Ai, SÉGOLÈNE! - A la brasa i al caliu\nArribarà o no Ségolène Royal a presidenta de la República francesa? La resposta, d’aquí a unes quantes setmanes, però de moment ja podem fer servir, i en castellà, el clàssic llenguatge dels combats de boxa: “Fina estilista contra duro fajador” (Sarkozy).\nAi, Ségolène Royal! A molts, i potser també a moltes, francesos i no francesos, ens has robat el cor… Per la teva personalitat política, pel teu indubtable atractiu personal, per la teva independència de criteri, pel fet d’anar-te deslliurant de tots els entrebancs -i són tants!- que et posen pel camí, començant pels que ja vas vèncer amb contundència, els pesats elefants del teu propi partit. Aquells que -molt més masclistes que no pas d’esquerres- et deien: “I ara, qui tindrà cura dels nens?” (Laurent Fabius). O bé: “Vostè, quan ve als debats, sembla que ens llegeixi les seves receptes de cuina” (Dominique Strauss-Kahn).\nPerò, ara que ja ets candidata socialista oficial a la presidència de la República, se t’acumulen els problemes i per això comences a decaure a les enquestes. Ara, precisament, que Nicolas Sarkozy, el Sarko, també ja ha estat proclamat i ha posat la directa. Que si et fan declarar el teu patrimoni, el del teu company Hollande i el teu, que sou d’esquerres, sí, però prou instal·lats! Que si el teu portaveu, Arnaud Montebourg, es veu obligat a plegar per un mes -insòlita i sàvia decisió, Ségolène, la que has pres en aquest cas- per fer conyeta sobre l’Hollande a la tele. I l’última: t’indisposes amb el govern canadenc per atrevir-te a coincidir en públic amb allò que va dir, fa tants anys, el general De Gaulle: “Vive le Québec livre!”\nAi, Ségolène! Ser poc diplomàtica, segons com, forma part del teu encant. Per això una altra candidata a presidenta -o precandidata-, la tibada de la Hillary Clinton, no es vol veure amb tu quan va saber que t’havies trobat amb un dirigent de Hezbollah. Ho resistiran, tot plegat, els electors socialistes i d’altres que puguis anar pescant? Podran prescindir que, sovint, et col·loques al marge del teu PSF, perquè ets la parella del secretari general, però no et sents gens carn d’aparell?\nA mi, no cal que t’ho digui, m’agradaria que guanyessis. I no únicament perquè el Sarko -el “duro fajador” dels combats de boxa- és clarament de dretes i no el podem preferir a tu, “fina estilista”. M’agradaria que obtinguessis el cim del poder a l’Hexàgon per veure si ets capaç de contribuir a renovar no tan sols la política francesa, sinó l’europea i la global, que prou que ho necessiten.\nPerò, en cas que arribis, no et serà tan fàcil, Ségolène… Mira el Zapatero -i a tu mateixa et diuen “la Zapatera”– com s’ha de veure ara mateix, i és que només amb el tarannà no n’hi ha prou. Tu confies molt amb la democràcia participativa, però hauràs de demostrar-nos que tot plegat no és una estratègia mediàtica, sinó un afany de renovació real de moltes coses. De moment, ja t’has configurat, des de França, com una mena de nova Joana d’Arc.\n24 de gener de 2007 a les 4:41 pm\n…desitjo que sigui tant procliu a la independència amb els territoris que potser algun dia ha de governar (Còrsega, colònies encara colonitzades…) com és de sensible a la independència que no depen d’ella…\nAixí sí que m’agradaria, políticament es clar!, la tal Zapatereta, pq si ha de fer com el seu homòleg, anem llestos.\nMaria S ha dit:\n26 de gener de 2007 a les 12:33 am\nTan de bo sigui cert tot això, però sembla massa bonic per ser veritat… És que els polítics ja ens han decebut tant que ens costa creure que el perfil d’aquesta senyora sigui real…\nEstarem a l’espectativa… Mentrestant, Visca Ségolène! I gràcies al Joan Alcaraz per fer-nos retornar un bri d’esperança…\nRespon a Maria S Cancel·la les respostes


Jardins Vil·la Amèlia - Barcelona - Sarrià-Pedralbes - Pobles de Catalunya\nJardins Vil·la Amèlia\nJardins Vil·la Amèlia (Barcelona - Sarrià-Pedralbes - Barcelonès)\nBarcelona - Jardins Vil·la Amèlia (Foto: Albert Esteves, 2017)\nBarcelona - Jardins Vil·la Amèlia: L'Encantador de Serps (Foto: Albert Esteves, 2017)\nBarcelona - Jardins Vil·la Amèlia: Dríade (Foto: Albert Esteves, 2017)\nCarrer Eduardo Conde, 22 / Carrer Santa Amèlia\nAquests eren els terrenys de la Quinta Amèlia, de la família Girona (el nom del parc prové d'Amàlia de Vilanova, esposa d'I. Girona i Agrafel). S'inaugura l'any 70, decenni en el qual es projecten molts d'aquests equipaments a la ciutat.\nEls jardins, afectats des dels anys 30, varen ser expropiats als anys seixanta per fer un parc públic, a canvi d'edificabilitat a altres zones urbanes, perdent-se la gran casa d'estiueig dels Girona en el procés. A Sarrià, hi havia nombrosos jardins privats (dels Caputxins al Desert, dels Güell, Sentmenat, Alòs, Borràs, Rabassa, Pons...) projectats pels grans paisatgistes com Forestier o Rubió i Tudurí. J. Casamor emprèn, als 70, l'adaptació de l'espai, que té el centre en l'estany i el promontori amb mirador -on hi havia hagut una cascada- tot conservant l'arbrat antic.\nAl mig de l'estany, trobem la figura de bronze de la Dríade -nimfa protectora dels boscos- de Ricard Sala, una jove que es contorsiona en una dança, en equilibri en espiral sobre un peu, fixat en una peanya envoltada de vegetació. I també de bronze és L'encantador de serps, del belga Jules Anthone, del 1887. Va ser feta a Roma i comprada per l'Ajuntament de Barcelona a la Fira de Belles Arts de 1898. Abans tenía dues serps i es defineix per l'orientalisme del tema i el classicisme de l'estil. Hi havia hagut també l'escultura Banyant-se, de J. Martrus, perjudicada per actes vandàlics i retirada.


fallas - Festivitat de San Vicent Ferrer\nFestivitat de San Vicent Ferrer\nValència s'engalana per a ofrenar a Sant Vicent Ferrer.\nValència, com cada any, celebra durant el segon dilluns de Pasqua la festivitat de Sant Vicent Ferrer. És un dels patrons de la ciutat, qui li rendeix culte, homenatge i devoció cada any, a més de ser patró principal de la Comunitat Valenciana.\nPer a molts és, potser, el valencià més universal que ha existit mai, sent reconegut com la major font de miracles de l'Església i un dels teòlegs, intel·lectuals, polítics i filòsofs més influents de la seua època.\nDurant el diumenge previ a la festivitat de Sant Vicent i el mateix dilluns festiu, es posen en escena, en els carrers de València, els “milacres”, (representació realitzada en valencià per xiquets dels fets prodigiosos del sant). Estes representacions, dutes a terme per un total de catorze altars de la ciutat, són en vers, en la nostra llengua i protagonitzades totes per xiquets menors de 14 anys.\nCom a curiositat, l'altar més antic dels quals es munten data de 1561, sent tota una tradició de quasi cinc segles d'existència, i s'instal·la cada any al costat del Pouet de Sant Vicent.\nEl Dilluns al matí, partint de la porta principal de l'Ajuntament de València, es va celebrar l'Ofrena de flors a Sant Vicent Ferrer, fins a la Casa Natalicia (Pouet de Sant Vicent).\nOrdre de l'ofrena:\nAltar de l'Ángel Custodie\nConfraria de la la Canyada\nRegina de l'Ateneu Mercantil de València\nHonorables Clavariesas d'anys anteriors\nVan estar presentes les Falleres Majors de València 2016, Alicia Moreno i Sofia Soler, convidades per la festa dels Xiquets del Carrer Sant Vicent, i les Falleres Majors de València 2017, Raquel Alario i Clara Mª Parejo, que són les últimes convidades al festeig abans de les clavariesas de la ciutat d'anys anteriors i la del present any, Carmela Morell. També va desfilar enguany per primera vegada la "Regina dels Jocs Florals", Noelia Durban.\nFinalitzada l'ofrena, en la plaça de Tetuán, es va disparar una mascletá.


08/07/2020 Adam Majó\nMai en els darrers 40 anys la monarquia espanyola com a institució havia caigut en un desprestigi i deslegitimació semblants. No és només que les enquestes li donin un suspès inapel·lable, és la dificultat per seguir dissimulant el biaix ideològic a l’extrema dreta i la constatació general que les pràctiques corruptes són estructurals i de llarg abast. Ja només el nacionalisme espanyol més conservador tanca files entorn al rei d’Espanya. Fins i tot dins el PSOE -principal responsable de la operació de blanqueig democràtic de Juan Carlos Borbón- sorgeixen veus que s’atreveixen a reclamar públicament (en privat encara són més) que es reobri el debat sobre la forma de l’estat per passar, definitivament, de regne a república.\nParadoxalment, però, aquesta majoria antimonàrquica abassegadora, aquest despertar general de la consciència republicana que va molt més enllà de l’independentisme estricte, no es tradueix en grans campanyes i mobilitzacions ni en un moviment social unitari, sòlid i identificable. Pandèmia apart, la causa d’aquesta incapacitat per convertir una amplia opinió política de canvi en un moviment que empenyi decididament en aquesta direcció és, probablement, la intersecció entre aquest debat i un altre de prou conegut i recurrent: el de la concreció territorial de la república, o repúbliques, proposades. Dit d’una altra manera, el conflicte polític català és alhora la principal causa del diferencial entre la nota que es posa a la monarquia a Catalunya (2,2) i a tot l’estat (4.8), però és també el principal escull per construir un moviment que englobi partidaris de la catalana, de república, i de l’espanyola. Existeix una dificultat objectiva per confluir en la mateixa convocatòria persones i col·lectius que s’identifiquen amb les dues (o tres, si tenint en compte que d’estelades n’hi ha com a mínim un parell de versions) banderes republicanes al sud del Pirineu: l’espanyola tricolor i la independentista catalana.\nI no obstant, fer-ho, confluir els dos republicanismes en una campanya unitària amb tricolors i estelades barrejades i un sol lema: República!, a més de dignificar el record dels derrotats al guerra del 36, beneficiaria la causa republicana en el seu conjunt i hauria d’inquietar unicament als partidaris del règim del 78. Certament una imatge com aquesta podria donar aire al reformisme espanyol, als que creuen que una altra Espanya moderna i progressista és possible i desitjable. Alhora, però, una iniciativa així ajudaria a refer vincles entre els dos republicanismes, contribuiria a legitimar i a situar en peu d’igualtat les dues opcions i, en conseqüència, reforçaria el principal argument independentista dels darrers 10 anys: el dret a decidir (o d’autodeterminació, com preferiu).


