Blues - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nAquest article tracta sobre el gènere musical. Vegeu-ne altres significats a «Blues (rugbi)».\nEl blues és un gènere musical vocal i instrumental basat en la utilització d'unes determinades notes (notes blues), l'ús de les progressions d'acords del blues, i d'un patró repetitiu que sol seguir una estructura de dotze compassos. El terme anglès, que vol dir 'blaus', pren també la significació de 'tristesa'.\nFolk afroamericà, Work songs, Espiritual afroamericà\nFinals del segle xix al sud dels Estats Units\nguitarra, piano, harmònica, bateria, saxòfon, veu, banjo, trompeta, trombó\nArreu des de començaments del segle xx.\nmúsica popular, world music i música d'Amèrica del Nord\nBoogie-Woogie, Country Blues, Delta Blues, Electric Blues, Fife and drum blues, Jump Blues, Piano Blues\nBlues rock, Jazz Blues, Punk Blues, Soul Blues\nJohn Lee Hooker, un dels grans intèrprets de blues\nMelòdicament, s'utilitza la tercera disminuïda i l'acord dominant (anomenat blue notes) de l'escala major. També s'usa la tècnica en què un instrument sona com a resposta a un altre (crida i resposta). Al principi, s'utilitzaven instruments molt senzills de fabricació pròpia. Més endavant, s'usaren les guitarres acústiques, el piano i l'harmònica i, finalment, molts d'altres.\n3.2 El període d'entreguerres\n3.3 Postguerra. Els anys 50\n3.4 Els anys seixanta i setanta\n3.5 Dels anys vuitanta fins a l'actualitat\n4 Repercussió musical\n5 Repercussió social\n6 Intèrprets principals\n6.2 White Blues\n6.3 Països Catalans\n7 Festivals de blues a Catalunya\nDurant les primeres dècades del segle xx, la música blues no estava clarament definida en termes de progressió d'acords. Hi havia una gran quantitat de temes de blues que utilitzaven una estructura de vuit compassos, com How Long Blues, Trouble in Mind, i Key to the Highway, del músic Big Bill Broonzy. També es podien trobar temes blues amb estructura de setze compassos, com en el tema instrumental de Ray Charles, Sweet 16 Bars i en el d'Herbie Hancock, Watermelon Man. També es podien trobar estructures de compassos menys freqüents, com la progressió de nou compassos del tema Howlin Wolf Sitting on Top of the World. El desenvolupament bàsic d'una composició de blues de dotze compassos es reflecteix en l'estàndard de progressió harmònica de dotze compassos, en un compàs de 4/4 o, rarament, en un compàs de 2/4. Els temes de blues lents solen tocar en un compàs de 12/8, és a dir, 4 pulsacions per compàs amb 3 subdivisions per cada pulsació.\nCap als anys trenta, el blues amb una estructura de dotze compassos s'estandarditzà. Els acords blues associats a una estructura blues de dotze compassos solen estar compostos normalment per tres acords diferents, els quals són tocats amb un esquema de dotze compassos:\nEn el gràfic superior, els nombres romans indiquen els graus de progressió; en el cas que s'interpreti en una tonalitat de fa, els acords serien els següents:\nEn l'exemple anterior, fa és l'acord de tònica i sib és l'acord de subdominant. Generalment, cada acord es toca dins l'estructura de setena dominant. Freqüentment, l'últim acord sol ser el turnaround dominant, que en els exemples anteriors correspon al V grau o do, creant la transició al principi de la següent progressió.\nLes lletres dels temes blues, generalment, acaben en l'últim cop del desè compàs o en el primer cop del onzè compàs, i són els dos últims compassos un moment de ruptura instrumental; l'harmonia d'aquests compassos de ruptura, el turnaround, pot ser extremadament complexa i consisteix algunes vegades en notes soltes que modifiquen l'anàlisi del tema per complet. El cop final, al contrari que els anteriors, sol estar gairebé sempre posicionat fermament en la setena dominant, per a proveir de tensió el següent vers del tema.\nPartitura musical del Saint Louis Blues (1914)\nMelòdicament, la música blues està marcada per l'ús de terceres, quintes i setenes disminuïdes (les anomenades notes de blues) de l'escala major corresponent. Aquests tons de les escales poden reemplaçar els tons naturals de les escales o afegir-se a les mateixes escales, com és el cas de l'escala pentatònica menor de blues, en què les terceres reemplacen les terceres naturals, les setenes a les setenes naturals i les quintes s'afegeixen entre les quartes i les quintes naturals. Mentre que la progressió harmònica de l'estructura de dotze compassos ha estat utilitzada durant segles, un dels aspectes més revolucionaris del blues va ser l'ús freqüent de les terceres, les setenes i fins i tot de les quintes en la melodia, juntament amb el crushing (tocar dues notes adjacents al mateix temps, per exemple com les segones disminuïdes) i el sliding (similar a les notes d'adornament).\nEn les progressions d'acords de blues, els acords tònics, subdominant i dominant solen ser tocats com a setenes dominants, i és la setena menor un component important de l'escala. El blues sol tocar ocasionalment en una escala menor, diferenciant aquesta de l'escala menor tradicional en l'ús ocasional de la cinquena a la tònica, cantada pel músic o per l'instrumentista principal amb la cinquena justa en l'harmonia.\nEl tema de Big Mama Thornton Ball and Chain, interpretat per Janis Joplin acompanyada per Big Brother and the Holding Company, mostra un exemple d'aquesta tècnica.\nEl blues en escales menors sol estar estructurat en setze compassos en comptes de dotze, a l'estil del gènere musical de gospel, com es pot comprovar en el tema St James Infirmary Blues i en el tema de Trixi Smith My Man Rocks Em.\nDe vegades, s'utilitza una escala dòrica per als blues d'escales menors, i la nota menor la tercera i setena, però la major corresponent a la sisena.\nEls shuffle del blues reforcen el ritme i el patró de crida i resposta, formant un efecte repetitiu denominat groove. Els shuffle més simples, àmpliament utilitzats en el blues elèctric, el rock and roll o al bepop de la postguerra, consistien en un riff de tres notes de les cordes greus de la guitarra; l'efecte groove es creava quan s'interpretava aquest riff amb el baix i la bateria. Així mateix, el walking bass era un altre dispositiu que permetia crear efectes groove.\nEl ritme shuffle sol vocalitzar com «dow, da dow, da dow, da» o «dump, da dump, da dump, da» i consisteix en vuit notes. Un exemple d'això es pot trobar a la tabulatura següent, que mostra els primers quatre compassos d'una progressió blues en mi:\nEl blues dins del jazz difereix en gran manera del blues que s'interpreta d'acord amb altres tipus de gèneres musicals, com el rock and roll, el rhythm and blues, el soul o el funk. El blues jazzístic se sol tocar en l'acord de V amb els compassos 9 i 10, emfatitzant l'estructura tònica del blues tradicional, que resol la tònica sobre el subdominant. Aquesta cadència final d'acords de VI comporta per si mateixa un gran nombre de variacions, i la més bàsica d'aquestes, la progressió d'acords ii-VI en els compassos 9, 10 i 11. A partir d'aquest punt, l'aproximació dominant (acords ii-V) i la resolució (d'acord I) poden alterar-se i substituir-se gairebé indefinidament, incloent-hi per exemple l'omissió completa de l'acord I (compassos 9.-12.: ii|V|iii, iv|ii, V |). En aquest cas, els compassos 11 i 12 funcionen com una extensió del turn-around per al següent cor.\nLa forma original de les lletres de blues consisteix, habitualment, en una sola línia que es repeteix tres vegades. Més endavant, l'estructura actual, basada en una única repetició d'una línia seguida per una línia final, es va convertir en un estàndard. Aquestes línies solien ser cantades seguint un patró més proper a una conversa rítmica que a una melodia.\nEls primers blues, amb freqüència, prenien la forma d'una narració, la qual solia transmetre el cantant mitjançant la seva veu, i contava les seves penes personals formant part d'un món injust, d'una crua realitat: «un amor perdut, la crueltat dels agents de policia, l'opressió dels blancs i els temps difícils». Gran part dels blues més antics contenen lletres més realistes, a diferència de la majoria de la música popular que es gravava en aquells temps. Per exemple, la cançó Down in the Alley, de Memphis Minnie, tracta sobre una prostituta que manté relacions sexuals amb un home en un carreró.\nAquest tipus de música es va denominar gut-bucket blues, un terme que feia referència a un instrument musical casolà, amb forma de baix, fabricat a partir d'un cub de metall, el qual era utilitzat per a netejar els intestins dels porcs abans de preparar el tipus de menjar que s'associava amb l'esclavitud. Els gut-bucket blues solien ser depressius i tractaven sobre les relacions aspres i difícils, de la mala sort i dels temps dolents; a causa d'aquest tipus de cançons i els carrers on s'interpretaven, la música blues va adquirir mala reputació, i arribà a ser criticada per predicadors i feligresos.