green i els seus companys és molt més propera a l’entorn jazzístic. Finalment el tema més vital, tot i que no massa és la divertida “Just a closer walk with three”. A LP original però, no hi hagué la balada “Deep River”, que recordeu aquest és la reedició en compacte feta per EMI d’aquest disc de Blue Note.\nSom-hi doncs amb les músiques d’aquest disc, i ho farem amb el tema...\n5.- Sometimes I feel like a Motherless Child” (tradicional) 9m01s\nDoncs alguns de vosaltres potser notareu aquest tarannà rítmic que Herbie Hancock va fer amb el “Watermelon Man” i el “Cantaloupe Island”, salvant les distàncies, que n’hi ha és clar. I és que Hancock va fer el seu “Taking Off” amb el “Watermelon” alguns mesos abans d’enregistrar aquest disc amb en Grant Green, o sigui que potser sí que el concepte rítmic d’aquest tema i d’altres el devia aportar el mateix Hancock. El tempo però és sensiblement més pausat. I dir-vos que el “Cantaloupe Island” va ésser enregistrat el 1964 encabit en el disc “Empyrean Isles”.\n"Sometimes I Feel Like a Motherless Child" (o simplement "Motherless Child") és un espiritual negre tradicional. Es remunta a l'era de l'esclavitud als Estats Units. Una interpretació primerenca de la cançó es remunta a la dècada de 1870 pels Fisk Jubilee Singers. Com moltes cançons tradicionals, té moltes variacions i s'ha gravat àmpliament. La cançó és una expressió de dolor i desesperació, ja que transmet la desesperança d'un nen que ha estat arrencat dels seus pares. Segons una interpretació, el cant repetitiu de la paraula "sometines, de vegades" ofereix una mesura d'esperança, ja que suggereix que almenys "a vegades" no em sento com un nen sense mare. Tot i que les paraules de pena es poden interpretar literalment, alternativament poden ser metafòriques. El "nen sense mare" podria ser una persona esclavitzada separada i anhelant la seva terra natal africana, el seu cònjuge, pares, germans o fills dels quals pot haver estat separat en el procés del tràfic, o una persona esclavitzada que pateix estant-se "molt lluny de casa". Richie Havens va realitzar una interpretació històrica de la cançó, retitulada "Freedom (Motherless Child)", el 15 d'agost de 1969 inaugurant el festival de Woodstock.\nParlant del tema, dir-vos que el sentiment de pena hi és en la mateixa melodia i harmonia típica dels negres espirituals, que per això aquest disc es diu com es diu “Feelin’ The Spirit”, “Sentint l’Esperit”, sentint l’ànima. Tema interpretat magistralment pel líder en la melodia i posterior solo que ens ha tornat a meravellar. De la mateixa manera ho ha fet el llavors força jove Herbie Hancock amb un solo ple de melancolia i sentiments, alhora que farcit d’un fort contingut rítmic, tot i el tempo contingut. Després de Hancock, Grant Greene hi ha tornat de nou amb un solo magistral amb licks repetitius que ens han enganxat. El tema de nou i final. Magnífica interpretació de tots plegats sense oblidar la base rítmica amb Butch Warren i Billy Higgins.\nAcabem aquest projecte amb un altre dels tradicionals, l’anomenat..\n4.- Go down Moses (tradicional) 7m27s\nAquest és un altre espiritual negre que cantaren els Fisk Jubilee Singers. Els Fisk Jubilee Singers eren un conjunt afroamericà a cappella, compost per estudiants de la Universitat Fisk. El primer grup es va organitzar el 1871 per recórrer i recaptar fons per a la universitat. El seu primer repertori va consistir principalment en espirituals tradicionals, però també va incloure algunes cançons de Stephen Foster. El grup original va recórrer el camí del ferrocarril subterrani als Estats Units, a més d'actuar a Anglaterra i Europa. Més tard, grups del segle XIX també van recórrer Europa. El 2002, la Biblioteca del Congrés va honrar el seu enregistrament de 1909 de "Swing Low, Sweet Chariot" en afegir-lo en el Registre Nacional d'Enregistrament dels Estats Units. El 2008 van ser guardonats amb una Medalla Nacional de les Arts.\nPerò sabeu què va ser el “El ferrocarril subterrani”?. Al blog us en penjaré els detalls que segur ja coneixeu.