Harry Potter en català -> Fanfictions -> La Crònica dels Tres Germans - 11: La vida es sueño, y los sueños, sueños son\nLa Crònica dels Tres Germans - 11: La vida es sueño, y los sueños, sueños son\nEnviat el dia 16/06/2014 a les 15:28:34\nÚltima modificació 16/06/2014 a les 15:28:34\n11: La vida es sueño, y los sueños, sueños son\nEs notava que era dilluns. Els alumnes de la taula de Gryffindor empastaven mermelada a les seves torrades en un desacosumat silenci i fent badalls, que s'encomanaven els uns als altres. Fins i tot la Lily callava quan tenia la boca la plena, cosa que era tota una novetat. Però només quan la tenia plena.\n—Doncs una de les noies noves d'ahir en realitat fa tercer —estava explicant en aquell moment—, va a la meva habitació.\n—Pobreta —va fer l'Albus.\n—Crec que s'ha perdut de camÌ al Gran Saló —va seguir ella—. Ha baixat davant meu però al segon pis ha girat a la dreta en comptes a l'esquerra. He estat a punt de dir-li alguna cosa, però després he pensat que seria més divertit així. El primer dia de Hogwarts no compta com a primer dia si no et perds almenys tres vegades abans de dinar.\n—Saps que ningú no t'està escoltant, oi? —la va advertir el James, però semblava que no li importés.\n—Jo l'any passat em vaig perdre tres vegades abans d'arribar a la primera classe. I parlo quan de quan ja portava dues setmanes a l'escola. A Atenes era més fàcil amb els diferents edificis i tot…\n—Nois —va interrompre-la la Rose, que acabava d'arribar amb uns pergamins a les mans—. Els horaris de tercer i cinquè.\nEn aquell moment la directora es va alçar per parlar des de la taula de professors.\n—Ara mateix els monitors de les seves residències us aniran repartint els horaris a tots, excepte als alumnes de sisè, que a les nou ja podran anar al despatx del seu tutor per escollir les assignatures que cursaran.\nDeu minuts desrpés els alumnes de Gryffindor se separaven; els de tercer per anar a Pocions; els de cinquè a Defensa Contra les Forces del Mal, i els de sisè al despatx del Neville. Però es van aturar quan l'Agatha McGonagall va entrar corrent al vestíbul per la porta principal, esbufegant.\n—Neville! —va exclamar en veure el professor sortir també del Gran Saló amb la directora—. L'hivernacle tres… jo… inc… foc!\n—Què? —va exclamar el Neville alarmat, però sense entendre res.\n—Hi ha un incendi! S'ha calat foc a l'hivernacle tres!\n—Oh, no! —va cridar ell, i per uns instants es va quedar parat.\nEs va mirar l'Agatha, la porta, els fulls que duia a les mans i, finalment, la directora.\n—Minerva, pot fer vostè la sessió d'orientació als nois?\n—Evidentment! —va cridar ella, agafant-li els papers de les mans i apremiant-lo—. Vés, vés, corre!\nEl Neville va marxar corrent i la McGonagall aleshores es va dirigir als Magatotis.\n—Esperin-me millor al despatx de direcció, doncs. La contrassenya és Nicholas Flamel.\nEls Magatotis van assentir, i quan van desaparèixer pel passadÌs, li va clavar una mirada a l'Agatha.\nL'Agatha estava molt distreta mirant una rajola del terra.\n—Era gairebé l'hora —va començar a murmurar—, i no se m'acudia res, i aleshores he vist els hivernacles, i una cosa a ha portat a l'altra, i llavors he recordat que…\n—Espera —la va tallar la McGonagall—. Has dit l'hivernacle 3?\n—Ssss —va comenÁar a respondre l'Agatha, i aleshores es va adonar del mateix que s'havia adonat la directora i es va portar les mans al cap amb la boca oberta—. Les mandràgores!\n—Tu ets idiota! —va bramar la McGonagall—. Ja estàs movent el cul per anar a rescatar mandràgores! Les plantes més cares de tota l'escola, va i els hi cal…\nVa haver de callar perquè els alumnes del vestíbul s'havien quedat escoltant-les. L'Agatha va aprofitar el moment per arrancar a córrer cap als hivernacles, mentre la McGonagall es posava escarlata de ràbia.\n—Weasley! —va cridar la McGonagall i, quan mig Hogwarts va contestar "Sí?" tímidament, va especificar—: Rose Weasley!\n—Aquí professora —va dir ella, alçant la mà amb pànic.\n—Ara tenien Defensa?\nLa McGonagall es va fregar el front.\n—Els faria res ajudar amb l'incendi, ja que no tindran classe?\n—Som de Gryffindor, professora —va respondre la Rose—. Generalment ens agraden els incendis.\n—Ja. Amb qui més tenien classe?\n—Amb els de Hufflepuff.\n—Enacara sort, s'apunten a tot i els agrada ajudar —va rumiar la professora—. Agafi a tota la classe i vagin als hivernacles, faci'm el favor. I siusplau, tinguin seny, no vull rebre queixes dels pares dient que ara em dedico a la crema de bruixes…\nL’aula de Pocions tenia els pupitres repartits de dos en dos. Els alumnes de Gryffindor i Slytherin de tercer, que hi tenien classe en aquell moment, eren imparells, per la qual cosa algú s’havia d’asseure sol. I quan allò passava, aquell algú era invariablement la Lily Potter. No entenia per què. Però si era la mar de simpàtica!\nAixí que quan l’Sloan Münn, va entrar a la sala tota suada i falta d’al·lè, la Lily li va cridar l’atenció ràpidament perquè s’assegués amb ella.\n—Nova! Eh, nova!\nL’Sloan va repassar l’aula amb la mirada, buscant algun pupitre buit que no fos al costat de la tarada que primer la cridava, després la saludava, i ara ja saltava de la cadira per fer-se notar. No es donava per al·ludida i devia pensar que no la veia. Per quan l’Sloan va entendre que no tenia més remei que seure amb ella i es va dirigir al pupitre, la Lily ja li estava fent senyals de fum amb la marmita.\n—M’agrada que hagis vingut directament a seure amb mi! —va exclamar la Lily quan l’Sloan va deixar les seves coses a la taula.\n—Saps que és l’únic lloc lliure, oi?\n—No has dubtat ni un moment!\n—L’únic en tota l’aula —va recalcar l’Sloan, asseient-se de mal humor—. M’he perdut de camí al Gran Saló.\n—Ho sé, t’he vist —va dir-li la Lily.\nL’Sloan li anava a dir que era una desconsiderada per no haver-la avisart, quan la Lily li va allargar dues galetes de xocolata que s’havia endut embolicades amb un tovalló.\n—Té, he pensat que tindries gana.\n—Vaja —va fer l’Sloan, sorpresa, agafant les galetes—. Gràcies.\n—És tradicional perdre’s el primer dia —va dir la Lily, com qui diu “de res”—. Quina llàstima que la teva primera classe sigui Pocions.\nL’Sloan anava a preguntar-li per què, exactament, però aleshores va entrar el professor i se li va fer d’allò més evident. El professor McNair era molt desagradable, mirava als alumnes per sobre l’espatlla, i es dedicava a criticar tot el que feien els alumnes de Gryffindor.\nA l’Sloan no se li donava especialment bé Pocions. No li tenia el truc agafat al morter, i els escarabats mai no li quedaven del tot molts. I quan tallava les tiges d’asfòdel no li quedaven mai totes igual. No ajudava gens que el professor es burlés d’ella mentre intentava fer alguna cosa de profit.\n—Pocions no és el teu fort, eh? —es va burlar la Lily també.\nL’Sloan se la va mirar.\n—Saps tu se t’està desfent la marmita, oi? —va dir-li amb cara d’ “Are-you-fucking-kidding-me?”\n—Les fan de molt mala qualitat, últimament... —va rebufar la Lily, com si allò no fos culpa seva.\n—Ah, senyoreta Potter... —va dir el professor McNair quan va passar pel seu costat—. Una altra marmita destrossada... 30 punts menys per Gryffindor.\nLa Lily va assentir somrient, satisfeta. 30 punts en la primera mitja hora de curs, no estava malament. Després el McNair n’hi va treure vint a l’Sloan, quan intentava partir pel mig una gla que li va relliscar de la fulla del ganivet i va sortir volant pels aires.\n—Però si ha estat sense voler! —es va queixar l’Sloan, que no veia que n’hi hagués per tant—. Només m’ha relliscat el ganivet!\n—Potser l’haurien d’ensenyar a cuinar, a casa seva.\nL’Sloan es va quedar tan parada per aquell comentari, que o va saber dir si era sexista o no, que no va saber ni què contestar. Es va mirar la Lily, a qui allò no semblava fer-li ni fred ni calor. De fet ni tan sols estava pendent de la poció, sinó que gargotejava en un paper. Després li va ensenyar. Era una caricatura del professor McNair, com si fos una criatura d’ultratomba, amb banyes i tentacles i un munt de coses horribles. L’Sloan va somriure, però va ser la rialleta de la Lily el que va fer que el professor anés cap a elles.\n—Què? —va exclamar—. No tenen res millor a fer que passar-se notetes a classe!? Dongui’m això que té a la mà, senyoreta Münn! Li ha donat la senyoreta Potter, oi? Anem a veure què és el que ha escrit.\n—No —va dir l’Sloan, portant-se la caricatura a l'esquena.\n—Si no m'ho dóna, se n'aniran totes dues fora de classe.\nL'Sloan se'l va quedar mirant, desafiant, i tot seguit es va endur el paperot a la boca i se'l va menjar amb tota la barra.\n—Cinquanta punts menys per Gryffindor cadascuna. I surtin ara mateix de la meva classe —va dir el McNair, blanc de l'ira.\nAixí que, sense dir res més, la Lily i l'Sloan es van penjar les motxilles a l'espatlla i van sortir de classe.\n—Gràcies per… no donar-li el paper —li va dir la Lily.\n—Hum —va fer ella, seriosa—. No m'havien fet mai fora de classe.\n—De veritat? —es va meravellar la Lily—. Necessitaves millors companyies, doncs! Que bé que te'n pugui ensenyar. Au, anem a la infermeria.\n—Eh? Per què? —es va estranyar l'Sloan.\n—És la primera vegada que empasses tinta?\n—Evidentment que sí!\n—La de les plomes és altament tòxica —va dir la Lily.\n—Com ho sabies?\n—Me n'he empassat vàries vegades.\nL'Sloan se la va mirar de reüll.\n—No preguntis —va dir la Lily, fent-se la interessant.\n—No ho anava a fer.\n—De veritat, no ho vols saber —va insistir la Lily.\n—No, no vull —va dir l'Sloan, que se la va tornar a mirar i va posar els ulls en blanc—: M'ho explicaràs igualment, oi?\n—La primera vegada… —va començar la Lily tota animada, i totes dues van desaparèixer pel passadís en direcció a la infermeria.\nEls Magatotis esperaven escarxofats a la saleta que hi havia dalt de tot de les escales de cargol de la Gàrgola, abans d’entrar al despatx de direcció. Estaven fets pols. La nit anterior s’havien hagut de quedar netejant e Gran Saló i el vestíbul del mullader que havien provocat l’Anne Boot i companyia, i al final no havien anat a dormir fins les dues de la matinada. Encara duien les sabates plenes de fang.\nLa directora no va trigar gaire en pujar, amb els pergamins a les mans i murmurant imprecacions.\n—Apa, doncs, qui vol passar primer? —va preguntar la McGonagall.\n—Jo mateixa —va dir la Geena, encongint-se d’espatlles.\n—Doncs vinga —va dir la directora mentre li obria la porta i la feia seure davant seu a l’escriptori—. Anem a veure, senyoreta Thalassinos… aquí tinc les seves notes dels GNOM, això són comentaris dels professors sobre el seu rendiment… I aquí tenim l’horari, per assegurar-nos que no se li solapen assignatures; els horaris de sisè i setè són una mica complicats. I… ah, sí, això també ho necessito… —va afegir, traient un altre paper escrit a mà que la Geena no podia veure bé des d’aquell angle—. A veure els seus GNOM… sí, molt bones notes, seguint la seva línia. Només un Aprovat, a Criança de Criatures Màgiques.\n—Em van haver de portar a la infermeria amb cremades greus a la cama —va explicar la Geena amb un sospir.\n—Ostres, què va passar? —li va preguntar la McGonagall.\n—Li estava donant de beure a una cria de drac i em vaig agenollar davant seu.\n—Però si els dracs escupen foc, just després de beure!\n—Lliçó apresa —va contestar la Geena, escotament.\n—Imagino que Criança, no, doncs —va dir la McGonagall amb un somriure.\n—No, en realitat m’agradaria fer la branca d’Història.\n—Això serien les assignatures d’Història de la Màgia, Runes Antigues, Encanteris, i alguna altra assignatura més de la seva elecció.\n—Sí, aquestes tres i Defensa Contra les Forces del Mal —va dir la Geena. La McGonagall va assentir, tot apuntant les assignatures.\n—De classe de formació l’apuntarem a Periodisme, doncs.\n—Perdó? —va fer la Geena, que li va semblar que hi havia entès malament.\n—Jo no vull fer periodisme —va dir la Geena, arronsant el nas, i la McGonagall va somriure.\n—Ja, però veurà, no hi ha gaires alumnes que facin la branca d’Història, i li recomano aquesta, en canvi, perquè gran part del que es fa a Periodisme és recerca i redacció, que són bàsicament les dues nocions que necessitarà si vol ser historiadora.