\nMalgrat que el blues solia associar-se amb misèria i opressió, també podia adquirir tints còmics o humorístics, i en molts casos, connotacions sexuals:\nRebecca, Rebecca handsome, get your big legs off of me,\nRebecca, Rebecca, guapa, treu-me les potes de sobre,\nPotser t'estic posant, nena, però m'està preocupant una barbaritat.\nL'autor Ed Morales afirma que la mitologia ioruba va tenir un paper important en els primers blues, i cita el tema Cross Road Blues del músic Robert Johnson com una «referència finament vetllada a Eleguá, l'Orishas encarregada dels camins». Tanmateix, alguns artistes prolífics de blues, com Son House o Skip James van tenir en el seu repertori diverses cançons religioses cristianes o d'estil espiritual. El reverend Gary Davis i Blind Willie Johnson són alguns exemples d'artistes que, pel seu estil musical, solen ser categoritzats com a músics de blues, malgrat que les lletres de les seves cançons corresponen clarament a temes espirituals.\nEl blues ha evolucionat, per una banda, a partir d'una música vocal sense acompanyament, interpretada pels treballadors negres pobres; per l'altra, amb una gran varietat de subgèneres i estils, amb varietats regionals al llarg de tot Estats Units i, posteriorment, d'Europa i Àfrica. Les estructures musicals i els estils que són considerats avui dia com a blues, així com en la música country moderna, van néixer en les mateixes regions del sud dels Estats Units durant el segle xix. Es poden trobar enregistraments de blues i de country que es remunten als anys vint, període en el qual la indústria discogràfica va crear categories de màrqueting anomenades «música racial» i «música hillbilly» per vendre cançons als negres i als blancs, respectivament.\nEn aquell període, no existia una distinció musical clara entre els gèneres blues i country, excepte per l'ètnia de l'intèrpret i, fins i tot, en determinades ocasions, aquest detall solia estar documentat incorrectament per les companyies discogràfiques.\nMentre que el blues emergia de la cultura afroamericana, alguns músics de blues ja eren coneguts a nivell mundial. Alguns estudis situen l'origen de l'espiritual negre en l'exposició que van tenir els esclaus al gospel, (originari de les Hèbrides) dels seus amos. L'economista i historiador afroamericà Thomas Sowell indica que la població del sud, negra i exesclava es disgrega entre els seus veïns redneck escocesos / irlandesos. No obstant això, els descobriments de Kubik i altres estudiosos mostren clarament l'essència africana de molts aspectes vitals en l'expressió del blues.\nEls motius socials i econòmics de l'inici del blues no es coneixen completament. La primera aparició del blues no està ben definida i sol datar-se entre el 1870 i el 1900, en un període que coincideix amb l'emancipació dels esclaus i la transició de l'esclavitud cap a l'agricultura a petita escala al sud dels Estats Units. Paul Oliver cita un text de Charlotte Forte, del 1862, en el qual ja parla de blues com estat d'ànim i de com algunes work songs es cantaven de manera especial, per superar els blues.\nAlguns investigadors associen el desenvolupament del blues en els primers anys del segle XX com un moviment des d'un grup d'interpretacions cap a un gènere més individualitzat, argumentant que el desenvolupament del blues està associat amb la nova condició de llibertat dels esclaus. Segons Lawrence Levine, "hi havia una relació directa entre l'èmfasi ideològic nacional sobre l'individu, la popularitat dels ensenyaments de Booker T. Washington i l'auge del blues". Levine indica que «psicològicament, socialment i econòmica, els negres van ser disgregats culturalment de tal manera que hagués estat impossible durant l'esclavitud, i és sorprenentment complicat que la seva música secular reflectís aquest fet igual que va fer la seva música religiosa».\nA començaments del segle xx, la indústria nord-americana d'edició de partitures produí una gran quantitat de música de ragtime. Cap al 1912, aquesta indústria va publicar tres composicions associades al blues, precipitant l'adopció d'elements de blues per part del Tin Pan Alley: Baby Seals' Blues de Baby F. Seals (amb arranjaments d'Arties Matthews), Dallas Blues de Hart Wand i Memphis Blues de W. C. Handy.\nHandy va ser un músic, compositor i arranjador amb bona formació musical que va ajudar a popularitzar el blues transcrivint i orquestrant en gairebé qualsevol gènere simfònic, amb grups i cantants. Es va convertir en un compositor famós i prolífic, denominant-se ell mateix com el «pare del blues», però les seves composicions poden definir-se com una barreja de ragtime i jazz, una mescla facilitada per l'ús del ritme llatí de l'havanera, ritme que des de feia temps formava part del ragtime. Un dels principals temes de Handy va ser el conegut St. Louis Blues.\nBessie Smith va ser una de les cantants més conegudes dels primers temps del blues\nDurant els anys vint, el blues es va convertir en un element fonamental de la cultura afroamericana i de la música popular nord-americana, arribant fins i tot a l'audiència blanca amb els arranjaments de Handy i les interpretacions de cantants femenines clàssiques de blues. El blues evolucionà a partir d'interpretacions informals en bars a una forma d'entreteniment a les sales de teatre. Els espectacles de blues estaven organitzats per la Theater Owners Bookers Association en clubs com el Cotton Club i en juke joints, com els que es podien trobar al carrer Beale de Memphis. Com a conseqüència d'aquesta evolució, es va marcar el camí cap a una important diversificació d'estils, amb una distinció més clara entre el blues i el jazz. Va ser en aquest període quan companyies discogràfiques com l'American Record Corporation, Okeh Records i Paramount Records van començar a gravar música afroamericana.\nMentre la indústria discogràfica creixia, intèrprets de country blues com Charlie Patton, Leadbelly, Blind Lemon Jefferson, Lonnie Johnson, Son House o Blind Blake van adquirir notorietat dins les comunitats afroamericanes. Jefferson va ser un dels pocs intèrprets de country blues que va arribar a enregistrar d'una manera prolífica i podria ser que hagués estat el primer a gravar amb la tècnica de l'slide guitar, tècnica que es convertiria en un element important del delta blues. Als anys vint, les primeres gravacions de blues s'engloben en dues categories: un blues rural, el country blues, més tradicional, i un blues més polit i urbà.\nEls intèrprets de country blues solien improvisar, unes vegades sense acompanyament i d'altres fent ús d'un baix o una guitarra. Durant els primers anys del segle xx, va existir una gran varietat d'estils regionals dins el country blues; per exemple, el Mississippi delta blues va ser un estil molt arrelat i amb intèrprets de veus apassionades que s'acompanyaven del slide guitar. Robert Johnson, que va arribar a gravar molt poques cançons, va combinar elements tant del blues urbà com del rural. Charlie Patton i Son House foren intèrprets influents d'aquest gènere que precediren Robert Johnson. Cantants com Blind Willie McTell i Blind Boy Fuller interpretaren la «delicada i lírica» tradició sud del Piedmont blues, estil que utilitzava una tècnica molt elaborada de tocar la guitarra sense pua. Geòrgia també va tenir una tradició primerenca cap a la tècnica dels slides.\nEl Memphis blues, que es va desenvolupar durant els anys vint i trenta al voltant de Memphis (Tennessee), va estar influenciat per bandes com la Memphis Jug Band o la Gus Cannon's Jug Stompers. Intèrprets com Frank Stokes, Sleepy John Estes, Robert Wilkins, Joe McCoy o Memphis Minnie (famosa aquesta última pel seu virtuosisme a l'hora de tocar la guitarra) van utilitzar una gran varietat d'instruments atípics com el mirlitó, el violí o la mandolina. El pianista Memphis Slim va iniciar la seva carrera a Memphis, però el seu estil tranquil i distintiu era molt més suau, ja contenia alguns elements del que seria el swing. Gran part dels músics de blues que vivien a Memphis es van traslladar a Chicago a finals dels anys trenta i principis dels anys quaranta, formant part del moviment de blues urbà que uniria la música country amb el blues elèctric.