\nVa ser una xarxa de rutes secretes i cases de seguretat establertes en els Estats Units a principis i mitjans de 1800, i utilitzades per esclaus afroamericans per escapar als estats lliures i Canadà. Va ser promogut per abolicionistes i d’altres simpatitzants de la seva causa. El terme també s'aplica als abolicionistes, tant blancs com negres, lliures i esclavitzats, que van ajudar als fugitius. Diverses altres rutes van portar a Mèxic, on es va abolir l'esclavitud, o portaven a l'estranger, fora mar “overseas”. Una ruta d'escapament anterior que corria cap al sud cap a Florida, llavors una possessió espanyola (excepte 1763-1783), va existir des de finals del segle XVII fins que Florida es va convertir en un territori dels Estats Units el 1821 (posar fi al refugi segur per als esclaus escapats va ser la raó principal per la qual Florida va canviar de nacionalitat). No obstant això, la xarxa ara coneguda generalment com “el ferrocarril subterrani” es va formar a finals del segle XVIII. Va córrer cap al nord fins als estats lliures (en 1776 no hi havia estats lliures) i Canadà, i va créixer de manera constant fins que va començar la Guerra Civil. Una estimació suggereix que pel 1850, 100,000 esclaus havien escapat a través del "Ferrocarril".\nAquest és un negre espiritual que cantaren els Fisk Jubilee Singers i relaciona\nun tros de la Biblia, (on Déu li diu a Moisès què ha de fer per portar els jueus lluny del domini del faraó) amb l’esclavitud als Estats Units. Llavors Israel formava part d’Egipte, i parlant de “Going to Egipte” vol dir “Going down”, vol dir esclavitud, també “going down the river”, el Mississipi, anant riu avall trobaràs l’esclavitud. Mentre que “Going away from Egipte” vol dir “Going up”, anar cap a munt, cap a la llibertat.\nI parlant del tema: segur que heu escoltat aquest espiritual mante vegades, i la versió que hem escoltat ha presentat el tema original al principi i al final, mentre que entremig hem pogut escoltar la mestria de les improvisacions de Grant Green primer, les de Herbie Hancock després, per tornar-hi el líder i guitarrista tot i abans de tornar-hi amb la melodia del tema. Dos mestres improvisant amb el tarannà rítmic ja comentat abans que ens recorda que Hancock havia fet ja el “Watermelon” i que dos anys després faria el “Cantaloupe”, i us ho torno a dir perquè em sembla evident la seva aportació en aquests temes i ritmes.\nDeixem el disc de Grant Green i ja acabarem el programa amb un disc de Wes Montgomery a qui també en Jordi Lliuret s’estimava tant.\n“WILLOW WEEP FOR ME”\nEditat per Verve el 1969\nEnregistrat a Half Note l’agost de 1965 a New York\nProduït per Esmond Edwards\nWes Montgomery, guitarra\nWynton Kelly, piano\nClaus Ogerman: arranjador, director d'orquestra\nWes Montgomery (6 de març de 1923 - 15 de juny de 1968) fou un guitarrista de jazz nord-americà. Montgomery era conegut per una tècnica inusual d’agafar les cordes amb el costat del polze que li atorgava un so distintiu. Va treballar sovint amb els seus germans Buddy i Monk i amb l’organista Jimmy Smith. Els enregistraments de Montgomery fins al 1965 estaven orientats al hard bop, el soul jazz i el post bop, però cap al 1965 va començar a enregistrar àlbums instrumentals més pop que van tenir èxit principal. El seu estil posterior de guitarra va influir en la fusió de jazz i l'esmooth jazz.\nI ara parlant d’aquest àlbum....\nPoc després de la mort sorprenentment primerenca de Wes Montgomery, Verve va rebuscar als magatzems oblidats i va treure algunes cintes addicionals de les sessions en viu de “Smokin' at the Half Note” amb la secci rítmica del “Kind of Blue”, Wynton Kelly, Paul Chambers i Jimmy Cobb. I després, el productor Esmond Edwards va fer una cosa controvertida: encarregar a Claus Ogerman, que doblés els arranjaments de vent i metall en quatre pistes: la melodia del títol, "Portrait of Jennie", "Oh! You Crazy Moon” i "Misty". Els crítics ràpidament es van abalançar sobre Verve, la indústria de l’entreteniment va respondre donant-li un Grammy a l'àlbum, i el tema es va tornar discutible quan les posteriors reedicions de les quatre pistes van esborrar les noves llistes d'acompanyament. No obstant això, en general, Ogerman va fer una bona feina; els seus arranjaments són subtils i, en el cas de la cançó principal que titula el disc, oscil·lants, amb les flautes afegint respostes efectives dins de les declaracions del tema de Montgomery. "Impressions", per estrany que sembli, es va