\nLa Geena s’ho va rumiar. Tenia sentit, en el fons. Però…\n—Jo no vull fer periodisme —va insistir.\n—Faci’m cas, siusplau. No li dic en cap moment que per fer Periodisme hagi d’acabar a la redacció del Profètic…\n—Però no hi ha gaire gent que visqui de ser historiador —va dir la Geena—. Si faig aquestes assignatures i Periodisme, abans que me n’adoni estaré escrivint ximpleries a Bruixa Indiscreta mentre en les meves estones lliures llegiré pergamins. I no vull ser periodista, de veritat que no.\n—La comprenc —va dir la directora—. En aquest cas li recomano agafar també una altra branca. Molts alumnes fan doble especialització, quan encara no tenen clar què volen fer.\nLa Geena es va rascar el cap. Semblava bona idea, en el seu cas.\n—Doncs… no vull fer Legislació, ni Alquímia… Sanació o Estudis Aurors, suposo.\n—Agafi’s Estudis d’Auror —li va recomanar la directora, mirant un paper—. Veig que se li dóna molt bé Defensa, i la meva neboda diu que té aptituds. Les altres dues assignatures que hauria de fer són Transfiguració i Pocions i té un notable de totes dues. Per Sanació se li demana Criança, i em temo que amb un Aprovat no l’acceptarien a classe.\n—Doncs aquestes dues, suposo…\n—Aleshores seran Historia, Runes, Encanteris, Defensa, Pocions i Tranfiguració —va començar a recitar la McGonagall— i de formació, Periodisme i Estudis d’Auror. Conformes?\n—Això són un munt d’assignatures —va sospirar la Geena quan la\nMcGonagall li va allargar el seu horari amb un somriure.\n—Ningú no va dir que això seria fàcil, senyoreta.\nLa Geena va sortir no del tot satisfeta, mirant-se el seu horari. El següent en passar va ser el Frank. No va resultar gaire més fàcil, la sessió amb ell.\n—A mi m’agradaria fer doble especialització —va explicar el Frank—. D’Alquímia i Estudis d’Auror.\nLa McGonagall va agafar els resultats dels GNOM del Frank i hi va fer una ullada.\n—Felicitats pels seus resultats, en primer lloc. I, a veure, assignatures, les d’Auror serien Defensa, Encanteris, Transfiguració i Pocions, i per fer també Alquímia necessitaria a més Botànica, juntament amb Pocions i Encanteris que ja fa.\nEl Frank va assentir.\n—Cinc assignatures en total.\nLa McGonagall les va apuntar, va desviar la mirada un moment cap al pergamí escrit a mà que tenia a l’esquerra i va a tornar mirar els GNOM del Frank, buscant-hi alguna cosa.\n—Veig que ha tret un Excel•lent al GNOM de Muggleologia.\n—Ah, sí, em resulta fàcil —va fer el Frank, encongint-se d’espatlles.\n—Permeti’m que li digui que això no és gaire usual entre els mags.\n—És per la moto —va respondre el Frank—. Vaig fer una redacció sobre mecànica als GNOM; vaig suposar que els impressionaria.\n—I el professor Vector està encantat amb vostè —va dir la McGonagall, llegint l’informe del professor—. Diu que se’n surt força bé amb la informàtica…\n—La majoria d’alumnes actualment se’n surten amb l’ordinador i amb internet… —va intentar restar-li importància ell.\n—I saben programar, també? —va dir la directora, alçant les celles—. Perquè pel que veig vostè pot. Apunti’s a Muggleo…\n—Amb tots els respectes, professora McGonagall —la va tallar el Frank, que se la veia a venir—. Vull fer dues especialitzacions. Dues. Ja són prou assignatures. No vull més feina que em distre…\n—Amb tots els respectes senyor Longbottom —el va tallar ara la McGonagall—, Sap quants alumnes surten cada curs de Hogwarts amb el MAG de Muggleologia a Hogwarts, és a dir, en tot el país? Entre zero i tres. Són els primers que troben feina, normalment, abans de dues setmanes de sortir de l’escola. N’hi ha pocs, i es necessita gent. I algú amb les seves notes... m’atreviria a dir que li oferirien feina a la Consell... al Ministeri Màgic, com a contacte amb el Ministeri Muggle. Ara mateix només en tenen un. Un, senyor Longbottom. I té 92 anys, així que faci’s una idea mental dels seus coneixements d’informàtica.\nEl Frank va callar.\n—No li dic que es dediqui això si no li agrada, entenc que prefereixi l’Alquímia i el Departament d’Aurors, però de pedra filosofal ja n’hi va haver una, i cregui’m que tot plegat va ser un assumpte ben desagradable. L’alquímia està molt bé com a coneixement, però si vol un futur, deixi’m que li posi la Muggleologia a l’horari. Miri-s’ho com una xarxa de seguretat si en algun moment les coses van maldades amb els seus somnis d’immortalitat i riqueses.\nLa cara del Frank era un poema.\n—Au, faci el que vulgui —va sospirar al final, incapaç de rebatre tot allò.\n—Doncs vinga, Botànica, Pocions, Encanteris, Transfiguració, Defensa i Muggleologia. I de formació, Alquímia i Estudis d’Aurors.\n—A veure si tinc temps de pixar... —va deixar anar el Frank abans d’arreplegar el paper amb l’horari i sortir del despatx.\n—Ara... senyor Potter? —va dir la McGonagall traient el cap per la porta.\nEl James va fer un sospir quan es va asseure a la butaca, mentre mirava com la McGonagall llegia els seus resultats dels GNOM amb actitud satisfeta.\n—Pel que recordo, volia cursar vostè la branca de Dret.\n—Com ho sap? —es va sorprendre el James. El curs anterior ja havia tingut una sessió d’orientació amb el Neville, però no pas amb ella.\n—El seu pare m’ho va dir —va fer ella amb un somriure—. Així que vol ser advocat.\n—No —va respondre el James, recordant la conversa que havia tingut amb l’Alice al tren—. Vull ser fiscal.\nAmb això es va guanyar una rialleta greu de la McGonagall.\n—Vostè el que vol és atrapar els dolents, oi?\n—Sí —va riure el James—. Vostè era fiscal abans de ser professora, oi?\n—Sí, i vaig estar un temps sent fiscal honorària en alguns casos, durant els primers anys de treballar aquí.\n—Com el del Sirius Black.\n—Com el del Sirius Black —va assentir ella—. La ficada de pota més gran de tota la meva carrera. Quan es publica el llibre?\nAl James li va agradar saber que la directora recordava allò del llibre. En realitat era un manuscrit que havia trobat en un tauló desclavat de la seva, unes memòries d’Azkaban que havia escrit el Sirius durant els seus anys a presó. Havien estat tres anys editant-lo i retallant-lo una mica, perquè al cap i a la fi era un diari molt personal i sabien que hi hagués hagut passatges que el Sirius no hauria volgut que se sabessin.\n—Doncs ja depèn de l’editorial, però ens van dir que estaria llest abans de finals d’any... I parlant d’atrapar dolents... —va canviar de tema de tema el James—. Li hauria de demanar un favor.\nLa McGonagall va alçar les celles.\n—Per la branca de Dret sé que he de fer Història, Defensa Contra les formes del mal, Encanteris, i alguna assignatura més, que triaria Transfiguració.\n—M’agradaria fer també Pocions, a part d’aquestes —va dir el James, mirant el sostre.\nLa McGonagall va empetitir els ulls.\n—Amb aquesta també tindria les quatre assignatures que es necessiten pels Estudis d’Auror.\n—Vaja, quina casualitat —va dir el James amb un somriure tort.\nLa McGonagall es va quedar callada una estona, rumiant.\n—O sigui que vol fer doble especialització...\n—... però no vol que consti com a tal a l’informe que faci arribar als seus pares. Vol que hi posi que fa la branca de Dret, i que a més fa l’assignatura de Pocions com a interès personal.\n—Veig que ens entenem! —va exclamar el James, entusiasmat.\n—Em temo que no pot ser —va dir la McGonagall i en veure la cara que va fer el James, va seguir—. Es podria fer, però en cas que no fes el curs de formació d’Estudis d’Auror, que suposo que vol fer. A part de les assignatures, he de fer constar els cursos de formació que fa, o si no després no li apareixerien als seus títols.\nEl James semblava abatut.\n—És que el meu pare no vol. De fet, m’ho té prohibit. Hauré de fer només Dret.\nLa McGonagall va deixar la seva ploma a l’escriptori i es va recolzar a la butaca, tot mirant el pergamí de la seva esquerra. Va fer un sospir, i va dir, mirant al sostre.\n—Estic gran, ja, sap? —va dir com qui no vol la cosa, i el James no va saber ben bé a què venia allò, però no va dir res—: De vegades se me’n va el cap i m’equivoco. Qualsevol dia d’aquests prepararé els informes pels pares i m’oblidaré d’afegir-hi algun curs.\nEl cor del James es va posar a bategar amb força. Li estava dient el que li semblava que li estava dient? Va intentar dient:\n—Vaja... i... sèrie molt greu, això?\n—Em sabria greu per l’alumne, més que res, perquè ell seria el que hauria de fer un munt de paperassa...\nEl James va assentir, alçant les calles.\n—Quina mena de paperassa?\n—Per començar, l’alumne no sabria d’aquest error probablement fins que li arribés la carta de Hogwarts el curs vinent. Aleshores hauria de recol·lectar tots els documents d’aquest curs i presentar-los juntament amb l’horari del curs anterior, on apareixeria l’assignatura, i una sol•licitud per adherir el curs al seu expedient. Una mica de rebombori.\n—No es pensi —va dir el James, i la McGonagall va somriure.\n—Així dons, senyor Potter —va dir, posant-se a gargotejar de nou fent-li l’horari, farà Història, Defensa, Encanteris, Transfiguració i Pocions. I de classes de formació, Dret i Estudis d’Auror, i esperem que no m’oblidi d’apuntar res.\n—Esperem —va somriure el James, que va agafar el seu horari i va sortir del despatx satisfet.\nLa McGonagall el va acompanyar a fora i va cridar l’Alice perquè la seguís a dins.\n—Ara patirem... —va dir l’Alice, fent petar els dits, i va entrar al despatx. Quan es va asseure a la butaca va afegir—: No em mati, siusplau.\n—No tinc per costum endur-me els alumnes al despatx per desbudellar-los —va dir la McGonagall amb un somriure tort—. Però no li prometo res. A veure, digui’m, quin és el seu somni de futur, senyoreta Longbottom?\n—Que em toqui la loteria —va respondre l'Alice, escarxofada a la butaca.\nLa McGonagall va riure.\n—I si no?\n—Ni la més remota idea —va repondre ella—. No ho sé, de veritat. No sé què m'agrada. Val, m'agrada el quidditch. Però dedicar-li tota le meva vida? No. I iguament, tampoc no és el que es diu un futur gaire segur. Sanació, per Merlí, no, no tinc gens de paciència. Història, el mateix. Ni se li acudeixi proposar Periodisme —la va advertir l'Alice en veure que la directora obria la boca—. Dret em sembla massa avorrit, Alquímia no se'm donaria bé… I estudis d'Auror és una mica… Mmmm… No sé si m'hi acabo de veure.\nI va callar, mirant-se la directora, esgotada. Semblava que volia dir-li alguna cosa però no sabia per on començar.\n—Vostè em recorda una mica a mi, quan tenia la seva edat —va començar a dir la directora—. És vostè estricta i tallant, no està per ximpleries, és honesta, i li importa ben poc el que pensin els altres. Ha tret molt bones notes als GNOM.\n—Mmm… sí, em va anar bé —va respondre l'Alice, una mica sobtada per aquella mena d'afalgs, venint de la McGonagall.\n—Digui'm: li agradaria, quedar-se a Hogwarts?\n—Per sempre? —va demanar l'Alice—. Per mi de conya, només m'ha d'anar fent repetir cursos, a l'estil del Flint i… segueix a l'escola, per cert?\n—Oh, ja ho crec que sí —va somriure la directora—, però no és això al que em referia. Li preguntava si li agradaria seguir a Hogwarts… com a professora.\nL'Alice va trigar un segons a reaccionar.\n—No hi ha pas branca d'Ensenyament…\n—No —va respondre la McGonagall—. A Gran Bretanya només hi ha una escola, i unes poques places. No aconseguiríem pas res, amb una branca així. Normalment els professors no demanen una plaça a Hogwarts, sinó que acostuma ser el professor qui els la ofereix.\nL'Alice va empetitir els ulls.\n—I acostuma a oferir places a alumnes de sisè?\n—En absolut —va contestar la McGonagall—. I tampoc no ho estic fent ara, axactament. Només li proposo que en comptes de fer les classes de formació normals, en faci algunes amb mi durant aquest any i, si vol, el que ve. I depenent de com anés la cosa, quan acabés Hogwarts… llavors ja veuríem.\n—I com pot saber si em podria donar una plaça per llavors?\n—Perquè estic meravellada de dur cinc anys seguits amb la mateixa plantilla. Sense precedents. El professor McMillan porta dos anys parlant de l'any sabàtic que es vol agafar d'aquí a no gaire, a la meva nevoda en qualsevol moment se li creuen els cables i em surt amb que se'n vol anar a Austràlia o al Japó, i en algun moment hauré d'acceptar que l'Aberforth s'ha de jubilar urgentment abans no acabi fent explotar el castell.