\nEls estils urbans del blues estaven més codificats i elaborats. El blues clàssic femení i les cantants blues de vodevil van ser famosos en els anys vint, i en destacaren intèrprets com Mamie Smith, Gertrude Ma Rainey, Bessie Smith i Victoria Spivey. Mamie Smith, la qual era més una intèrpret de vodevil que una artista del blues, va ser la primera afroamericana a gravar un blues el 1920; la seva Crazy Blues va vendre 75.000 còpies en el primer mes.\nMa Rainey, anomenada la "mare del blues", i Bessie Smith cantaven «... cada cançó al voltant dels tons centrals, potser per projectar les seves veus més fàcilment cap al fons de l'habitació». Smith «...cantava una cançó en una afinació inusual, i la seva qualitat com a artista barrejava i estirava les notes gràcies a la seva bella i poderosa veu de contralt, per acomodar-se a la interpretació d'una manera inigualable». Entre els intèrprets masculins de blues urbà, s'incloïen músics negres populars del moment com Tampa Red (denominat ocasionalment com el Mag de la guitarra), Big Bill Broonzy i Leroy Carr, que prengué aquest últim la decisió inusual d'acompanyar-se amb un piano.\nUna típica línia d'un baix de boogie-woogie\nEl boogie-woogie va ser un altre dels gèneres importants de blues urbà en els anys trenta i principis dels anys quaranta. Mentre que el gènere sol associar amb un únic piano, el boogie-woogie solia interpretar-se amb cantants com acompanyament en algunes bandes de música. Aquest estil estava caracteritzat per una figura en forma de baix, un ostinato o riff i un canvi de nivell en la mà esquerra, elaborant cada acord i creant ornaments amb la mà dreta. El boogie-woogie va ser desenvolupat principalment pel músic de Chicago Jimmy Yancey i pel trio de boogie-woogie d'Albert Ammons, Pete Johnson i Meade Lux Lewis. Els intèrprets d'aquest gènere a Chicago incloïen Clarence Pine Top Smith i Earl Hines, el qual «va enllaçar els ritmes de la mà esquerra dels pianistes del ragtime amb les figures melòdiques similars a les que interpretava Louis Armstrong amb la mà dreta».\nEn els anys quaranta, es va començar a desenvolupar el gènere jump blues, que va estar influenciat per la música de les big bands, utilitzant en les seccions rítmiques, a més de la guitarra, el saxòfon o altres instruments de vent, per així crear un so jazzístic i descompassat, amb unes veus més marcades. Les melodies jump blues de Louis Jordan i Big Joe Turner, de Kansas City, van influenciar el desenvolupament de posteriors gèneres com el rock and roll i el rhythm and blues. Tant l'estil suau de Louisiana de Professor Longhair com el més recent de Dr. John, van barrejar el ritme clàssic amb els gèneres del blues.\nPostguerra. Els anys 50Modifica\nDesprés de la Segona Guerra mundial, i ja als anys cinquanta, els afroamericans es van traslladar a les ciutats del nord dels Estats Units i nous gèneres musicals (com el blues elèctric), es van fer populars a ciutats com Chicago, Detroit i Kansas City (Missouri). El blues elèctric utilitzava guitarres amplificades elèctricament, baixos elèctrics, bateries i harmòniques. Chicago es va convertir en el centre d'aquest gènere a principis dels anys cinquanta.\nEl Chicago blues fou influenciat, en gran part, pel gènere del delta blues, a causa de la migració d'intèrprets des de l'estat de Mississippí. Howlin Wolf, Muddy Waters, Willie Dixon i Jimmy Reed van néixer a Mississippí i es van traslladar a Chicago durant la Gran migració afroamericana. El seu estil estava caracteritzat per l'ús de la guitarra elèctrica, la slide guitar, l'harmònica i una secció rítmica de baix i bateria. J. T. Brown, que va tocar en les bandes d'Elmore James o J. B. Lenoir, també va utilitzar saxòfons, però de manera secundària, en comptes d'utilitzar-los com a instruments principals.\nLittle Walter i Sonny Boy Williamson II, famosos harmonistes (denominats Harp en l'argot dels músics de blues), pertanyen a l'etapa inicial del Chicago blues. Altres harmonistes com Big Walter Horton també van desenvolupar un paper important en aquella etapa. Muddy Waters i Elmore James eren coneguts pel seu ús innovador de la slide guitar elèctrica. B. B. King i Freddie King no utilitzaven la slide guitar, però foren guitarristes influents en el gènere del Chicago blues. Howlin Wolf i Muddy Waters també eren coneguts per les seves veus profundes i greus.\nEl baixista i compositor Willie Dixon va exercir un paper important en l'escena del Chicago blues; va compondre i escriure molts temes de blues estàndard d'aquell període, com Hoochie Coochie Man, I Just Want to Make Love to You, ambdós compostos per Muddy Waters, Wang Dang Doodle, compost per Koko Taylor, i Back Door Man compost per Howlin 'Wolf. La majoria dels artistes del Chicago blues van gravar discos per al segell discogràfic de Chicago Chess Records.\nAls anys cinquanta, el blues tenia una gran influència en la música popular de masses dels Estats Units. Mentre que músics populars com Bo Diddley i Chuck Berry van estar influenciats pel Chicago blues, el seu estil entusiasta a l'hora de tocar es diferenciava clarament dels aspectes melangiosos del blues. Precisament, la manera de tocar de Diddley i Berry va ser un dels factors d'influència en la transició del blues al rock and roll. Elvis Presley i Bill Haley van estar més influenciats pel jump blues i el boogie-woogie, i popularitzaren tots dos el rock and roll dins del segment de població blanca d'aquells temps. El Chicago blues també influencià la música zydeco de Louisiana, en la qual Clifton Chenier utilitzava blues accentuats. Els músics del gènere zydeco utilitzaven guitarres elèctriques i arranjaments cajun basats en els estàndards del blues.\nAltres artistes de blues, com T-Bone Walker i John Lee Hooker, no van estar influenciats directament pel subgènere de Chicago. Nascut a Dallas, T-Bone Walker sol associar amb el West Coast blues, que és més suau que el Chicago blues i ofereix una transició entre el Chicago blues, el jump blues i el swing, amb certa influència en les guitarres del jazz. El blues de John Lee Hooker és més personal, basat en la seva veu profunda i en l'únic acompanyament d'una guitarra elèctrica; tot i no estar influenciat directament pel boogie-woogie, el gènere sol denominar guitar boogie. En el seu primer èxit, Boogie Chillán arribà al número 1 en les llistes de R&B el 1949.\nCap a finals dels anys cinquanta, el Swamp blues es va desenvolupar a prop de Baton Rouge, amb intèrprets com Slim Harpo, Sam Myers i Jerry McCain. Aquest gènere tenia un ritme més lent i utilitzava l'harmònica de manera més simplificada que les interpretacions realitzades per artistes del Chicago blues com Little Walter o Muddy Waters. Algunes cançons d'aquest gènere són Scratch my Back, She's Tough i King Bee.\nUna llegenda del blues, B. B. King, amb la seva guitarra Lucille\nAl principi dels anys seixanta, els gèneres musicals influenciats per la música afroamericana, com el rock and roll i el soul, ja formaven part de la música popular nord-americana. Els intèrprets caucàsics havien portat la música afroamericana a noves audiències, tant als Estats Units com a la resta del món. Al Regne Unit, les bandes de músics emulaven les llegendes del blues nord-americà, i al llarg de la dècada el blues anglès ocupà un important paper de recuperació de cantants afroamericans en portar-los a Europa i reinterpretar els seus temes clàssics.\nBluesmen com John Lee Hooker i Muddy Waters continuaren tocant per als seus admiradors entusiastes i inspirant nous artistes en el camp del blues tradicional, com el músic nascut a Nova York, Taj Mahal. John Lee Hooker va barrejar el seu estil de blues amb elements del rock i va començar a tocar amb músics blancs joves, creant un gènere musical que es pot escoltar en el disc del 1971 Endless Boogie. La tècnica virtuosa de B. B. King li va valer el sobrenom del "Rei del blues". A diferència del subgènere de Chicago, la banda de King utilitzava el suport dels instruments de vent –en aquest cas, del saxòfon, la trompeta i el trombó–, en comptes d'utilitzar únicament la slide guitar i l'harmònica. El cantant de Tennessee, Bobby Blue Bland, igual que B. B. King, també va barrejar els gèneres musicals del blues i del rhythm and blues.