quedar sense modificar, potser a causa del seu ritme vertiginós, i aquest clàssic només ha estat reeditat moltes vegades com el millor exemple de Montgomery en el seu període Verve. "Surrey with the Fringe on Top" i una versió alternativa de "Four on Six" (amb una mala edició tallant el solo de Kelly en ple vol, cosa inaudita) també estan lliures de orquestracions. En qualsevol cas, el que escoltareu, banyat pels vents o no, és el Wes Montgomery més madur, excel·lent, que s'estén per complet amb una confiança increïble en la seva oïda i tècnica en tot moment, experimentant de tant en tant amb dispositius d'efectes electrònics suaus. El so és estranyament tènue i superficial en el LP, la qual cosa és sorprenent ja que l'àlbum Smokln' va sonar molt bé. Aquí nosaltres el tenim en format CD, el del Jordi Lliuret.\nDoncs el disc dura més de 45 minuts amb tres precioses balades, un parell de temes a tempo mig, i els dos darrers francament fast, o sigui que n’hi ha per triar, però com que aquest és el darrer disc del programa no ens adormirem amb les balades, o sigui que podreu escoltar el tema que titula l’àlbum, arranjat per Claus Ogerman i amb els vents afegits a posteriori, en el magnífic...\n1.- Willow Weep For Me (Ann Ronnel) 7m44s\nDoncs segons el Richard S. Ginell els arranjaments estan prou bé, i a mi també m’ho semblen, tot i pensar que la van cagar ben cagada, que els temes ja tenien la seva vida pròpia. El Grammy li van donar al disc per ésser pòstum o per fer callar els crítics. Aquestes sessions es van recuperar dels enregistraments en viu al Half Note d’aquí que fessin el “Smokin' at the Half Note” tot i que originalment el varen titular com Wynton Kelly Trio & Wes Montgomery, d’on es va tornar a editar tot plegat amb les alteracions comentades abans i la més greu la de tallar el solo de Wynton Kelly en el “Four on Six” que per descomptat no posaré, i és que fa fressa escoltar el muntatge barroer. Sembla increïble. Aquest tema és però originàriament una magnífica balada, i així la han interpretat moltíssims músics i cantants femenines com Billie Holidat, Ella Fitzgerald, etc, i també interpretada de manera instrumental. Ann Ronnel en va fer també la lletra, la d’un estàndard de Jazz de forma AABA a 4x4, composta el 1932. Quasi res. Wes va optar per afegir-li el tempo més viu i així és que hem pogut escoltar un magnífic tema a tot swing, amb una de les millors bases rítmiques de la història i per descomptat que de la època i moment, el del concert al Half Note. La mestria de Wes tocant la guitarra al 1965 era total, així com la seva maduresa interpretativa i personal, havent assolit els nivells més alts. Malauradament ens deixà de manera sobtada tres anys després. Els vents si donen un color sí, però sense ells hauria estat autèntic, de veritat. Un llarguíssim solo del líder que finalment retroba la melodia principal per així acabar el tema.\nSeguim amb un altre dels temes que no es varen arranjar a posteriori, tema a tempo una mica més viu, i que serà el magnífic tema dels súper coneguts Richard Rodgers i Oscar Hammersteim II, música i lletra, respectivament...\n4.- The Surrey with the fringe on top (Rodgers & Hammersteim) 5m26s\nLa idea era buscar l’original sense retallar-ne la durada, però el que va passar és que en el directe i abans que s’acabi el tema, l’speaker del local va intervenir parlant dels músics, i així és que això és el que van escapçar. Gran tema de Rodgers car aquí no hi ha lletra, que de ben segur devia ser molt maca. I és que aquesta és una cançó composta el 1943 pel musical Oklahoma! essent-ne la segona en sortir a la palestra. Com moltes o quasi totes les cançons dels musicals, ben aviat va esdevenir un estàndard interpretat pels músics de jazz de l’època on cadascú li donaria el seu particular tarannà com va fer Wes Montgomery el 1965 en aquest memorable concert en directe, a tot swing que per això tenia la millor base rítmica del moment. Quin gust escoltar-lo net, sense els arranjaments afegits a posteriori, i sentir l’escalf dels aplaudiments del públic.