\n—Quines assignatures hauria de fer?\n—No contracto mai a un professor que no excel·leixi en la seva matèria, de manera que li recomano que agafi les que de veritat vostè vulgui. El que sí li demanaré és que no comenti les nostres classes partulars amb els altres alumnes de l'escola. No m'agradaria que pensessin que li ofereixo un tracte especial en deferència al seu pare o alguna cosa per l'estil.\n—És clar —va assentir l'Alice—. Ho puc dir als meus amics?\n—Sí, mentre no s'escampi —va concedir la McGonagall—. Seria convenient que fes alguna altra classe de formació, també. Digui'm primer quines són les assignatures que més li agraden i ja veurem on encaixa després.\n—Defensa Contra les Forces del Mal i Transfiguració\n—Veu com li dic que ens assemblem? —va dir la McGonagall, apuntant les assignatures—. Veig que de Transfiguració ha obtingut la matrícula d'honor. I pel que fa a Defensa, sé de primera mà que és vostè l'alumna predil·lecta de l'Agatha…\n—Perdoni? —va fer l'Alice, que estava segura que no ho havia entès bé—. Però si no ens suportem, la seva neboda i jo. Amb el seu perdó.\nAleshores la McGonagall es va posar a riure amb ganes.\n—No em digui que no se suporten! Vaja, vaja!\n—No sé què té de divertit —va remugar l'Alice, però no va dir res més perquè, al cap i a la fi, era família de la directora.\n—Defensa i Tranfiguració —va repetir la McGonagall, encara amb un somriure als llavis—. Què més?\n—Encanteris se'm dóna bé —va respondre l'Alice—. I he tret un Excel·lent no sé coma Criança de Criatures Màgiques.\n—No sap com? —va preguntar la McGonagall—. Jo diria que fent una bona feina. No treia ja bones notes?\n—Sí, però sicerament pensava que el Hagrid ens tenia deferència.\n—Senyoreta Longbottom, no té vostè una mascota que fa dos metres i mig d'alçada i és metzinosa? —va preguntar la McGonagall, alçant una cella.\n—I la té completament domesticada. No tothom pot dir el mateix, sap? A veure, doncs, Defensa, Tranfiguració, Encanteris, Criança… si s'agafa Història podria fer… per la cara que posa veig que Història no… llavors amb Botànica podria fer Sanació. O bé agafar Pocions, que és el que jo faria de vostè i podria fer Estudis d'Auror, que és el que fan els seus amics, així no se'n cansa tan ràpidament.\n—D'acord —va assentir l'Alice, sorpresa de com de bé havia acabat resultant aquella sessió d'orientació.\n—I m'atreviria a dir que les classes de formació li agradaran força. I els dimarts a les 4 tindrà classe amb mi. Conforme?\nQuan l'Alice va haver la marxat, la McGonagall va agafar el paper que tenia a seva esquerra, escrit amb la lletra de l'Agatha, on hi havia totes les assignatures que havien de cursar el Magatotis, i el va llençar a la llar de foc.\n—Realment, hi ha dies que em guanyo el sou a pols.\n—Jo no vull fer Periodisme —es queixava la Geena, mentre mirava el seu horari i el comparava amb els dels altres de reüll—. Com és que fas Muggleplogia, Frank?\n—Això m'agadaria saber a mi… —va rebufar el Frank—. Tinc l'horari més atapeït del món…\nEl James i l'Alice, que estaven molt més satisfets amb els seus horaris, anaven tirant cap el Gran Saló sense dir gran cosa. Van arribar els primers a la taula de Gryffindor, ja que la gent encara era a classe. Poc després però, can començar a sentir una pudor a socarrim que se'ls acostava.\n—Què és aquesta olor? —va voler sabe el James.\n—Nosaltres, som—va contestar l'Albus, que arribava amb els seus companys de cinquè, tots amb la cara llarga—. Això s'emporta la palma al pitjor primer dia.\n—Però què ha passat? —va preguntar-los la Geena.\n—Que a primera hora —va contestar la Rose—, com que teníem Defensa i l'Agatha havia anat a ajudar al Neville amb l'incendi dels hivernacles, doncs hem hagut d'anar a ajudar també.\n—Ha pres mal algú?\n—No —va respondre el Charlie—. La majoria de les plantes han sobreviscut, també. Menys la Mandràgora de l'Andrea…\n—Eh! —va exclamar l'ex-princesa—. M'ha escupit a la cara! No en tenia prou amb aquells brams, va la molt capulla i…\n—I amb l'hora de després no se us ha passat l'olor? —va demanar el James.\n—És que a l'hora de després teníem Botànica —va explicar l'Albus—. Així que hem tingut primera hora d'apagar flames i segona hora d'escombrar cendres.\n—Jo em penso anar a dutxar després de dinar —va declarar el Lorcan mentre s'asseia a taula—. Encara que arribi tard a Pocions. I el McNair ja es pot posar com vulgui…\n—Doncs no està de gaire bon humor, t'aviso… —va advertir-lo la Lily, que acabava d'arribar a taula amb una noia que no coneixien—. Us presento a l'Sloan. És nova i és amiga meva.\n—No sé per què, tinc la sensació que me n'acabaré arrepentint, d'això —va sospirar l'Sloan, però va saludar a tota la colla de la taula.\nI és que si el primer dia no era ben descabellat, allò no era Hogwarts.\nAgatha Black (Moderador/a FF) Enviat el 16/06/2014 a les 15:35:03\n#24672 He escrit 9 fanfics amb un total de 205 capítols\nWiiii! Capítol extra-llarg. Ija treballant en el proper, que m'he engrescat! Espero que us agradi, comenteu molt! Què tal l'Sloan? Sé que vaig rebre primeres impressions positives, però volia que se l'anés coneguent més. És més "rareta" del que sembla, però mica en mica ^^\nJa veieu les assignatures dels Magatotis. No és que hagin cambiat gaire, però veieu que la McGonagall ha forçat certes assignatures per a ells. Periodisme per la Gee i els Estudir d'Auror, pel Frank la Muggleologia, al James acoseguir-li la menra que el seu pare no sàpiga que fa Estudis d'Auror, i a l'Alice les classes particulars. Ja em direu què us semblan, les classes de formación les començarem a veure al proper capítol.\nEl títol, de Calderón de la Barca, 1635, suposo que l'haureu llegit a l'institut... si no us recomano l'obra perquè és molt, molt bonica; la meva preferida en castellà. Suposo que enteneu que això dels somnis va pel futur dels magatotis, que molt de somni, molt de somni, però qui tria al final és la McGonagall.\nPetoneeeets! Comenteu molt!\nmarta_ginny (Moderador/a FF) Enviat el 16/06/2014 a les 16:58:49\n#24673 He escrit 11 fanfics amb un total de 168 capítols\nLA VIDA ES SUEÑO *-* La veritat és que me'l vaig comprar per l'institut, però amb els tres mesos que el vaig tenir a casa abans de llegir-lo allà el vaig llegir unes quantes vegades perquè em va encantar! No acabo d'entendre les assignatures, no semblen gaire coherents, les de la Geena i el Frank... m'ha fet molta gràcia la reacció de la McGo quan l'Alice li diu que ella i l'Agatha no s'aguanten xDD\nLa Sloan és molt guai, que surti mées! Vull veure què té de rareta, com més rarets millor, i amb l'amiga que s'ha buscat pot ser tan rareta com vulgui (és més, més li val xDDD)\nM'agrada, això dels capítols extrallargs, a veure si penges aviat el pròxim!\nLaia Weasley Enviat el 16/06/2014 a les 17:25:06\nHOGWARTSS! enlloc com a Hogwarts eeh, jijiji pobree McGonall.. li ha costat convencer els magatotis, pero ella es aixi i tots sabiem que s'en sortiria... Parlant de McGonagalls, L'Aghataaa m'encantaa pero la lia mooolt, pobres alumnes mira que ells no en tenien pas la culpa...\nAiii l'Sloaan que no sap on es fica... pero promet molt i tinc moltes expactatives ficades en ella, segur que ens endurem molts bons moments amb ella.. I la Lily que empassarse tinta es eu que es lu mes normal de mon... Per cert aquest profe treu molts punts noo?? S'ha passat bastant...\nEnfiiinn que esperoo el Hogwatch amb candaleetess :) I que aviam que tal els hi sembleen les asiignatures!\nAgatha Black (Moderador/a FF) Enviat el 17/06/2014 a les 08:32:34\n#24675 He escrit 9 fanfics amb un total de 205 capítols\nmarta_ginny: Les assignatures són les que necessiten per fer el que faran quan surtin de Hogwarts. I és veritat que l'Alice odia l'Agatha. L'Agatha no l'odia, és clar! XD Zi, a mi també m'agrada l'Sloan, és molt cute i fa un paper de resiganció amb la Lily molt divertit. El preper aviat, espero! Gràcies per comentar! petonets!\nLaia Weasley: Correcte, enlloc com a Hogwarts! La McGonagall se les ha anat empescant perquè li sortís bé la jugada. Hahaha, i l'Agatha és molt divertida, se li envaaaaaaa i la lia parda XD L'Sloan, sí, espero que us caigui bé perquè també té lo seu, tot i que de moment sembla molt normal. Avui l'hem vist a pocions, però l'heu de veure a classes teòriques. El McNair és un gilipolles. però és clar, quan es planta cara, és el que un es pot esperar... Ah, Hogwatch suposo que començarà a sortir a la següent. Merci pel comentari! Fins aviat!\nCassandra Ross Anònim Enviat el 17/06/2014 a les 20:13:40\nEm vaig enamorar d'aquest monòleg de Segismundo quan em vaig haver de llegir aquest llibre fa mig any, i me'l vaig apuntar per no oblidar-me'n mai... O sigui, que per això l'he reconegut, a més que innevitablement explica el títol de La vida es sueño. Tot i així, no he entès quina relació té amb el capítol. Perquè totes les altres vegades el tenen, oi?\nM'ha agradat moltíssim el capítol, desde l'escena de la crema de bruixes —vull dir, dels hivernacles amb l'Agatha— fins a les converses finals dels Magatotis i la McGonagall passant per la pobra Sloan i la terrible Lily. M'agrada sobretot per la manera com està explicat, que et posa un somriure permenent i et fa riure a rialla sincera en alguns trossos.\nEl tros de la McGonagall i els Magatotis ha sigut el més adictiu, per dir-ho d'alguna manera, perquè entre com és la professora i com són els alumnes... Es que m'ha fet molta gràcia, sobretot per la sortida que tenien uns i altres. (Els coneixaments informàtics del vell de 92 anys, que la McGonagall s'oblidarà de posar allò d'Auror amb el James...). L'objectiu ocult de tot això em té ben intrigada i no sé exactament perquè deu ser.\nPetons! Continua aviat.\nArwen Black (Moderador/a FF) Enviat el 17/06/2014 a les 23:56:40\nOh, el títol hi escau molt bé. El llibre no l'he llegit, me l'apunto a pendents :D (Què bé, ara ve l'estiu i reduiré la llista ^^)\nL'Sloan m'encanta quan s'ha menjat el paper!!! *aplaudiments* Sloan rules :3\nSobre la McGonagall i les classes, m'ha semblat molt interessant tot el procés de l'orientació... M'apunto les assignatures forçades a "pistes". He re-començat una llista de pistes sobre la trama. No sé si t'ho vaig arribar a dir, però en l'anterior llista, que he perdut en l'infinit món dels ordinadors, estava contemplant la possibilitat que l'Agatha fos un fantasma (especial, clar, perquè camina i sembla de carn i ossos), perquè quan lo d'Atenes vas dir que no podia sortir de Hogwarts... XD. I pinta bé el curs, m'ho he passat pipa amb com s'han quedat la Geena i el Frank amb l'horari hahahahaha\nMoments èpics (per a mi, clar):\n-Mig Hogwarts es gira al sentir cridar Weasley.\n-La Lily fent senyals de fum. Literalment.\n-La McGo dient "Consell... Ministeri Màgic" XD\n-"de pedra filosofal ja en va haver una, i cregui'm que tot plegat va ser un assumpte ben desagradable" LOL\n-"Estic gran, ja, sap? [...] De vegades se me’n va el cap i m’equivoco. Qualsevol dia d’aquests prepararé els informes pels pares i m’oblidaré d’afegir-hi algun curs." OMG he flipat... En sèrio, he sortit de l'habitació i he tardat cinc o deu minuts a tornar per seguir llegint xD\n-"No em mati, siusplau.—No tinc per costum endur-me els alumnes al despatx per desbudellar-los. Però no li prometo res."\n-"—I com pot saber si em podria donar una plaça per llavors?—Perquè estic meravellada de dur cinc anys seguits amb la mateixa plantilla. Sense precedents. El professor McMillan porta dos anys parlant de l'any sabàtic que es vol agafar d'aquí a no gaire, a la meva nevoda en qualsevol moment se li creuen els cables i em surt amb que se'n vol anar a Austràlia o al Japó, i en algun moment hauré d'acceptar que l'Aberforth s'ha de jubilar urgentment abans no acabi fent explotar el castell." (M'encanta que la Mcgo li hagi proposat a l'Alice l'ensenyament!)\n-"I he tret un Excel·lent no sé com a Criança de Criatures Màgiques.[...]—Senyoreta Longbottom, no té vostè una mascota que fa dos metres i mig d'alçada i és metzinosa?"