\nLa música dels moviments per als "drets civils" i per a la "llibertat d'expressió" va impulsar als Estats Units un ressorgiment de l'interès per les arrels de la música nord-americana i pels inicis de la música afroamericana. Festivals de música, com el Newport Folk Festival, van portar el blues tradicional a noves audiències, i van fer que ressorgís l'interès pel blues acústic de la preguerra i per les gravacions d'intèrprets com Son House, Mississippi John Hurt, Skip James i Reverend Gary Davis; moltes d'aquestes gravacions van ser reeditades, entre d'altres, per la companyia discogràfica Yazoo Records. J. B. Lenoir, músic que pertanyia al moviment del Chicago blues dels anys cinquanta, va gravar diversos vinils amb guitarres acústiques, en què va comptar amb l'acompanyament ocasional de Willie Dixon al baix o a la bateria. Les seves cançons parlaven de problemes polítics com el racisme o la Guerra del Vietnam, la qual cosa no era gaire usual per aquella època. La gravació del seu tema Alabama blues diu el següent:\nMai tornaré a Alabama, aquest no és un lloc per a mi. [2x]\nSaps que van matar la meva germana i el meu germà,\ni el món sencer va deixar a aquesta gent que campessin per aquí en llibertat.\nAl llarg dels anys seixanta, l'interès de les audiències blanques pel blues es va incrementar a causa del moviment liderat pel grup Paul Butterfield Blues Band i pel blues britànic (British blues). Aquest gènere, promogut principalment per Alexis Korner, es va desenvolupar al Regne Unit, on grups com Fleetwood Mac, John Mayall & the Bluesbreakers, The Rolling Stones, The Yardbirds i Cream van interpretar cançons clàssiques de blues dels subgèneres delta blues i Chicago blues.\nEls músics britànics de blues de principis dels anys seixanta van inspirar, al seu torn, un nombre d'intèrprets americans de blues-rock, incloent-hi Cannes Heat, Janis Joplin, Johnny Winter, The J. Geils Band i Ry Cooder. Gran part dels primers èxits del grup britànic Led Zeppelin van ser tributs a cançons tradicionals de blues. Un intèrpret de blues-rock, Jimi Hendrix, representava una raresa en aquells temps, ja que era un negre que tocava 'rock psicodèlic'; Hendrix va ser un guitarrista virtuós i un pioner en l'ús de la distorsió i el feedback en la seva música. Mitjançant aquests i d'altres artistes, la música blues influencià el desenvolupament de la música rock.\nA finals dels anys seixanta, el West Coast blues va emergir a Chicago amb Magic Sam, Magic Slim i Otis Rush; la seva principal característica va ser basar-se en un suport rítmic atorgat per una guitarra rítmica, un baix elèctric i una bateria. Albert King, Buddy Guy i Luther Allison foren components d'aquest gènere, el qual estava dominat per una guitarra elèctrica principal molt amplificada.\nDels anys vuitanta fins a l'actualitatModifica\nDes dels anys vuitanta, s'ha experimentat un ressorgirment en l'interès pel blues per part de cert sector de la població afroamericana, principalment a la zona de Jackson i en altres regions del sud profund dels Estats Units. El soul blues, anomenat comunament soul sud, va tenir un èxit inesperat gràcies a dues gravacions del segell discogràfic Malacara assentat en Jackson: el tema de Z. Z. Hill Down Home Blues (1982) i el tema de Little Milton The Blues is Alright (1984). Entre els intèrprets afroamericans contemporanis que van treballar per a aquest ressorgiment, pot anomenar-se Bobby Rush, Denise LaSalle, Sir Charles Jones, Betty LaVette, Marvin Seas, Peggy Scott-Adams, Billy Soul Bonds, T. K. Soul, Mel Waiters i Willie Clayton. La xarxa de cadenes de ràdio de blues dels EUA, Fundada per Rip Daniels (un ciutadà negre de Mississippí), va emetre soul blues en les seves emissions i va incloure la presència de personalitats de la ràdio com Duane DDT Tanner i Nikki deMarks.\nDes del 1980, el blues ha continuat tant en la seva forma tradicional com donant pas a nous gèneres. El Texas blues va néixer amb la utilització de guitarres tant per a rols rítmics com en solitari. A diferència del West Coast blues, el gènere texà està influenciat principalment pel moviment rock-blues britànic. Artistes de renom del Texas blues són Johnny Winter, Stevie Ray Vaughan, The Fabulous Thunderbirds i ZZ Top. Els anys vuitanta també van veure renéixer la popularitat de John Lee Hooker, que realitzà col·laboracions amb Carlos Santana, Miles Davis, Robert Cray i Bonnie Raitt, entre d'altres. Eric Clapton, famós per les seves actuacions amb els Blues Breakers i Cream, va gravar en els anys noranta el seu disc MTV Unplugged, en el qual va interpretar diversos temes blues amb una guitarra acústica. Des de llavors, ha rendit tribut a aquest estil amb discos que poden considerar totalment de blues, com From the Cradle o Me and Mr Johnson, i que han apropat el gènere al gran públic.\nEn els anys vuitanta i noranta, van començar a distribuir-se publicacions de blues com Living Blues i Blues Revue, i es formaren associacions de blues a les principals ciutats, festivals de blues a l'aire lliure, i augmentà el nombre de clubs nocturns i edificis associats al blues.\nEn els anys noranta, els intèrprets de blues van explorar un ampli rang de gèneres musicals, com es pot veure en les nominacions per als premis anuals Blues Music Awards, anomenats amb anterioritat W. C. Handy Awards, o en les nominacions per als premis Grammy en les categories de Millor disc de blues contemporani i Millor disc de blues tradicional. La música blues contemporània està representada per diversos segells discogràfics com Alligator Records, Blind Pig Records, MCA, Delmark Records, Delta Groove Music, NorthernBlues Music i Vanguard Records, i són alguns dels més famosos per haver redescobert i reconfigurat rareses del blues: Arhoolie Records, Smithsonian Folkways Recordings, Yazoo Records i Document Records.\nAvui dia, els joves artistes de blues estan explorant tots els aspectes d'aquest gènere musical, des del clàssic delta blues fins al blues més orientat al rock; artistes que van néixer a partir dels anys setanta com Shemekia Copeland, Jonny Lang, Corey Harris, John Mayer, Vargas Blues Band, Susan Tedeschi i North Mississippi Allstars han desenvolupat els seus propis estils.\nEls gèneres musicals del blues, les seves estructures, melodies i l'escala blues han influenciat molts altres gèneres musicals com el rock and roll, el jazz i la música pop. Artistes famosos del jazz, folk o rock and roll com Louis Armstrong, Duke Ellington, Miles Davis, Bob Dylan i The White Stripes tenen en el seu haver diverses gravacions importants de blues. L'escala blues sol utilitzar-se en cançons populars com la del músic Harold Arlen, Blues in the Night, balades blues com Since I Fell for You i Please Send Me Someone to Love i, fins i tot, en treballs d'orquestra com les obres de George Gershwin, Rhapsody in Blue i Concerto en fa.\nL'escala blues està present en gran part de la música popular moderna, especialment en la progressió de terceres utilitzada en la música rock, per exemple en el tema A Hard Day's Night de The Beatles. Les estructures blues s'utilitzen en capçaleres de sèries de televisió com l'èxit Turn Me Loose l'teen Idol Fabian en la sèrie Batman, en temes country com els interpretats per Jimmie Rodgers i, fins i tot, en temes famosos de guitarristes o vocalistes com el de Tracy Chapman, Give me one reason.\nEl blues es pot ballar com un tipus de swing, sense patrons fixos de moviment i centrant-se en la sensualitat, el contacte corporal i la improvisació. La majoria dels moviments de ball del blues estan inspirats en la música blues tradicional. Tot i que el ball de blues sol realitzar-se amb temes de blues, aquest pot realitzar-se amb qualsevol música que tingui un ritme lent de 4/4.\nL'origen del rhythm and blues pot seguir-se fins en els espirituals i el blues. Musicalment, els espirituals van ser descendents de la tradició coral de Nova Anglaterra, en particular dels himnes d'Isaac Watts i la barreja de ritmes africans juntament amb patrons musicals de trucada i resposta. Els espirituals, o càntics religiosos, de les comunitats afroamericanes, estan més i millor documentats que els blues low-down (o blues depressius). El cant espiritual es va desenvolupar a causa que les comunitats afroamericanes podien arribar a reunir més persones en les seves reunions, les quals eren anomenades trobades al camp. Duke Ellington, tot i ser un artista de jazz, va utilitzar les estructures del blues de manera extensiva.\nEls primers bluesmen country, a més d'estar influenciats pel cant espiritual, interpretaren música country i blues urbà; alguns d'aquests músics foren Skip James, Charlie Patton i Geòrgia Tom Dorsey. Dorsey va ajudar a popularitzar la música gospel, gènere que es va desenvolupar en els anys trenta gràcies al grup Golden Gate Quartet. En els anys cinquanta, la música soul, amb artistes com Sam Cooke, Ray Charles i James Brown, ja utilitzava elements del gospel i del blues. En els anys seixanta i setanta, el gospel i el blues es van fusionar en l'estil anomenat soul blues. El gènere funk dels anys setanta va tenir grans influències del soul; així mateix, el funk es pot considerar com l'antecessor del hip-hop i del rhythm and blues contemporani.