\nUna altra meravella d’interpretació d’aquest memorable guitarrista que tant li agradava al Jordi Lliuret a qui mai li podré agrair prou el seu amor pel Jazz. De fet els agraïments són per la Marta Sugrañes que va pensar en mi per a guardar i difondre el llegat musical del seu cosí. Heu pogut escoltar el típic so de la guitarra de Wes tocant les cordes amb el dit gros de la mà dreta, mentre que amb el de la mà esquerra feia una mena de celleta. Una altra característica era tocar a la vegada cordes octavades aconseguint també un so molt personal. Els seus solos tocant les cordes individuals tenien també el seu segell personal per sonoritat un tan fosca però també pel seu magnífic fraseig i llenguatge jazzístic, el d’un autodidacta.\nBé, acabarem el programa d’avui dedicat a Jordi Lliueret amb el tema de John Coltrane súper fast i que potser per això no el varen fer arranjar, el magnífic i modern....\n2.- Impressions (John Coltrane) 5m06s\nQuin luxe de tema i què bé que l’hàgim pogut escoltar sencer tal i com es va enregistrar el 1965 en el Half Note de New York. "Impressions" és un estàndard de jazz compost per John Coltrane. Si bé Coltrane només va gravar la composició dues vegades a l'estudi, el 20 de juny de 1962 i el 6 de març de 1963, editats en el pòstum “Both Directions at Onze: The Lost Album”, la va gravar moltes vegades en viu, començant pel compromís que tenia amb els del Village Vanguard al 1961. Aquestes actuacions van produir la tercera pista en l'àlbum del mateix nom de 1963, així com altres dues versions disponibles a The Complete 1961 Village Vanguard Recordings. Existeixen almenys una dotzena de presentacions en viu en diversos àlbums en viu fins a 1965 i estem parlant de John Coltrane i aquest impressionant tema. La seva seqüència d'acords és idèntica a la del "So What" de Miles Davis (16 compassos de D Dòrica, 8 compassos d'Eb Dòrica i 8 compassos de D Dòrica) en el més pur estil modal. Les dues cançons s'originen de la versió d'Ahmad Jamal de 1955 del "Pavanne" de Morton Gould.\nI quina empenta que té aquest tema i quina li dóna el Wes en aquesta interpretació a tempo viu, quasi que més que el tema original. És clar, que en els molts enregistraments d’aquest tema en directe els tempos varen ser molt diversos. La melodia curta dóna pas a les improvisacions i que en aquest cas són exclusivament del genial guitarrista el qual ha desenvolupat una gran creativitat tenint en compte que estem parlant de tres acords i tres escales, com hem vist abans. La base rítmica està imparable bàsicament per contrabaix i bateria i quasi imperceptible el so del piano de Kelly. Algunes veus parlaren d’una no gaire bona relació aquell dia entre aquest i Montgomery, cosa que no sabem certament. La improvisació del genial guitarrista circulà des del solo directe a la corda fins els moments dels acords i també a les dues notes octavades, creació pròpia. En fi, un magnífic tema de Coltrane que Wes Montgomery va “clavar” en aquest concert en directe al Half Note de Nova York un dia del 1965, ja fa una estona.\nDoncs ja hem acabat el primer programa de la onzena temporada dedicat a un gran aficionat al Jazz que ens va deixar el 2018, en Jordi Lliuret. De nou agrair-li a Marta Sugrañes que em confiés el llegat del seu cosí Jordi i que sàpiga que està en les millors mans, en les millors oïdes i que aniré fent programes dedicats a la seva música.\nDoncs res, que us recordo que aneu a veure jazz en directe a llocs com Jazz Club La Vicentina, La Traska Truska, Jamboree, Jazzsi, 23 Robadors, Guzzo, New Fizz, Nova Jazz Cava, Campari Milano, JazzMan, Sinestesia, Big Bang, La Farola, el Maki, etc, etc, i que mireu d’adquirir discos, els d’aquest programa i els dels músics que fan Jazz, aquesta música tan minoritària i minoritzada pels mitjans, i si és de músics locals, millor.\nAbans d’acomiadar-me us recordo també que comencem la onzena temporada al Jazz Club La Vicentina i ho farem de nou al Molí dels Frares. Com sempre, la trobada és a les 22h, l’entrada és gratuïta i patrocina l’Ajutament de Sant Vicenç dels Horts. Esperem que amb el nou consistori puguem seguir amb la mateixa programació, que jo crec que sí. Tindrem als De Diego Brothers, amb Víctor de Diego, saxo tenor; Juan de Diego, trompeta; Abel Boquera, orgue Hammond i Caspar St. Charles, bateria. Ens hi veiem.\n▼ de setembre 2019 (2)\nPrograma 379: Jaume de Viala, M. Wingfield & G. Hu...\nPrograma 378 - Dedicat a Jordi Lliuret. Kenny Burr...