\n-"Realment, hi ha dies que em guanyo el sou a pols." XDDDDDDDDD\n-"I amb l'hora de després no se us ha passat l'olor?" "És que a l'hora de després teníem Botànica" (si és que escribint el comentari em torno a descollonar... xD)\n"Wiiii! Capítol extra-llarg. I ja treballant en el proper, que m'he engrescat!" Per si l'última frase del capítol no m'hagués deixat prou feliç, en el primer comentari dius això!! :D\nMoltes gràcies per escriure i fins al pròxiiiiiiiiim.\nAgatha Black (Moderador/a FF) Enviat el 18/06/2014 a les 08:34:24\n#24678 He escrit 9 fanfics amb un total de 205 capítols\nCassandra Ross: Ah, La vida es sueño... hi ha gent que l'esntén i hi ha gent que no l'entén. A la gent que l'entén li encanta i a la que no... també, a la gent que no l'enten també li agrada! Al menys això és el que va passar a la meva classe quan el llegíem, senties gent dien "Que bonic. No entenc una merda, però mola molt XD" M'has preguntat a què venia el títol. És per la comparació de somnis de futur que tenen tots i que al final queden en això, només en somnis, perquè acaben fent el que li rota a la McGonagall. Me n’alegro que t’hagis divertit tant i rigut amb el capítol. Jo també em diverteixo molt escrivint-lo! La McGonagall és ja el meu personatge preferit, sempre procuro que surti a la majoria del capítols. M’encanta el rotllo que es porta amb els Magatotis. Gràcies per comentar! Fins al proper!\nArwen Black: Holaaaaa! Hahahaha, sempre espero els teus comentaris de pirada. A veure quan em passes la teva llista de "pistes". Molt bo això de l'Agatha sent un fantasma, no ho havia pensat. Però recordaràs que una vegada a l'estiu se la van trobar a Dublín en un museu... Poder, es pot moure, el que passa és que ha de ser a Hogwarts perquè... són... argh... no puc parlar! XD Dels moments èpics a mi els que més m'han agradat són el de "Weasley!" i mitja escola "Sí?" (Hahahaha, en veritat hi ha un fotimer de Weasleys. O sigui, és que més de la meitat de Gryffindor deu ser Weasley, no? Si comptem els Potter, que també ho són... ) i la Lily fent senyals de fum amb la marmita i saludant, com si fos a dos km de distància en comptes d'una classe de 15 persones! I sí, ja estic treballant en el següent! Per cert, si mai vols enviar-me teories o llistes de "pistes" per aclarir coses, envia'm mp, que per aquí es descobreixen els pastels! XD Moooltes gràcies pel teu comentari. Segueixo aviat; promès!\nJuliet Bell Enviat el 18/06/2014 a les 17:35:08\nUAAAAA feia mil que no entrava a la web i quan he vist tos aquests nous capítols casi m'agafa algo!!! Em pensava que ho havies deixat i ja m'havia resignat! Hahahahah\nuiui quina en portaran de cap les McGonagall? L'Agatha em cau super bé però sempre va amb secretets i misteris.... Com sempre la Llily the best of the bests òbviament i m'encanta que segeuxin sortint la rose l'albus i la colla del seu any perquè m'agraden moltíssim!\nNo puc esperar per llegir el següent!\nivi_potter Enviat el 18/06/2014 a les 18:37:13\n#24680 He escrit 1 fanfics amb un total de 8 capítols\nAi... Tornar a Hogwarts és com tornar a casa, i com tornar a casa no hi ha res! M'ha encantat el capítol extra-llarg, bona distracció enmig dels finals!\nL'Sloan m'està començant a caure molt i molt bé. Crec que serà una bona aliada de la Lily i alhora intentarà parar-li una mica els peus (cosa que dubto que aconsegueixi jajaja).\nEl moment Weasley i es gira mitja escola... Molt èpic xd I la bona liada de l'Agatha amb les mandràgores, sí senyor. Pel que fa a les assignatures he quedat bastant bastant descol·locada. Què coi vol muntar l'Àgatha? Veig una infiltrada al Periòdic Profètic, un a la conselleria amb contacte amb els Muggles, un altre auror i/o fiscal i la nova professora de Hogwarts... I no pillo res jajajaj Això és el que m'agrada, no sé mai per on acabaràs sortint! Ah! I el llibre del Sírius, puntazo dels bons :)\nApa maca, segueix tan aviat com puguis que tinc moltes ganes de continuar llegint!\nAgatha Black (Moderador/a FF) Enviat el 18/06/2014 a les 22:05:29\n#24681 He escrit 9 fanfics amb un total de 205 capítols\nJuliet Bell: Uaaaaa, feia mil anys que no llegia comentaris teus, hehehe, m'algro que hagis tornat, bevninguda de nou! T'ha degut costar posar-te al dia... on t'havies quedat? La McGonagall no en porta cap de cap amb les assignatures, pobra, només està fent el que li diu l'Agatha. E la majoria d'aspectes la tieta mana sobre la neboda, però en algunes altres, suposo que has vist que fa tot el que diu... misteris, misteris de l'Agatha. Team Lily! I sí, l'Albus i els de cinquè han d'anar sortint, al proper episodi encara no, però suposo que a l'altre els hauré d'anar donant més protagonisme als pobres! El següent arribarà aviat, que ja el tinc a mitges! Mola tenir-te de nou! Fins aviat!\nivi_potter: Benvinguda a casa! L'Sloan mola, hehe, necessitava presentar-la perquè anirà sortint una miqueta més per un tema que sortirà al proper capítol. Jo també m'he pixat quan he escrit lo de "Weasley!" XD Hehhe, i les mandràgores han estat divertides. I ei, pel que fa a les assignatures estas veient moltes coses! Massa i tot diria jo. No et falta gaire per descobrir el pastel, em sembla! I el llibre del Sirius, sí, en algun moment tornarà a aparèixer, ara tinc massa coses de què parlar als capítols. Aviat capítol nou, estigueu atentes!


Com serà el calendari escolar 2018-2019? | Ràdio Calella Televisió\nEls curs escolar 2018-2019 començarà el dimecres 12 de setembre per als cicles d’educació infantil, primària i secundària obligatòria, i s’acabarà el 21 de juny. El Departament d’Ensenyament ja ha publicat el calendari del curs vinent, concretant les dates de les vacances de Nadal i Setmana Santa.\nSeran del 22 de desembre al 7 de gener, les de Nadal, i del 13 al 22 d’abril, les de Setmana Santa. El curs escolar 2018-2019 començarà el dimecres 12 de setembre, l’endemà de la Diada Nacional de Catalunya.\nEls alumnes de Batxillerat i de Cicles Formatius tornaran a classe dos dies més tard, el divendres 14 de setembre. A partir del 19 de setembre començaran les classes als ensenyaments de centres i aules de formació d’adults i, finalment, el 26 de setembre serà el torn de l’inici de les classes als ensenyaments de les escoles oficials d’idiomes.\nEl curs escolar 2018-2019 acabarà el 21 de juny de 2019. Acaben les classes a tots els centres, llevat dels ensenyaments de règim especial i la formació professional, que ho faran d’acord amb la seva programació acadèmica.\nSegüent L’atur del maig a Calella cau fins el 13,83%\nAnterior Endesa ha substituït el centre de transformació avariat de la plaça Bertomeu Barceló


El regidor Joan Coma queda en llibertat després de declarar a l'Audiència Nacional espanyola | Directa\nLa Policia Nacional espanyola ha fet fora les persones concentrades a l'Audiència Nacional cap a la vorera del davant\nUn cop finalitzada la concentració d'un miler llarg de persones en homenatge a Joan Coma, celebrada el dimarts al vespres a la plaça Major de Vic, un autocar amb una quarantena de solidàries va sortir des de l'estació d'autobusos de la capital osonenca. El trajecte es preveia complicat, tenint en compte el precedent d'ara fa tres setmanes, quan també es va organitzar un desplaçament en grup per mostrar la solidaritat amb cinc activistes acusades d'injúries a la monarquia per haver cremat fotografies del rei Felip IV. A diferència d'aleshores, no s'han produït identificacions ni escorcolls. Un cop superades les ciutats de Guadalajara i Alcalá de Henares, ubicacions habituals dels controls policials, s'ha confirmat la via lliure fins a Madrid.\nAl voltant de la una del migdia, Joan Coma ha quedat en llibertat sense passaport, tal com havia sol·licitat Fiscalia. Un centenar de manifestants l'ha rebut a la sortida de l'Audiència Nacional espanyola amb aplaudiments. Segons ha explicat l'advocat Benet Salellas, durant la declaració davant el jutge Ismael Moreno, s'ha produït una situació de "surrealisme lingüístic", quan Fiscalia ha insistit en desxifrar el significat de la frase "per fer una truita s'han de trencar els ous", que va ponunciar Coma Roura al ple. Més enllà, l'edil -segons Salellas-, "s'ha reiterat en el seu discurs de la desobediència com una eina democràtica i democratitzadora" i, per tant, la primera part de la declaració, ha explicat, "ha estat un exercici de reivindicació de la desobediència civil no violenta com un instrument de canvi i generador de justícia". A la segona part, han preguntat per què no havia comparegut voluntàriament davant el Tribunal i Coma Roura ha respòs que no reconeixia els tribunals espanyols, ni cap altre que no reconegués els drets polítics. L'advocat Salellas ha explicat que la declaració s'ha hagut de fer en castellà perquè no hi havia inèrpret i la situació de privació de llibertat s'hauria pogut allargar molt.\nLes persones solidàries han rebut Joan Coma amb forts aplaudiments / Jesús Rodríguez\nAl vehicle que s'ha desplaçat cap a Madrid durant la nit hi viatjaven les tres regidores que completen amb Joan Coma el grup municipal de Capgirem Vic, dos regidors de la CUP de Manlleu, activistes de COS, Arran i Càrnies en Lluita, així com les diputades Anna Gabriel i Eulàlia Reguant. El regidor de Capgirem Vic Marc Barnolas espera per avui "una altra onada de solidaritat multitudinària, que ens faci més ferms i més forts davant dun altre embat demofòbic de l'Estat espanyol". Bernoles ha denunciat que jutgen Coma per unes declaracions en un ple municipal, "per defensar unes idees democràtiques", un fet que considera "absurd" i que "gairebé ratlla el ridícul". El regidor de Vic ha volgut recordar les paraules de Joan Coma: "per exercir la llibertat cal que la practiquem constantment", i ha assegurat que això és el que fan avui.\nEl regidor de Capgirem Vic Marc Barnolas espera per avui "una altra onada de solidaritat multitudinària, que ens faci més ferms i més forts davant dun altre embat demofòbic de l'Estat espanyol"\nAbans de les set del matí, han pogut baixar de l'autocar a la plaça de la Cibeles, arreplegar pancartes, estelades i banderoles i buscar un lloc on esmorzar abans de sumar-se a la concentració convocada a partir de les 9h davant la seu de l'Audiència Nacional espanyola del carrer Gènova. A la cita també s'hi ha sumat les joventuts d'Izquierda Castellana, ANC Madrid i activistes de la Coordinadora 25-S. Diversos parlamentaris d'ERC i Democràcia i Llibertat hi han fet acte de presència, però, en canvi, tot i haver-ho anunciat per xarxes socials, no hi ha hagut ningú d'En Comú Podem ni de Podemos. Qui sí que hi era és Jaime Pastor, professor de Ciència Política i destacat membre d'Anticapitalistas, així com la mare d'Alfon, el jove activista de Vallecas que es troba empresonat. De moment, la Policia Nacional espanyola ha fet fora les concentrades de davant el Tribunal, cap a l'altra vorera. Més tard, mentre Joan Coma declara davant Moreno, un taxista ha passat cridant "Viva España". Com a cruiositat, el quiosquer que es troba entre l'Audiència Nacional i la seu del PP del carrer Gènova assegura que el diari més venut és El País.\nLa resolució de detenció de Joan Coma utilitza el concepte franquista de delicte "contra la forma de Govern", del Codi Penal de 1973\nLa declaració de Joan Coma en qualitat d'imputat per un presumpte delicte de sedició es preveu a partir de les 10h del matí, un cop arribi a dependències del jutjat central d'instrucció 2, provinent de la caserna de la Guàrdia Civil a Tres Cantos. Li prendrà declaració l'expolicia franquista i actual jutge Ismael Moreno, i a la sala hi serà el dur fiscal Vicente González Mota en representació de l'Estat. L'acusació popular impulsada per Josep Anglada no hi podrà estar present, degut què no va dipositar la fiança reclamada pel jutge.\nLa resolució de detenció de Joan Coma, a la que ha pogut accedir la Directa, especifica que la imputació és per sedició, però el jutge l'entén com un delicte "contra la forma de Govern". Aquest concepte, explica l'advocat i diputat Benet Salellas, es troba al Codi Penal de 1973, però no existeix en l'actual (el de 1995). Per Salellas, això demostra que "el jutge Moreno està utilitzant conceptes franquistes". "Per poder portar la competència cap a ell", afegeix l'advocat, "utilitza un concepte del Codi Penal del 73; s'estan utilitzant els instruments de la dictadura".\nEl regidor Joan Coma queda en llibertat després de declarar a l'Audiència Nacional espanyola Flattr donate!