\nAbans de la Segona Guerra mundial, les fronteres entre el jazz i el blues no estaven clares. Generalment, el jazz utilitzava estructures harmòniques diferents a l'estructura de dotze compassos associada al blues, però, el subgènere jump blues dels anys quaranta va reunir ambdós gèneres. Després de la Segona Guerra mundial, el blues va tenir una gran influència en el jazz: clàssics del bebop, com el tema de Charlie Parker Now's the Time, van utilitzar les estructures blues amb l'escala pentatònica i les notes blues.\nEl bebop va marcar un gran canvi en el paper del jazz, convertint un gènere musical popular per a ballar en un «alt grau», una «menys accessible i cerebral música per als músics». L'audiència per ambdós gèneres, jazz i blues, es va dividir i la distinció entre ambdós gèneres quedà clarament definida. Els artistes que es mouen entre la frontera del jazz i el blues s'engloben dins del subgènere anomenat jazz blues.\nL'estructura de dotze compassos i l'escala blues van ser una gran influència per al rock and roll. Un clar exemple d'això és el tema d'Elvis Presley Hound Dog (un tema blues transformat en una cançó rock and roll), el qual manté una estructura de dotze compassos (tant en harmonia com en lletra) i una melodia centrada en la tercera de la tònica (més de la setena de la subdominant).\nMolts dels primers temes de rock and roll estan basats en el blues: Johnny B. Goode, Blue Suede Shoes, Whole Lotta 'Shakin' Going On, Tutti-Frutti, Shake, Rattle, and Roll, What'd I Say i Long Tall Sally; així mateix, gran part d'aquests temes van retenir la temàtica sexual i fins i tot l'argument de la cançó Hound Dog conté referències sexuals amagades entre la lletra i dobles sentits en algunes de les paraules. Alguns exemples d'aquesta temàtica són Tutti Frutti de Little Richard i What I'd say de Ray Charles:\nTutti Frutti de Little Richard:\nTinc una xicota de nom Sue; ella sap exactament el que ha de fer.\nWhat I'd say de Ray Charles:\nMira la noia amb el vestit vermell; sap com fer-ho durant tota la nit.\nPosteriorment, un rock blanc més madur va manllevar l'estructura i les harmonies del blues, malgrat haver-hi menys franquesa sexual i una pobra creativitat harmònica (per exemple, el tema de Bill Haley Rock Around the Clock). Gran part dels músics blancs que van tocar temes d'artistes negres canviaven certes paraules de les lletres: un exemple correspon al canvi que va introduir Pat Boone en la seva interpretació del tema Tutti Frutti, modificant la lletra original ("Tutti frutti, loose booty... a Wop bop a dl bop, a good Goddamn») per una versió més moderada.\nIgual que el jazz, el rock and roll, el heavy metal i el hip-hop, el blues ha estat acusat de ser la "música del diable» i d'incitar a la violència i a tota mena de comportaments delictius. Durant els anys vint, període en el qual l'audiència blanca va començar a interessar-se per la música blues, aquest gènere gaudia de mala reputació, i va ser W. C. Handy el primer músic a millorar la imatge del blues davant la resta dels nord-americans que no eren negres.\nAvui en dia, el blues és un dels principals components de la cultura afroamericana i de l'herència cultural nord-americana en general; reflecteix aquesta importància no sols en estudis universitaris, sinó també en pel·lícules com Sounder, i també en pel·lícules com Sounder, The Blues Brothers, Crossroads, i O Brother, Where Art Thou?, pel·lícula en la qual apareix caracteritzat, amb certes llicències, el guitarrista de blues Robert Johnson.\nLes pel·lícules de The Blues Brothers, en les quals es barregen diversos gèneres musicals relacionats amb el blues com el rhythm & blues o el zydeco, han tingut un gran impacte en la imatge de la música blues, tot i que la música més famosa de la pel·lícula, la primera, és principalment un rhythm and blues. Així mateix, aquestes pel·lícules promocionaran la cançó de blues tradicional Sweet Home Chicago, valent-se de la versió més coneguda atribuïda a Robert Johnson, l'himne no oficial de la ciutat de Chicago.\nL'any 2003, Martin Scorsese va realitzar un esforç important per promocionar el blues, sol·licitant a directors de cinema famosos, com Clint Eastwood i Wim Wenders, que participaren en una sèrie de pel·lícules anomenades The Blues. Scorsese també va participar en un tribut als artistes més importants de blues amb l'edició de diversos discos compactes de música.\nFestivals de blues a CatalunyaModifica\nFestival Blues i Ritmes, a Badalona\nFestival Blues de Barcelona\nBlues del fanalet.\n↑ Ewen, pàg. 143\n↑ David Hamburger. Acoustic Guitar Slide Basics. 2001. ISBN 1-890490-38-5\n↑ «Lesson 72: Basic Blues Shuffle by Jim Burger», 2005. Arxivat de l'original el 2011-07-20. [Consulta: 25 novembre].\n↑ Wilbur M. Savidge; Randy L. Vradenburg. Everything About Playing the Blues, 2002, Music Sales Distributed, ISBN 1-884848-09-5, pàg. 35\n↑ Ferris, pàg. 230\n↑ Ewen, pàg. 142 a 143.\n↑ 7,0 7,1 Morales, pàg. 277\n↑ Garofalo, pàgs. 44-47: Com que les categories de màrqueting, amb designacions com racial o hillbilly, separaven intencionadament als artistes per criteris racials, donant a entendre que la seva música provenia de fonts totalment oposades. Res més lluny de la realitat ... En termes culturals, el blues i el country eren més propers que distants». Garofalo afirma que «en els catàlegs de les companyies discogràfiques alguns artistes estaven, algunes vegades, inclosos en una categoria racial de manera errònia».\n↑ Philip V. Bohlman. «Immigrant, folk, and regional music in the twentieth century». A The Cambridge History of American Music (ed. David Nicholls), pàg. 285. Cambridge University Press, 1999. ISBN 0-521-45429-8\n↑ Oliver, Paul. Historia del Blues. Madrid: Nostromo Editores, 1976, pàg. 12. ISBN 84-384-0019-1\n↑ Lawrence W. Levine. Black Culture and Black Consciousness: Afro-American Folk Thought from Slavery to Freedom. Oxford (R. U.): Oxford University Press, 1977, pàg. 223. ISBN 0-19-502374-9\n↑ Garofalo, pàg. 27; Garofalo cita Barlow a «l'èxit sobtat de Handy demostrar el potencial comercial del blues, i va fer que aquest gènere fos atractiu per als fans del Tim Pan Alley, els quals fins al moment, únicament perdien el temps amb centenars d'imitacions».\n↑ Garofalo, pàg. 27\n↑ 14,0 14,1 Clarke, pàg. 138\n↑ Clarke, pàg. 141\n↑ Clarke, pàg. 139\n↑ Garofalo, pàg. 47\n↑ Hawkeye Herman. General background on African American Music. Blues Foundation, Essays: What is the blues? Arxivat 2008-12-10 a Wayback Machine.\n↑ Clarke, pàg. 137.\n↑ Garofalo, pàg. 47.\n↑ Garofalo, pàg. 76.\n↑ Lars Bjorn. Before Motown, University of Michigan Press, 2001, p. 175. ISBN 0-472-06765-6\n↑ Una llista dels festivals de blues més importants es pot trobar a Blues.about.com Arxivat 2006-10-13 a Wayback Machine.\n↑ Una llista dels centres més importants associats al blues als Estats Units es pot trobar a Blues.about.com.\n↑ «Blues Music Awards informations», 2005. Arxivat de l'original el 2006-04-29. [Consulta: 25 novembre].\n↑ Una llista dels segells discogràfics de blues contemporani es pot trobar a Blues.about.com\n↑ «Blues Babies.741.com». Arxivat de l'original el 2019-06-07. [Consulta: 13 febrer 2021].\n↑ Garofalo, pág. 27\n↑ «Research centers for American music», 2005.\nSounder a Internet Movie Database (anglès)\nThe Blues Brothers a Internet Movie Database (anglès)\nCrossroads a Internet Movie Database (anglès)\nO Brother, Where Art Thou? a Internet Movie Database (anglès)\nThe Blues a Internet Movie Database (anglès)\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Blues\nBlues Festivals Arxivat 2009-05-06 a Wayback Machine.. Buscador de festivals de blues per països. (en anglès)\nBlues Links. Milers d'enllaços sobre el blues. (en anglès)\nBlues Terms. Termes utilitzats en el blues. (en anglès)\nLa Hora del Blues. Programa de ràdio sobre el blues de la FM de Barcelona.\nLa Taberna del Blues. Informació i entrevistes sobre el blues. (en castellà)\nLive 365 Internet Radio Arxivat 2009-04-26 a Wayback Machine.. Llista d'emissores de ràdio sobre blues.\nSlowhand Blues Guitar Arxivat 2007-02-06 a Wayback Machine.. Lliçons sobre música blues basades en Eric Clapton. (en anglès)\nFestival de Blues de Barcelona. (Web oficial del festival de blues de Barcelona).\nEscola-Taller de Blues de Barcelona Arxivat 2021-01-26 a Wayback Machine.. (Primera escola de blues d'Europa).\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Blues&oldid=30194684»\nDarrera modificació: 18 maig 2022 a les 16:34\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 18 maig 2022 a les 16:34.