diòxid de carboni | Cooliflower ECOtendencia · Blog Ecología\nArchivo de etiquetas: diòxid de carboni\nUn brindis pel destapament\nLa meitat de les alzines sureres de tot el món es troben a la península ibèrica.\nHauríem de donar les gràcies a aquests arbres tan robusts. Multitud d’espècies animals i vegetals estan associades a ells, generant ecosistemes estables i rics. Les sureres són fènix de la naturalesa, amics que mai et fallen i perdonen les nostres faltes sempre fermes contra foc, vent i incompetència. La seva escorça gruixuda les salva d’incendis i és cedida de manera altruista per a ús industrial. Aquest majestuós gegant està profundament arrelat a la nostra història. Espanya i Portugal sumen la meitat dels boscos de surera de tot el món i més del 80% de la producció de suro mundial.\nLa tala indiscriminada, els incendis i la especulació immobiliària minven els nostres boscos. Però quan les polítiques mediambientals no salvaguarden l’entorn ho pot fer la indústria, la mateixa que en ocasions és responsable de la desforestació.\nEl suro s’està substituint per materials no sostenibles. Cada dia és més freqüent trobar ampolles de vi amb taps de plàstic. Quan fallen els mitjans cal convèncer als empresaris i a les institucions que la superfície forestal, a part d’ornamental, és rentable. El nostre missatge és clar i directe: la natura, tret de poquíssimes excepcions, no sol ser millorable. El suro ha de continuar sent el nostre gran aliat, ja sigui en forma de tap o com a aïllant natural.\nFans de Cooliflower, brindem amb coneixement. Utilitzem el suro i salvem els boscos.\nComentario: 0 Categorias: General Etiquetas: alzines sureres , compensació de co2 , diòxid de carboni , ecosistema , suro


Estem en fase de cancel·lar tots els viatges no essencials per por al coronavirus? 2020\nEstem en fase de cancel·lar tots els viatges no essencials per por al coronavirus?\nNo estem en fase de cancel·lar tots els desplaçaments i muntatges no essencials per tal de controlar el Covid-19. Aquest virus està aquí per quedar-nos, tots tindrem el nostre problema. Al reduir els desplaçaments innecessaris, allotjar-nos tant a casa com possible i evitant fer-se entre multituds, podrem alentir la progressió de la malaltia de manera que el sistema sanitari pugui afrontar el nombre de persones que es posen malalts. i guardar-los. Si no mantenim la calma i fem que no s’afavoreixi la propagació de la malaltia en canvi, aquestes epidèmies poden esdevenir incontrolables i causar moltes (i vull dir moltes) víctimes.\nSí, no només a la Xina, sinó a nivell mundial. La taxa d’incidència ha baixat gradualment, però en altres parts del món com Iran, Corea i Itàlia, els casos augmenten a mesura que parlo. La "detecció de calor" per identificar els casos utilitzats a la majoria dels aeroports i altres llocs no és tan efectiva. Alguns casos s’han detectat més tard després de passar per la revisió de seguretat de l’aeroport (el primer cas als Estats Units n’és un exemple). Els països veïns de la Xina tenen un risc elevat, ja que pocs nombre de persones podrien infectar-se milers (en són un exemple els casos a Corea del Sud). Així que us aconsello que realitzeu el vostre viatge amb la màxima precaució.\nCrec que la millor (o norma estàndard) de la seguretat sobre aquesta malaltia és tenir tots els passatgers provats abans de l’embarcament.\nAixò pot semblar excessiu, car i tècnicament inviable en aquest moment. Però és factible i potser necessari si es té en compte què hi ha en joc.\nun grau inferior d'assegurança és el de controlar els passatgers abans del viatge. Això també podria ser car i tècnicament encara no sigui factible.\nLa nota més baixa és simplement provar la temperatura del passatger i desinfectar l'avió diàriament.\na continuació es mostra el risc associat a cada grup d’edat basat en les dades de l’OMS procedents de la Xina. Les persones en edats diferents tenen diferents riscos. Com podeu veure, com més vells envelleixes, no només augmenta el risc de morir, sinó que també augmenta el risc de convertir-se en un transportista sense dubte. Crec que Itàlia era sàvia de recomanar als majors de 65 anys que s’aïllessin.\nQui sap? Una vegada que la por entra a la imatge, totes les apostes estan desactivades La gent permet que la por aclapara tota racionalitat. Cada dos anys apareix algun error mutant i tothom perd la merda quan el risc personal real és minúscul. Aquí tornem a anar. Afortunadament, estic jubilat fora del negoci, així que arribo a veure aquest i gaudir de l’espectacle. Aquest any hem tingut 16.000 morts per la grip estacional regular i 14 víctimes mortals per Coronavirus. I tothom està perdent la merda. Això és entretingut. I en cas que no comprovés les meves credencials, les malalties respiratòries són el meu àmbit d’expertesa. Per no dir, tan freqüent com és la nostra societat ara mateix, si tinguéssim una vacuna la meitat del públic, de totes maneres, la rebutgaria. Quan treballava a l’hospital, m’ocupava diàriament de persones amb malalties WAY més cicatrius que el virus de Corona. Però la gent va estar al seu voltant tant de temps que van oblidar el letal que eren. La taxa de mortalitat és només del 2% sobre aquest. N’hi ha que tenen taxes de mortalitat del 75% a prop del 100% i són més fàcils d’atrapar. Però els mitjans necessiten temps d’aire, així que aquí anem. Però ningú no pensa la pesta Bubònica (que encara es produeix de manera natural i cada any tenim alguns casos al Sierras) o l’antrax pulmonar (malaltia de Woolsorters), que també es produeix de manera natural en persones que cuiden ovelles amb alguns casos a Austràlia cada any. ) o MRSA o VRE (si sou un pacient en un entorn d’atenció a la comunitat com un SNF el teniu, apostaré per ell.), etc. Sembla que ens encanta viure en un estat constant de por i indignació i ens impulsem a entrar en pànic a la gota d’un barret. El perill és real. La por és imaginària. I la por sempre desbordarà la realitat.\nNo estic segur de si crec o no en els mitjans de comunicació sobre el coronavirus. Que està passant?Per què hem de creure a Trump quan (o si) parla del coronavirus? Creus que la gent es replantejarà menjar animals després d’aquest recent brot de coronavirus? Tancat per l’Organització Mundial de la Salut, Taiwan té problemes per afrontar l’amenaça de coronavirus: s’inclou com a zona d’alt risc com a part de la Xina, però no és capaç d’obtenir informació d’epidèmia de primera mà. Quina és la vostra opinió al respecte?El govern xinès va intentar suprimir els que inicialment van intentar advertir d'aquest nou coronavirus i, al seu torn, va permetre que es difongués durant algunes setmanes sense controlar-la, empitjorant aquesta situació?


El Programa Joves i Ciència selecciona cinc alumnes de la Catalunya Central - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nEl Programa Joves i Ciència selecciona cinc alumnes de la Catalunya Central\nUn total de 5 nois i noies de la Catalunya Central -un d'Artés, un de Berga, un d'Igualada i dos de Vic- que aquest any han estudiat quart d'ESO han entrat a formar part del Programa Joves i Ciència que promou la Fundació Catalunya-La Pedrera i del qual ahir es va fer l'acte de benvinguda a Món Sant Benet de Sant Fruitós. En total són 50 els joves d'arreu del país seleccionats per a la nova promoció. Durant l'acte d'ahir també es va fer el lliurament de diplomes dels estudiants de la promoció del 2014 que aquest estiu s'acomiaden del projecte.\nEl programa ofereix la possibilitat de participar en activitats d'investigació, i acompanya els estudiants seleccionats durant els dos cursos de batxillerat fins arribar a la universitat. Va adreçat a aquells joves que tenen unes certes inquietuds per la ciència, però sobretot als que mostren interès i tenen curiositat per aquest camp.\nS'estructura en tres grans fases. En la primera els estudiants que han superat el procés de selecció tenen un primer contacte amb la recerca científica al Món Natura Pirineus, l'equipament que la Fundació té a les Valls d'Àneu. Durant 12 dies - del 27 de juny al 9 de juliol?- tindran l'oportunitat de treballar intensament en un projecte científic, conviure amb altres estudiants integrants del programa i aprendre dels investigadors que lideren els projectes. El professorat són científics actius que treballen en els camps dels projectes que es proposen, són investigadors que viuen el dia a dia d'un laboratori.\nUna segona fase és una estada a centres de recerca. Enguany hi participen els nois i noies que van ser seleccionats l'any passat. Per accedir en aquesta fase del programa és requisit imprescindible escriure un article científic. La darrera són estades de cerca i hi participen els estudiants que enguany cursen 2n de Batxillerat. Proposen un projecte a desenvolupar en un centre de recerca o bé accedeixen a un programa internacional de ciència per mitjà del procés de selecció propi de cada programa.


L’Ajuntament ha contractat 5 joves dins del programa Treball i Formació | Ràdio Cubelles\nL’Ajuntament contracta 5 joves dins del programa Treball i Formació\nAquest mes de febrer el consistori donarà feina a dues persones més mitjançant aquests plans d’ocupació del SOC.\nEntrevista a Narcís Pineda, regidor d'Ocupació\nDes del 30 de desembre passat, l’Ajuntament ha contractat 5 joves extutelats gràcies al programa Treball i Formació del Servei d’Ocupació de Catalunya. El regidor d’Ocupació i Joventut, Narcís Pineda, ho ha confirmat en declaracions a Ràdio Cubelles.\nL’any passat es van fer els tres primers contractes d’aquest tipus a joves extutelats de Cubelles. La valoració de l’Ajuntament és molt bona tal com ha explicat Narcís Pineda, regidor d’Ocupació i Joventut.\nAra aquest mes de febrer, l’Ajuntament preveu fer dos contractes més en plans d’ocupació pensats pel col·lectiu de dones i d’aturats de llarga durada de més de 45 anys.\nNarcís Pineda, regidor d’Ocupació.\nAquests plans d’ocupació del SOC compten amb una part de pressupost municipal. Segons el regidor Narcís Pineda, en cas que la partida no s’esgoti no descarten fer-la servir per un pla d’ocupació propi.\nEl Servei d’Orientació Laboral de Cubelles també treballa per aconseguir una contractació de la línia ACOL, pensada per l’acolliment de persones migrades amb dificultats per accedir al mercat laboral.


PCPC: Davant la prohibició de les candidatures comunistes a Girona i Barcelona\nDavant la prohibició de les candidatures comunistes a Girona i Barcelona\nEl Partit Comunista del Poble de Catalunya denuncia que l’estat burgès, en un nou acte d’arbitrarietat, pretén prohibir les candidatures comunistes a les províncies de Girona i de Barcelona.\nEl PCPC va superar sobradament el sostre d’avals que la nova legislació burgesa ens exigia, bona part d’aquests avals han estat refusats per suposats errors de forma, en el cas de Barcelona un 20% dels avals han estat refusats. La impossibilitat de verificar realment aquestes dades és impossible.\nPerò la mateixa legislació burgesa contemplava un plaç de 48 hores per poder solucionar aquests errors, i el dia 20 d’octubre el mateix dia en que es comunica la prohibició de Girona i 24 hores abans de la de Barcelona, la Junta Electoral Central, en un nou acte arbitrari i restrictiu, emet una resolució prohibint aportar nous avals que substitueixin els desestimats.\nSegons la nova normativa, només es permet aportar els mateixos avals corregits, o el que és el mateix, buscar a la persona desconeguda que ens va signar a la universitat, a la plaça de la vila o pel carrer. Un despropòsit legal que ens deixa en la total indefensió.\nEl PCPC, ha presentat nous avals, 60 a Girona i més de 600 a Barcelona. Les diferents Juntes Electorals ja els han refusat i els comunistes ja hem recorregut la decisió.\nDavant d’això, el PCPC manifesta:\n1. Que la llei electoral, que per activa o per passiva ha estat aprovada per tots els grups parlamentaris, és una llei que trenca amb la mateixa formalitat democràtica burgesa.\n2. Que el criteri restrictiu que imposa la Junta Electoral Central, impedint aportar nous avals, aprofundeix en el caràcter antidemocràtic de la legislació i ens deixa en estat d’indefensió.\n3. Que davant la crisi del sistema capitalista, l’Estat Burgès i els seus gestors opten per la repressió i el retall progressiu de drets i llibertats. Quedant manifest el caràcter de dictadura de classe del sistema i del caràcter formal de les seves estructures democràtiques.\n4. Que els comunistes del PCPC i del PCPE, pensem recórrer totes les instàncies judicials que el sistema ens permeti.\n5. Que tot i la prohibició, els i les comunistes serem presents a la campanya electoral, i en cap moment podran impedir que presentem el nostre programa i la nostra proposta.\nEl nostre objectiu fonamental no és formar part de la institucions burgeses, el nostre objectiu és el combat ideològic allà on puguem donar-lo, el nostre objectiu és convèncer a la classe obrera i al conjunt de la classe treballadora que la única sortida és la lluita revolucionària pel socialisme i el comunisme.\nI en aquest combat, els i les comunistes serem presents dins la legalitat electoral burgesa o fora d’ella.\nComitè Executiu - PCPC\nBarcelona, a 24 d’octubre de 2011\nEtiquetes de comentaris: Resolucions


I jo? « ens-eramprunyà\nSembla que m’ha tocat trencar el gel perquè veig que no hi ha cap comentari! Com que s’acaba el termini que havíem acordat, posem-hi fil a l’agulla!\nPel que fa al punt 1, et diré que ho intentes sense cap mena de dubte però que no te n’acabes de sortir. Vull dir que vols fer veure que negocies objectius però, en el fons, ens fas anar per on tu vols i no tens gaire en compte les aportacions que fem si s’aparten del camí que t’has traçat. I això no és una crítica, al contrari, perquè jo no estic gaire d’acord amb aquest punt de negociar objectius, material, metodologia…Si no he de tenir en compte les aportacions individuals per què els faig creure que sí? Al final de la reunió de l’altre dia, si no ho vaig entendre malament, vas acabar dient que havíem d’acatar el decàleg perquè era la línia del CNL. Per tant, on és la negociació? Em sembla tot plegat una perversió.\nDe vegades, ara parlant ja del punt 4, crec que no acabes de comprovar del tot si hem entès el que hem de fer perquè a posteriori ens adonem que buscaves un altre resultat, diferent del que s’ha produït.\nPel que fa a la resta dels punts que se’ns puguin aplicar (vull dir que no som exactament un grup d’alumnes), em sembla que sí que els tens en compte.\nJa ho veus, tens l’honor d’estrenar les iniciatives. Per tant, començaria a pensar que és un privilegi que et fa l’equip. T’agraeixo la sinceritat, però espero que aquest comentari serveixi de referència per als altres. En prenc nota, però em reservo l’últim lloc de la fila per respondre. No sé què en penseu?\nEn primer lloc, Jaume, demano disculpes perquè no vaig veure la petició que feies abans de la reunió i, per tant, no sabia que t’havíem d’observar. A més, vaig arribar a mitja reunió…\nBé, pel que fa a l’aplicació del decàleg, crec que sí que l’apliques. Ara bé, estic d’acord amb la Núria quan diu que el punt 4 no l’acabes de comprovar. Potser ens podries fer explicar què hem entès i què creiem que hem de fer. M’agradaria que el potenciessis més perquè és un dels punts del decàleg que, com a docent, tendeixo a fer de la mateixa manera.\nPel que fa a la negociació, jo crec que sí que negociem. Des del primer dia de l’equip estem negociant i, perdoneu, potser això en un primer moment va fer que semblés que perdíem el temps. És el mateix que pot passar a l’aula i que tanta angoixa ens pot generar. Bé, d’entrada, hem participat en l’equip de treball perquè hem volgut. No estem obligats a formar-ne part i tothom hi està convidat. Per tant, no hi ha cap mena d’imposició. En l’equip hem debatut el model educatiu que volem, per què i per a què serveix l’avaluació, les tasques finals, els criteris avaluatius, el decàleg… Si no ho haguéssim debatut entre tots ni consensuat, hauríem anat molt més ràpid. Jaume, el primer dia ja ens podries haver portat tot això dissenyat i dir que aquesta és la línia de Centre i que, per tant, és la línia que hem de seguir. No ho vas fer i crec que és un encert. Això ha fet que tots ens impliquéssim més en l’equip i ens ha ajudat a aprendre i a compartir. Núria, crec que si hagués fet això sí que podríem parlar d’acatar, però no ha anat així.\nRecordo, per exemple, el dia que el Jaume va portar un decàleg de mostra perquè nosaltres en féssim un del Centre. En general, tothom deia que aquest ja li estava bé. Doncs sort que va insistir que el féssim nosaltres perquè aquest document és el que ens representa. El vam fer entre tots i, per tant, ens representa a tots. No el va fer ell, el vam fer nosaltres.\nCrec que hem de ser conscients que nosaltres l’hem donat per bo i que, per tant, que ara se’ns demani que l’apliquem no és una imposició sinó una conseqüència lògica de la feina que hem fet. Si no per què la fem? Jo no l’acato, és a dir ,no m’hi sotmeto. Ara bé, sí que el respecto. L’hem fet entre tots. Per tant, hi haurà punts en què estic més d’acord i altres en què ho estic menys. Potenciaré els punts que veig clars i aniré experimentant els que no veig tan clars. D’això es tracta, oi?\nNúria, crec que quan dius que no té en compte les aportacions individuals que fem quan es desviem del camí, ho hauríem de matisar. De vegades, les aportacions són per discutir coses que ja hem acordat anteriorment. Si ja estan acordades, no vull dir que no en puguem parlar o valorar-les, però no a cada reunió, perquè llavors és quan surten paraules com “bucle”. Potser el moment de mirar com ens ha anat el decàleg és al final per veure si es pot millorar. Crec que sí que s’han tingut en compte les aportacions individuals, però és necessari que la major part del grup les comparteixi perquè ens representin. En això consisteix la negociació.\nJaume, com a proposta de millora potser estaria bé plantejar què volem fer quan apareix algun comentari o dubte de què ja n’hem parlat amb anterioritat. Potser entre tots podem decidir si ens aturem o si continuem i el deixem per un altre moment.\nGràcies! Per coherència, respondre al final de tot el debat. Encara estem dins del termini, oi?\nCrec que el termini acaba avui. Per tant, sí, encara estem dins del termini.\nComencem la sessió repassant el que vam fer el dia anterior i per fer-ho fem un mapa conceptual. Tot seguit, en grup de tres, exposem i expliquem per què vam fer el que vam a la darrera sessió, fet que ens ajuda a recordar-ho i a tenir-ho clar per entendre la sessió que comencem. Recordem, per exemple, que ens vas fer buscar una metàfora per definir l’equip (així també se’n promou la cohesió) i ens fas adonar que no havíem entès bé els deures (sobre això, jo encara estic segura que els vaig entendre bé…). Crec que és una manera d’autoavaluar-nos…\nDesprés, parlem dels objectius de la sessió (punt 3). I ho fem també amb un mapa conceptual. Ara bé, crec que els negociem a mitges. Els objectius ja vénen definits a priori (a la convocatòria de la reunió), tot i que en certa mesura es deriven de la sessió anterior. Els vam recordar i després el que vam fer va ser decidir com els treballàvem i ho vam fer entre tots (primer en petit grup i després ho posem en comú). Posteriorment, vam aplicar el que havíem acordat a partir de les pautes de treball que ens dónes. Negociem, doncs, com treballar els objectius (és una altra manera de considerar el punt 3).\nSí, apliques la majoria dels punts del decàleg: el 2, el 4, el 5, el 6, el 7. Ep, el 7 no està recollit en aquest breu resum de la darrera sessió i de com hi vas aplicar el decàleg però hi és implícit.\nSobre el punt 1 del decàleg, crec que sí que el fas però no totalment. De negociar, sí que negociem. I també anem consolidant el grup. Però pel que fa a la metodologia que seguim i el material que ens proporciones, no ho negociem pas sempre. Almenys jo no tinc aquesta sensació. D’acord, sí, decidim quina metodologia aplicarem quan hem de fer una cosa entre tots (per exemple: els criteris avaluatius i les tasques que vam fer, el text que vam penjar al bloc i la intervenció que preparem) però no de quina manera farem les sessions, per exemple. I crec que és evident i obvi que no sigui així, perquè de la manera que ho fas ens guies. És la manera més òptima de poder participar tots i permet l’aplicació de la majoria dels punts del decàleg. Crec que això està relacionat amb el que he dit sobre el punt 3.\nDels deu punts del decàleg crec que n’hi ha uns quants que no se’ns poden aplicar ben bé… Per exemple, el 10. Volia dir també el 9 però sí que el podríem aplicar, entenent que la situació real en què posaríem en pràctica el que treballem a les reunions seria el treball a l’aula. Però no creem les situacions reals a les reunions encara que es pugui considerar, segons com es miri, que el grup de treball ja ho és. Jo veig que les reunions són bàsicament teòriques, entenent que el que es pretén és crear un marc a partir del qual s’ha de treballar. Volia dir també el 8 però aquest és un pèl complicat… En tot moment recordem d’on vam partir i en quin punt estem. I això ens fa veure si assolim els objectius. Un exemple: l’aplicació del decàleg en una unitat o l’explicació d’experiències d’aula. El que cal matisar és què entenem per “final”, en el nostre cas, no n’hi haurà mai… El podríem entendre com a “final” de curs o d’etapa, entenent que a cada curs o etapa es fixen uns objectius…\nSobre el debat que s’ha establert amb els comentaris… no hi vull afegir més llenya al foc. Però potser caldria que ens qüestionéssim què entenem per negociar i per guiar. I no vull dir amb això que no ho sapiguem sinó que veig que hi ha diferents opinions, sensibilitats i consideracions. Això és bo. En el moment en què en un grup o equip hi ha una persona que guia hi ha algú que obre camí, que en marca les pautes. És evident. Cadascú ha de seguir el camí amb el seu ritme sabent en tot moment on ha d’arribar i valorant, de tant en tant, individualment i també amb l’ajuda del guia (i de l’equip, si cal), si acompleix els objectius marcats, si els va acomplint progressivament. És força complex que tot un grup de persones assoleixin alhora els mateixos objectius i amb el mateix ritme, crec. Nosaltres ja tenim una part molt important del camí feta, el que podem fer i fem en equip. Després tota aquesta feina s’ha de treballar individualment, que és quan més costa (però no és impossible!). Tinc la sensació que m’estic desviant una miqueta del que parlàveu… ja m’ho direu si és així.\nBuf, maleït el dia en què vaig llegir que aquí hi havia de deixar un comentari, crec que és la feina més difícil que ens has demanat fins ara. Ja sabeu que m’enredo sempre, així que paciència.\nA veure, a priori i abans d’anar a analitzar els punts que aplica o no aplica en Jaume a les reunions, m’agradaria dir una cosa que m’he adonat ara llegint els comentaris dels que han fet els deures a temps: que és important que els alumnes tinguin consciència de l’existència del decàleg. Fins que no vam “crear” el decàleg a mi les reunions, tot i que sempre en treia alguna cosa de profit, em marejaven. M’agraden molt més ara que sé quin mecanisme s’hi amaga al darrera i que entenc per què fem cada cosa. Trobo que és important no tenir la sensació de perdre el temps o de sortir sense haver après res, i si saps cap on va el director d’orquestra tot plegat és molt més fàcil. Crec que tot i així a les classes m’he impregnat una mica del misteri del Jaume, i de vegades fins i tot m’agrada aquell punt de desorientació dels alumnes (penso “aaah, ara no sabeu per què us pregunto això però de seguida ho veureu!!”) però crec sincerament que acabaríem abans explicant bé quina és la nostra intenció abans de fer el que sigui. Per exemple, si hem d’establir criteris per a una nota, no dir només “com ha de ser la nota ideal?” sinó dir “Mireu, ara entre tots decidirem com ha de ser la nota ideal. Això ens ajudarà perquè a partir d’ara, quan fem una nota, ja sabrem en quins punts ens haurem de fixar per fer-la perfecta”. Sembla una tonteria però aclareix una mica més…és que no m’agrada gaire el llenguatge esquemàtic. Si ho pots dir amb trenta paraules per què ho has de dir en dues? HEHE!\nI ara, crec que és evident que el Jaume segueix el decàleg. Estem cohesionats, negociem (crec que la manipulació i la negociació han d’anar de la mà, si se sap cedir ), es presenten els objectius encara que sigui a les actes… però hi ha punts dèbils.\nPunt feble 1: Crec que has (ara et parlo directament, Jaume) comprovar si hem entès el que volies que entenguéssim. Hi ha hagut diverses vegades que cadascú entenia alguna cosa diferent… serà culpa del misteri i del llenguatge esquemàtic?? No ho sé, però cal que comprovis què hem entès, ens pots preguntar i quan ens posem vermells…voldrà dir que no hem entès res.\nPunt feble 2: Relacionat amb entendre o no entendre, crec que ens has d’avaluar a final de sessió, com allò de “què t’endús d’aquesta sessió” o què hem après, què hem de fer per a la propera sessió, o el que sigui. Així si hem estat marejats durant la sessió serà com prendre’ns una Biodramina.\nPunt feble 3: el temps, com a tots, et fa perdre l’oremus (al meu entendre, eh!) A l”última reunió vam dedicar poquíssim temps (de fet al final no en vam dedicar, em penso…) a compartir l’experiència de l’aplicació del decàleg a la unitat… quan era un dels objectius. Quan passi això pots recórrer al recurs dels deures…i fer-nos explicar el que sigui al bloc.\nWell, well, well…”All’s well that ends well”, ço és tot està bé quan acaba bé, fins i tot quan està fora de termini, com aquest comentari.\nEn primer lloc, bronca col·lectiva: el títol del post és clar. Es ‘titola’: I jo. I havíem de valorar la feina del coordinador o com ENS aplica el ‘catàleg’. I crec que ens hem tornat a perdre en debats — per a mi estèrils — sobre si tomba si gira si puja si baixa. Vull dir que no heu fet els que se us demanava (aquesta frase la utilitzo molt amb els meus alumnes).\nPasso a valorar al ‘jefe’:\n1- A mitges. El verb ‘consolidar’ fa córrer rius de tecles pitjades. Nosaltres estem cohesionats, però, la cohesió de nosaltres envers els de fora és nul·la. Encara diria més: ens hem allunyat. I és culpa nostra, de tots.