| Espai País Valencià\nAquest 9 d’octubre se celebra com cada any la Diada Nacional del País Valencià. Des de l’Espai País Valencià (EPV) ens sumem a la celebració amb una jornada cultural de danses i música, i amb la lectura i difusió d’aquest manifest en què volem expressar la nostra preocupació per l’augment de les agressions feixistes i la catalanofòbia, i condemnar les intimidacions i atacs al teixit associatiu.\nL’any passat, a la ciutat de València, en la tradicional manifestació convocada per la Comissió 9 d’Octubre des de fa 30 anys, es van produir agressions contra les persones participants, i intimidacions a col·lectius, representants públics, i partits polítics amb total impunitat, per part de grups ultres.\nAquests grups violents d’extrema dreta s’han fet més visibles en els darrers dos anys, coincidint amb el canvi de govern al País Valencià, i amb el context de repressió i judicialització de la política catalana.\nRead more about MANIFEST 9 D’OCTUBRE: Guanyem llibertats, denunciem el feixisme\nEl proper dissabte 17 de desembre, a les 21:30 hores, al CAT, la Banda La Valenciana acompanyarà el gran cantaor valencià Pep Gimeno "Botifarra" i la seua rondalla a l'espectacle "Botifarra a Banda".\nAquest espectacle ha recorregut pràcticament tots els pobles del País Valencià i ara arriba a Barcelona en el marc de l'XI Despertafolk.\nDs, 17/12/2016 - 21:30\nRead more about Concert Botifarra a Banda\nEl dissabte 26 de novembre es presenta a Barcelona el darrer llibre de Miquel Torres, "Low-cost", publicat per Llibres de la Drassana.\nLa presentació serà a les 19:30 a Casa València (Còrsega, 335, Principal) i comptarà amb la presència de Rafa Garrido, Vicent Baydal i de l'autor.\nDs, 26/11/2016 - 19:30\nRead more about Presentació de "Low-cost", de Miquel Torres\nSis mesos després d'haver-se presentat a la ciutat de València i haver-se convertit en un best-seller al País València, arriba a Barcelona el darrer llibre deVicent Baydal, professor d'Història del Dret de la Universitat Pompeu Fabra, Els valencians, des de quan són valencians? (Editorial Afers, 2016).\nRead more about Presentació del llibre "Els valencians, des de quan són valencians?", de Vicent Baydal.\nSubmitted by titansmc on Dj, 15/09/2016 - 09:19\nDiverses entitats han organitzat un homenatge al poeta Vicent Andrés Estellés a Barcelona, de manera simultània amb les ciutats de Palma i València.\nTindrà lloc divendres 23 de setembre a la Casa de València de Barcelona, i serà presentada per l'actriu i performer Itziar Castro.\nL'Associació d'Escriptors en Llengua Catalana, Espai País Valencià i Òmnium Cultural han organitzat per primera vegada de manera conjunta una Festa Estellés a Barcelona. Durant la vetllada es connectarà en directe amb les ciutats de Palma i València.\nL'acte començarà amb l'espectacle teatral «Va com va», un treball de creació col∙lectiva de la Companyia Cos, que agafa com a punt de partida textos d'Estellés, cançons d'Ovidi, cants d'arrel tradicional com els cants de batre i també frases, anècdotes i vivències d'arrel valenciana.\nTot seguit els assistents podran gaudir d'un sopar literari, que consistirà en un menú degustació inspirat en textos de diversos autors, a càrrec de la cuinera Montserrat Martínez, creat especialment per a l'ocasió.\nL'homenatge al poeta de Burjassot consistirà en una lectura de poemes, oberta a tothom. Cada participant tindrà un minut per llegir un poema o fragment d'Estellés o un text propi que hi tingui relació. Per celebrar que de manera simultània se celebraran actes similars a València i a Palma, durant la festa hi connectarem en directe per llegir poemes de Vicent Andrés Estellés de manera col·lectiva.\nL'assistència és oberta a tothom, però per a participar al recital i/o quedar-se a sopar (10€ per persona) cal fer la reserva abans del dimecres 21 de setembre a través aquest enllaç: o escrivint a aelc@escriptors.cat.\nA València, l'acte ha estat promogut per Acció Cultural del País Valencià, l'Associació d'Escriptors en Llengua Catalana, Ca Revolta i la Societat Coral el Micalet. A Palma, on se celebra per primer any, ha estat organitzat per l'Associació d'Escriptors en Llengua Catalana i l'Obra Cultural Balear.\nSopar d'homenatge a Vicent Andrés Estellés a Barcelona, presentat per Itziar Castro.\n20.00h Obertura de portes.\n20.30h Va com va, espectacle teatral a càrrec de la Companyia Cos.\n22.00h Connexió en directe amb els sopars Estellés de València i Palma.\n22:15h Sopar de degustació a càrrec de Montserrat Martínez & lectura poètica amb servei de barra.\nTots els assistents poden participar a la lectura. Cada participant tindrà UN MINUT de temps per llegir. Es pot llegir un poema o fragment de Vicent Andrés Estellés o d'un text propi que hi tingui relació.\nCasa València de Barcelona. C. de Còrsega, 335, pral, Barcelona.\nHo organitzen: Associació d'Escriptors en Llengua Catalana, Espai País Valencià i Òmnium Cultural.\nHi col·laboren: Federació Llull i Casa de València.\nItziar Castro: http://www.itziarcastro.com/\nEspectacle Va com va: www.escriptors.cat/files/va-com-va-cia-cos-dossier.pdf\n93 302 78 28 / aelc@escriptors.cat\nRead more about Barcelona a Estellés\nPresentació dels LLlibres "Vaig a dir-te quatre coses" i també "I tu què en saps? Dels dinosaures de Morella a les salines de Torrevella"\nEdicions 96 i Espai País Valencià es complauen a convidar-vos a l’acte de presentació dels llibres de Josep Parra (Vila-real) i Didín Puig (Benimodo) Vaig a dir-te quatre coses i I tu què en saps? a la Casa València (Còrsega, 335 de Barcelona) el proper dijous 16 de juny a les 19,30 h. on intervindran:\nRafa Esteve Casanova, periodista, qui presentarà l’acte.\nDidín Puig, periodista, guionista i coautora dels llibres.\nJosep Parra, periodista, guionista, professor i coautor dels llibres.\nPau Àlvarez López, il·lustrador del llibre I tu què en saps i representant d’Edicions 96.\nI és que, si alguna cosa bona va fer Canal 9 fou reunir Didín Puig i Josep Parra com a guionistes al programa Dietari. Fruit d’aquest treball i d’aquesta amistat naix Vaig a dir-te quatre coses primer i I tu què en saps, posteriorment. Dos llibres farcits d’històries, anècdotes i experiències recollides de nord a sud de les nostres terres, sorprenents i enriquidors tenint en compte que han estat recol·lectats per algú que va treballar colze amb colze amb figures com Sanchis Guarner o Carles Salvador i que va programar concerts d’Ovidi Montllor i Lluis Llach a París.\nEn finalitzar l’acte hi haurà un petit refrigeri cortesia de Casa València i Espai País Valencià.\nDj, 16/06/2016 - 19:30 to 21:30\nRead more about Presentació dels LLlibres "Vaig a dir-te quatre coses" i també "I tu què en saps? Dels dinosaures de Morella a les salines de Torrevella"\nJam Session 20 Maig a Casa València\nJa torna la Jam Session mensual dels músics de l'Espai País Valencià a Casa València, però aquesta vegada tenim a més a més un concert del grup "Cucarachos" 9pm a 10pm. T'esperem el proper divendres 20 de Maig a les 21.00 a Casa València , al C/Còrsega 335.\nDv, 20/05/2016 - 21:00 to Ds, 21/05/2016 - 00:30\nRead more about Jam Session 20 Maig a Casa València\nMUSICANTS presenten el disc ADSABARA\nDivendres 22 d'abril a les 22 h\nLloc: CAT (Centre Artesà Tradicionàrius), situat a Gràcia, Barcelona: Plaça Anna Frank, s/n (Metro L3 Fontana)\nPreu taquilla: 10 € / anticipada: 8 € / Amics del C.A.T. 5 € / Amics de l'Espai País Valencià 6€\nManolo Miralles, fundador d’Al Tall, engega un nou projecte amb 7 músics més, per donar-nos una visió col·lectiva de músiques i cants al voltant de les cultures mediterrànies.\nDv, 22/04/2016 - 22:00\nRead more about MUSICANTS presenten el disc ADSABARA\nPRESENTACIÓ DE L'ESTUDI “MEMÒRIA DE 25 ANYS D'OBLIT”\nXerrada-Col·loqui amb els periodistes Miquel Ramos i David Bou, els quals ens presenten l'estudi “Crims d'Odi: Memòria de 25 anys d'oblit” i exposen les conseqüències i resultats d'aquest treball de investigació a la web (http://crimenesdeodio.info/ca/) en la qual documenten i analitzen les 88 morts per crims d'odi que s'han pogut documentar des de 1990 fins al 2015.\nDc, 27/04/2016 - 20:00\nRead more about PRESENTACIÓ DE L'ESTUDI “MEMÒRIA DE 25 ANYS D'OBLIT”\nSeguim amb el cicle "PAÍS VALENCIÀ. UN PAÍS GERMÀ"!\nEl proper dimarts 19 d'abril a les 19:30 h hi haurà la tercera conferència amb el títol "Economia del País Valencià. Una economia activa en un marc polític asfixiant" anirà a càrrec de Daniel Tirado, Professor d'Història i Institucions Econòmiques de la Universitat de València.\nDm, 19/04/2016 - 19:30 to 21:00\nRead more about Seguim amb el cicle "PAÍS VALENCIÀ. UN PAÍS GERMÀ"!