\n2-Maria Miret, ans al contrari: VISCA l’esquematisme. Per a mi, fonamental. En Jaume aplica aquest punt, però jo em perdo: ho necessito més breu, més mastegadet. (perquè acabo per no fer res i saltar-m’ho tot)\n3-Ja s’ha dit: és una negociació condicionada. Aquí el Jaume fa una cosa boníssima: paciència. Amb perspectiva és veu molt millor el llarg recorregut (d’acord amb la Griselda)\n4-A les reunions hi ha un moment que flota a l’aire un silenci que diu: Comorl? Cadascú interpreta i reinterpreta. Jaume, necessites millorar i nosaltres, aclarir dubtes.\n5-L’aplica correctament, però són preguntes que, com deia la Maria Miret són clarament: ah! no sabeu per on vaig però ara hi anem.\n6-L’aplica d’una manera suau. Amb vaselina entra millor.\n7-Aquest és el punt dels bucles. Però no se’ns pot negar el dret de dubtar. I els darrers brots d’intolerància, Jaume, no molen. Fas por.\n8-Aplica desdibuixadament. Són esmentats, però no aprofondits.\n9-És la mare dels ous. El conflicte amb Los otros ve d’aquí. Crear situacions reals són les reunions de petit grup. En jaume ho fa i jo continuo, a vegades, dient: por qué? Però un altre punt que es valora molt millor a llarg recorregut.\n10-Jaume, les teves correccions qualitatives també passen per ser més tolerant. Has d’aguantar els xàfecs. Compte amb el llavi superior.\nJa sé que sóc fora de termini, però com que en Jaume encara no hi ha escrit el comentari de tancament…\nJo he entès què s’havia de fer i no ho he fet perquè crec que ja ha quedat clar què va aplicar el Jaume a la darrera reunió: estic plenament d’acord amb tots vosaltres i, per tant, no reiteraré.\nCom que, com a vosaltres, això m’ha donat molta “teca” per pensar-hi, he escrit algunes reflexions en veu alta. Ara bé, com que no és el que havia de fer en aquesta entrada i, a més, d’entrada només les vull compartir amb vosaltres, us les penjo al “docs”. Si teniu ganes de llegir-les, ja sabeu on trobar-les.\nJo, el que no acabo d’entedre és perquè hem de comparar un decàleg que hem elaborat específicament per les nostres classes, per l’alumnat , amb la feina que fas amb nosaltres. No acabo de veure la relació, ja que hi ha punts que no es poden correspondre amb la nostra tasca, tot i que, evidentement d’altres si.\nEl fet que siguis el coordinador no vol dir que ens facis de professor i ens hagis d’avaluar. No cal dir que aquest comentari no exclou que ens ensenyis un munt de coses.\nCrec que si t’hem d’observar és com a coordinador, director, líder,…(digues-ho com vulguis) d’un equip de treball.\nPer tant, per a mi el plantejament seria si acompleixes el que es demana o s’espera en aquestes circumnstàncies per treure de nosaltres una bona feina.\nPerò per no donar-te la feina feta t’ho diré amb preguntes ( si les respons afirmativament és que la cosa va bé).\n– Ens dius el que esperes de nosaltres?\n– Provoques relacions de confiança?\n– Organitzes bé la feina?\n-Coordines les actuacions?\n– Facilites la participació?\n– Com a professional ets accessible?\n– Defenses l’equip?\n– Ets comprensiu?\n– Tens pacieència?\n– Dones autonomia quan treballem?\n– Ens consciencies de la importància del què fem?\nPodria fer més preguntes, però crec que no cal.\nPersonalment, jo a totes les preguntes les responc amb un sí, m’agradaria trobar algun “però” , però no és suficientment important com per comentar-ho.\nM’ha agradat molt l’explicació que ens ha fet la Lourdes, amb una claretat que envejo.\nPer cert, he trobat una frase que potser ens ajuda quan ens surten els dubtes de què és un equip de treball:\n“Debat intern i unanimitat externa”.\nDel docs al bloc.\nD’entrada, us volia dir que estic molt d’acord amb la immensa majoria dels vostres arguments i m’han semblat molt interessants totes les vostres aportacions. A veure si us puc retornar part del que m’heu donat!\nEn primer lloc, cal felicitar en Jaume per demostrar-nos a la pràctica que l’aprenentatge cooperatiu es pot aplicar satisfactòriament. A més, ens fa de model, cosa que és una immensa ajuda a l’hora de fer les classes. Una altra cosa és la valoració qualitativa que en fem individualment i les nostres preferències personals, que no són homogènies i poden generar discrepàncies. Jo mateix en tinc unes quantes, però assumeixo la reflexió de la Lourdes que hem d’aplicar els resultats de les reunions perquè és el que dóna sentit a treballar conjuntament.\nEn segon lloc, crec que l’última reunió posa de manifest que és un objectiu inabastable aplicar tots els punts del decàleg en cada moment (en cada tasca, en cada activitat…). En Jaume ha dinamitzat una reunió modèlica segons la proposta del decàleg (no crec que es pugui fer millor) i, malgrat tot, li hem respost que en tal o tal punt no ha estat prou fi. Per tant, penso que cal assumir que el decàleg és “efectivament” una guia i un ideal, però no ens ha de frustrar no aplicar-ne “tots els punts en tot moment” mentre en conservem “l’esperit essencial” al màxim que puguem en cada instant.\nEn tercer lloc, crec que el debat que s’ha obert sobre les negociacions posa de manifest que és el nostre tendó d’Aquill·les i que hem de seguir reflexionant-hi. Tant a l’hora de fer de professors com a l’hora de fer d’alumnes. Ja sabeu que la meva opinió es desvia una mica de l’ideal en aquest punt. Crec que cal reconèixer, ens agradi o no, que el dinamitzador porta (i ha de portar) la iniciativa i això condiciona la negociació, els objectius i els resultats. Afirmar el contrari implicaria estar convençut que, si en comptes del Jaume dinamitzés les reunions qualsevol de nosaltres, les conclusions serien les mateixes; jo estic segur que no. Si, per exemple, hagués conduït les sessions jo (no ho dic per centrar-ho en mi sinó per no posar a ningú altre d’exemple) el decàleg, per exemple, seria diferent.\nTot i així, penso que és un bon exercici negociar els objectius perquè els explicita i hi ha un “apropiament” col·lectiu. Teòricament és ideal, però a la pràctica hi ha un encaix que es molt difícil que es doni: és molt improbable que cadascú senti que hi ha aportat alguna cosa, el seu granet de sorra. Sé que això crearà polèmica, i l’assumeixo, però crec que tant als nostres alumnes com a nosaltres ens “patina” aquesta perpectiva, molt més emocional que teòrica. En un grup de 10 “alumnes” com nosaltres (ja ni suposant-ne 25 com a les nostres aules) es fa difícil reconèixer què hi has aportat. Seguint amb l’exemple del decàleg, jo no hi he proposat cap punt. En la mesura que es repeteixi la “sensació” que no s’aporta res al grup (o s’hi aporta poc), es cau igualment en la desmotivació. Penso que també és això el que genera rebuig a negociar objectius, no només la manca de costum i la passivitat. Trobo que, fins i tot, pot desmotivar més això que un “lideratge” d’un professional. L’única solució és la inclusió: de totes les voluntats, de totes les persones. Hem d’assumir el risc de pensar que és possible, de voler-ho fer possible; però no podem negar que també és probable que desmotivem una part de l’alumnat.\nPer últim, el temps i més discrepància. Crec que les nostres reunions demostren (per la metodologia, no pel dinamitzador) que els equips mai no tenen prou temps de fer bé el que se’ls encarrega (o almenys com els agradaria resoldre-ho), especialment quan es tracta de construir coneixement i no d’aplicar-lo. Que, com a conseqüència, la posada en comú sovint és improvisada (o no acordada) i que, per tant, els resultats no sempre són òptims: són “fràgils” per manca de consens o per poc elaborats. Inferint-ho a les classes, crec que aquesta és la principal causa del rebuig d’alguns alumnes a la metodologia de l’aprenentatge cooperatiu, no l’ individualisme i la competitivitat. Penso que cal tenir-ho en compte si hi volem posar remei.\nBé, sento l’extensió del text. Si m’heu d’esbroncar per qualsevol opinió tingueu en compte que, malgrat tots els “peròs”, en faig una valoració de conjunt molt positiva.\nEstic molt d’acord amb l’Olga quan diu que el decàleg no se’ns pot aplicar perquè no som un grup d’alumnes (jo crec que també vaig expressar una cosa similar en la meva entrada). Em decanto molt més pel seu plantejament.\nRelat d’una rutina… i altres pensaments (I) >> << Per separat sí, però tots alhora…


“Al meu marit no li agrada que digui que vaig estar morta” | Catalunya | EL PAÍS Catalunya\n“Al meu marit no li agrada que digui que vaig estar morta”\nAudrey Mash amb prou feines arrossega seqüeles de la prolongada hipotèrmia que va patir després de perdre's al Pirineu\nAudrey Mash amb els metges Eduard Argudo (a l'esquerra) i Jordi Riera, al terrat de l'hospital Vall d'Hebron. En vídeo, declaracions de Mash i un dels metges, després de ser atesa. Foto: Vall d'Hebron | Vídeo: EFE\nA Audrey Mash (Kent, 34 anys) li va costar assimilar el seu inusual salt a la fama. Durant setmanes després del seu accident a la Vall de Núria, al Pirineu gironí, la gent li demanava selfies als bars i l'abordava pel carrer. “Tothom és molt feliç per mi”, diu amb resignació. Això sí, gairebé sempre li formulen la mateixa pregunta. “Is it true?”, rememora en el seu anglès natiu, és cert que va sobreviure a una parada cardiorespiratòria de més de sis hores de durada?\nMash i el seu marit es van perdre el 3 de novembre després de veure's sorpresos per una tempesta de neu, que va desorientar la parella. Mash va començar a patir els assots de l'intens vent i fred fins a quedar inconscient a causa de la hipotèrmia que va patir. Hores després, els serveis d'emergència van trobar la parella. L’Audrey es trobava en plena parada cardiorespiratòria i el seu cos no superava els 20 graus, un factor clau per a la seva supervivència: va permetre la conservació dels seus òrgans.\nElla no recorda res del que va passar aquell dia. “Quan em vaig despertar, no vaig comprendre la gravetat del que ens havia passat, almenys no immediatament”, relata Mash que, després de ser rescatada en helicòpter, va ingressar a l'hospital Vall d'Hebron de Barcelona. “Fins i tot quan em van explicar la història completa no ho vaig assimilar del tot. Només ho vaig entendre quan vaig marxar de l'hospital”, afegeix.\n“Al meu marit no li agrada que digui que vaig estar morta; potser tinc un humor molt negre!”, fa broma. La seva parella, Rohan Schoeman, acudeix actualment a un psicòleg especialitzat en esdeveniments traumàtics. “Evita parlar sobre el tema. Necessita temps per processar el que ha passat”, diu la dona.\n“La família és qui més pateix la Unitat de Cures Intensives (UCI)”, adverteix Jordi Riera, metge adjunt en aquesta àrea del Vall d'Hebron. “El pacient crític està sedat, adormit o, com en el cas d'Audrey, no recorda clarament. Sens dubte, la seva parella és qui patirà o recordarà més el procés”, afegeix Riera.\nL’Audrey es va salvar gràcies a una tècnica d'oxigenació amb membrana extracorpòria (ECMO): una màquina que substitueix temporalment la funció del cor i els pulmons, oxigenant la sang de forma externa. Riera també dirigeix el programa ECMO de l'hospital barceloní. “Precisament una setmana abans del cas de l’Audrey, vaig parlar amb l’Eduard per millorar la resistència a la hipotèrmia”. Es refereix a Eduard Argudo, el metge adjunt que va rebre i va estar a càrrec de la pacient durant la seva reanimació i posterior recuperació. L'habilitat de l'equip d'Argudo —la van reanimar passades les nou de la nit, quan el seu cos va assolir els 30 graus de temperatura corporal— va propiciar que l’Audrey no arrossegui seqüeles importants. “Les primeres setmanes em feia molt mal caminar i estava molt cansada, però va passar aviat. Un mes després vaig tornar a la meva rutina diària”, relata la professora d'anglès.\nLa britànica arrossega algunes lesions lleus, malgrat tot. Ha perdut mobilitat als dits de les mans, una molèstia present des de la seva alta hospitalària i per a la qual necessita rehabilitació. “Em costa molt ajuntar els dits, exercito diferents músculs de les mans una hora al dia”, explica.\nHi ha una novetat respecte als símptomes que van aparèixer prèviament a l'hospital. “Estic perdent cabells”, indica Mash. “Abans només eren dues calbes petites, i ara és una de més gran. Com que jo no puc veure-la, i el meu marit no volia preocupar-me, no me’n vaig adonar fins que la meva mare em va preguntar per què s'havia engrandit”, relata la pacient.\n“Normalment, això passa en pacients crítics amb hipotèrmies severes”, apunta el doctor Argudo. “El cos va estar durant hores sense prou aportació de sang i oxigen, i encara que això no va causar danys neurològics, s'han produït un altre tipus de lesions”. El metge creu que el cap es veu afectat per ser una zona de suport. La pressió del crani contra el terra o el llit de l'hospital fa que arribi encara menys sang i oxigen a la zona, la qual cosa provoca la pèrdua capil·lar. “No és gaire habitual, però està descrit en pacients greus”, aporta Riera.\nL’Audrey es va prometre tornar a les muntanyes en el termini d'un any. “Hi ha tanta naturalesa a Catalunya... és un dels motius pels quals vam escollir Barcelona per viure-hi”, diu. “Em posaria molt trista si deixés de fer muntanyisme”. Malgrat les pors de la seva parella, l'anglesa ja té planejades per a pròxims caps de setmana dues rutes de senderisme senzilles per Ripoll i la serra de Collserola. “No considero que la meva perspectiva vital hagi canviat després de l'accident. Crec que vaig tenir la sort de tenir una vida feliç abans que passés. Si alguna cosa ha canviat, és que m'he adonat que era feliç”, conclou Mash.