L'Ajuntament al·lega contra l'increment de la crema de pneumàtics a Ciments Molins — Les notícies i l'última hora del Baix Llobregat i l'Hospitalet - El Far\nLunes, 24 de octubre de 2016 | Leída 40 veces\nL'Ajuntament al·lega contra l'increment de la crema de pneumàtics a Ciments Molins\nEl consistori demana a la Generalitat que, com a mínim, la sol•licitud de la cimentera se sotmeti a estudis mediambientals previs\nL’Ajuntament del Papiol ha redactat el seu propi plec d’al•legacions contra la voluntat de l’empresa Ciments Molin, situada als termes municipalsde Pallejà i Sant Vicenç dels Horts, d’augmentar la crema de pneumàtics. "L’escrit complementa els que altres ajuntaments de la zona i col•lectius de ciutadans han fet arribar a la Generalitat preocupats pel possible impacte mediambiental negatiu", assenyalen fonts municipals.\nLes al•legacions s’han fet arran de la petició feta per Ciments Molins a la Generalitat per poder quadruplicar la incineració de pneumàtics per aconseguir energia alternativa. Actualment, parlem de 5.000 unitats anuals i l’empresa voldria arribar a cremar fins a 20.000. "Aquesta quantitat no supera les 115 tones anuals de combustible alternatiu al coc de petroli que Ciments Molins està autoritzat a cremar i, per això, la Generalitat no considera que la proposta de la cimentera comporti un canvi substancial", expliquen des del consistori.\nL’Ajuntament del Papiol va tenir coneixement de la petició per augmentar la crema de pneumàtics a la reunió informativa del passat 21 de setembre convocada per l’Ajuntament de Palleja, a la qual van assistir representants de quatre ajuntaments de la zona de la cimentera: Pallejà, La Palma de Cervelló, Sant Andreu de la Barca i El Papiol. Durant la trobada, es va acordar recolzar les al•legacions que ja estaven redactant Pallejà i Sant Vicenç dels Horts, que són els dos municipis que havien estat informats directament per la Generalitat.


Una de les noves escombradores de Barcelona / Ajuntament de Barcelona\nFesta amb “música, tallers, murals i activitats” per lluir la nova flota de neteja de la ciutat, que és a punt d’estrenar-se. L’Ajuntament de Barcelona ha convocat un “esdeveniment especial” per presentar els vehicles incorporats als equips municipals per retirar les escombraries i la brutícia, una de les principals preocupacions dels barcelonins segons les enquestes municipals.\nEl passeig Lluís Companys és l’escenari escollit per mostrar els nous vehicles durant el pròxim cap de setmana, el 19 i el 20 de febrer. Durant les dues jornades, s’exposaran els vehicles, els contenidors i les noves escombradores del nou contracte de neteja de Barcelona, que ascendeix a un cost de gairebé 300 milions d’euros durant el període d’adjudicació, de vuit anys prorrogables a dos més.\nEstà previst que les novetats en el servei de neteja i de recollida de residus s’implantin a partir del març. L’Ajuntament va anunciar mesos enrere que el desplegament començarà als districtes de Ciutat Vella, Eixample, Gràcia, Sant Andreu i Sant Martí. El consistori va anunciar que el nou contracte permetrà crear 400 nous llocs de treball i farà créixer la plantilla fins als 4.400 empleats.\nL’Ajuntament avança que a la festa programada aquest cap de setmana s’exhibiran “els camions, els vehicles 4×4 i els carretons que recorreran periòdicament la ciutat”. Afegeix que els infants que acudeixin al passeig Lluís Companys “podran pujar en alguns dels vehicles exposats”.\nTambé s’organitzaran tallers “relacionats amb cada una de les fraccions de residus: aprofitament de menjar, figures amb cartró reciclat i papiroflèxia, instruments musicals amb base de vidre, etcètera”, especifica el consistori. En un d’ells es podrà construir mobiliari a partir de fustes recuperades i també hi haurà jocs fabricats amb productes reutilitzats. Alhora, es programen activitats per promoure el reciclatge vinculant-lo a activitats artístiques, gimcanes per a la canalla i actuacions teatrals per conscienciar sobre la importància de la separació correcta de residus.


Llibre | Hacked by tokeichun\nDes de la comissió d'Acció Comunitària de la Coordinadora d'Entitats per la Lleialtat Santsenca (CELS) estem coordinant un llibret de bones pràctiques en relació a l'ús de les tecnologies digitals en ecosistemes cooperatius. La Lleialtat és un espai municipal de gestió comunitària i un dels seus tres eixos d'acció és el cooperativisme i el consum responsable. I és per això que volem donar la mateixa importància als productes que s'ofereixen al Cafè com als programes informàtics que usem en el nostre dia a dia.\nTotes les lluites\nTot i que a la Lleialtat Santsenca es duen a terme innombrables activitats relacionades amb l'Economia Social i Solidària (ESS), es dona la paradoxa que la majoria d'iniciatives de l'ESS no només fa ús de programari privatiu, sinó que el promociona entre les seves sòcies. Afortunadament, detectem que es fa per desconeixença, així que, en el context del projecte Equipaments Lliures, hem decidit escriure un llibret de bones pràctiques per tal de mostrar que totes les lluites són una i que, els valors de l'ESS estan més alineats amb els de les tecnologies lliures i ètiques que no pas amb els de les privatives, que bàsicament no en tenen sinó que s'aprofiten de les llibertats del programari per crear «walled gardens» (jardins emmurallats). Però, com deia en McLuhan, «el mitjà és el missatge», i en l'ús de tecnologies lliures i ètiques fomentem també valors com el cooperativisme i el consum responsable!\nEl llibre serà coordinat des de Lleialtec i Trama Cultura, amb la participació d'altres entitats, col·lectius i persones de la CELS. I s'intentarà crear-lo íntegrament amb programari lliure: els textos, per exemple, respectaran estàndards oberts. Seguirem informant!\nAl final el llibre porta per títol "Totes les lluites són una: tecnologies ètiques per a la transformació social". Per documentar-lo, hem creat aquesta carpeta. Hi trobareu versions en odt, pdf i epub, així com totes les imatges del llibre, portada inclosa. Tot el contingut del llibre ha estat publicat sota llicència CC-BY-SA. Deixem aquí també el llibre en pdf que no inclou imatges per alleugerir la impressió.\nSi voleu comprar un d'aquests llibres en paper, us donem algunes opcions:\nFísicament, el podeu trobar a la Lleialtat Santsenca (Olzinelles, 31), però si podeu, millor fer reserva prèvia online i pagar-lo a la recollida. El preu de sòcia és de 10 euros i per a no-sòcies, el PVP és de 12 euros. També el podeu anar a buscar (sense reserva prèvia) a dues llibreries del barri de Sants: Barra Llibre (Riego, 13- Plaça d'Osca) i La Inexplicable (Galileu, 78).\nEnviament per correu reservant a llibres.cat\nBona lectura i millor digitalització!\nQuadre de llicències CC\nQuadre d'eines lliures\nUn nou món...


El franquisme utilitzà mètodes ‘esclaus’ en els camps de concentració de la Vall d’Albaida - Diari La Veu\nEscriba el número 368859\nEl franquisme utilitzà mètodes ‘esclaus’ en els camps de concentració de la Vall d’Albaida\nEl llibre, 'El treball esclau durant el Franquisme. La Vall d'Albaida 1939-1947', de Josep Màrius Climent, ‘rescata de l'oblit’ les víctimes de la Guerra Civil i la postguerra\n19 novembre 2016 01:00h\nLa Universitat de València (UV) presenta, dilluns vinent, un llibre que recorre l'origen i el significat dels camps de concentració que els militars franquistes van establir en la comarca de la Vall d'Albaida durant la Guerra Civil i la postguerra, amb la intenció de "rescatar de l'oblit les víctimes d'aquesta forma de violència política", com ha relatat l’autor, Josep Màrius Climent.\nLa publicació analitza els mètodes "esclaus" que van emprar els militars en els camps i els objectius polítics que perseguien amb ells, a més d'abordar l'impacte del treball forçat en la comarca i el procés d'institucionalització d'aquests "espais punitius" del franquisme, segons fonts de la Conselleria de Justícia.\nEn El treball esclau durant el Franquisme. La Vall d'Albaida 1939-1947, l'historiador valencià relata com la dictadura va tractar de "controlar, aprofitar i reeducar l'enorme massa de presoners de guerra que va arribar a capturar durant el conflicte".\nEl llibre es presentarà dilluns 21 de novembre a les 19 hores en la seu de la Societat Coral el Micalet, a València, i ha sigut editat per Publicacions de la UV amb el suport de la Conselleria de Justícia per a "reconèixer un aspecte poc conegut de la repressió franquista".\nPer a açò, l'autor aprofundeix al llarg de més de 250 pàgines en l'estudi de l'origen i la significació dels camps de concentració, a manera de contribució historiogràfica amb "una important dimensió cívica: rescatar de l'oblit les víctimes d'aquesta forma de violència política".\nEl treball de Josep Màrius Climent va ser distingit recentment amb el Premi Joan Coromines de recerca en la 28 edició dels Premis Miquelet de la Societat Coral el Micalet.\nEl secretari autonòmic de Justícia, Ferran Puchades, ha destacat la importància del projecte historiogràfic per a "honrar la memòria dels valencians que van ser forçats a participar en els batallons de càstig franquistes".\nSobre aquest tema, ha apuntat que l'avantprojecte de la Llei de Memòria Democràtica i per a la Convivència de la Comunitat inclou "un reconeixement específic per a les persones que, en la seua lluita pels drets i les llibertats, van ser obligades a fer treballs forçats durant el franquisme".\nAl mateix temps, l'esborrany de la normativa estableix que la Generalitat "impulsarà actuacions per a fer coresponsables de les mesures de reconeixement i reparació del dany les entitats que van utilitzar els treballs forçats en el seu benefici", segons ha explicat el responsable del departament.\nJosep Màrius Climent\nEscriba el número 426114


Toni Piris: "No ets conscient del que estàs fent. Tu et dediques a anar millorant i seguir fent feina i les coses van arribant" - Es Matzoc\nInformació ràpida, propera i de qualitat\nEntrevista • Esports\nToni Piris: “No ets conscient del que estàs fent. Tu et dediques a anar millorant i seguir fent feina i les coses van arribant”\nJuliol 21, 2019\nToni Piris convocat amb la Selecció Nacional Absoluta\nEn Toni Piris Guiscafrè (1 d’abril de 2001) és un jugador format a la pedrera del Club Volei Artà. Jugador del Palencia -centre de formació- i equip que disputa la superlliga2 espanyola des de fa tres anys. Encara com a jugador del Club Volei Artà ja va aconseguir un grapat de subcampionats d’Espanya a nivell de club, selecció i volei platja. Finalment això el va fer ser pilota d’or a un dels campionats i que el seleccionador nacional juvenil es fixés amb ell. D’ençà que està a Palència ha aconseguit un 4t lloc a la Superlliga2 i un Campionat d’Espanya amb el Club Volei Sóller. Ara debutarà en una convocatòria de la Selecció Nacional Absoluta.\nJugador que amb només 15 anys havia estat subcampió d’Espanya per clubs, seleccions i volei platja i en un d’ells acabar amb la pilota d’or (millor jugador del torneig). Com es digereix essent tan jove?\nNo ets conscient del que estàs fent. Tu et dediques a anar millorant i seguir fent feina i les coses van arribant. Jo sóc una persona apassionada pel voleibol i ja des de ben petit, si anava a l’entrenament i fèiem recepció i no m’havia sortit, en arribar a casa agafava la pilota i em posava davant la paret per millorar el cop de mà baixa.\nNo ets conscient del que estàs fent. Tu et dediques a anar millorant i seguir fent feina i les coses van arribant.\nQuan et truca en Maldonado -seleccionador juvenil- per anar a Palència, com ho vius? Ho vas dubtar en algun moment?\nNo. Jo ja sabia que si me trucaven me n’aniria, era el meu somni. En Joan Martí (entrenador del Club Volei Artà) ja em deia que en anar als campionats jugués tan bé com sabia, perquè hi hauria gent mirant. Per a qualsevol esportista és un somni poder arribar a formar part de la selecció del seu país, per tant, no m’ho vaig haver de pensar dues vegades.\nPasses de jugar contra nins de la teva edat a jugar contra gent que cobra per fer allò\nPasses de jugar en categoria cadet i alguns partits amb el primer equip d’Artà a 1a Balear a ser juvenil de primer any i ja jugar a Superlliga 2. Es nota molt la diferència de nivell?\nSí, passes de jugar contra nins de la teva edat a jugar contra gent que cobra per fer allò i que tenen estructures d’equip professionals. La diferència és molt grossa i a més te n’adones que la pilota va molt més ràpid i tècnicament has de ser perfecte; els partits es decideixen pels petits detalls.\nA Palència hi vas amb una beca per a estudiar, com combines estudis i entrenament?\nNosaltres anam amb una beca que ens permet fer batxillerat en tres anys i no va com aquí; allà el que feim és entrenar matí i tarda i després anam a classe però només 4 hores al dia, per tant podem estar centrats en els entrenaments, que també són un canvi radical. Quan arribes allà passes d’entrenar tres vegades a la setmana de forma general a fer dues sessions d’entrenament al dia d’una manera molt més específica.\nEns pots posar un exemple de la rutina d’una setmana al centre?\nDilluns, dimecres i divendres al matí entrenam servei i recepció, després anam al gimnàs, a dinar i descansar i de 16.30 a 18.30 tornam a fer entrenament específic. Els dimarts i dijous només entrenam al matí però són entrenaments més llargs, també específics: els dimarts defensa i els dijous bloqueig. No fem joc fins al divendres capvespre que és quan preparam el partit del cap de setmana.\nI els estudis?\nCada matí, de 8 a 9 h tenim un tutor que és una pesrona que ve a la biblioteca i que ens ajuda amb els dubtes que tenim. Després per fer les tasques de cada dia has de treure temps d’allà on puguis, l’estona de la sesta, abans d’anar a dormir o si cal, t’aixeques més prest. Els diumenges també els dedicam als estudis. Allà és prioritari l’aspecte esportiu però també has de complir amb els estudis perquè estem allà amb una beca.\nActualment jugues de lliure, mentre que quan vas partir eres un receptor-atacant. En quin moment es produeix aquest canvi de posició?\nQuan jo vaig entrar hi havia dos grups, la selecció sub-18 (la meva) i la selecció sub-20. Jo jugava de receptor amb la sub-18 i ja havia acabat les meves competicions quan la selecció dels més grans es va quedar sense lliure i em van proposar a mi jugar-hi per disputar les seves competicions, ja que ells encara no havien acabat. Allà vaig començar i ara ja m’he quedat de lliure.\nDurant la lliga regular heu de jugar amb l’equip de la permanent però per anar als campionats nacionals us deixen jugar amb un equip juvenil que s’hi hagi classificat. El primer any hi vares anar amb el Sóller i vau aconseguir el Campionat.\nQuan estàs a Palència et permeten jugar amb dos equips, el del Centre de Tecnificació i un de categoria juvenil que en un principi, et pot reclamar en qualsevol moment. Jo personalment vaig anar a jugar a Sóller perquè a Artà no hi havia equip.\nEnguany, segon any de juvenil i canvies Sóller per Manacor, per què?\nJa que hi ha equips juvenils aquí a les illes, trob que he de jugar amb un d’aquí tot i tenir ofertes d’equips de la península. Vaig escollir el Manacor per unes raons molt simples: el fet que, com deia, és un equip illenc i això fa que cada vegada que véns a jugar puguis estar uns dies a casa. El primer any vaig jugar a Sóller perquè a Palència vivia amb dos sollerics amb els quals ens vam arribar a dur molt bé però enguany, he escollit el Manacor perquè està més a prop d’Artà, perquè he jugat amb ells en alguns campionats de volei platja i perquè tenen equip a Superlliga, així que si l’any que ve hi ha opció, tornaré a fitxar amb el Manacor.\nDesprés d’una temporada on has aconseguit un 3r lloc al torneig internacional WEVZA sub18, un 5è lloc al torneig internacional WEVZA sub19, una 4ta posició a Superlliga 2, 4t al campionat d’Espanya juvenil i arriba l’estiu i arriba el premi gros. Convocat per la selecció absoluta. Com vares rebre la notícia?\nJo vaig arribar dilluns passat i dimarts mateix em va trucar el responsable de seleccions per demanar-me que tenia pensat fer durant aquestes vacances. Al principi no sabia que voldria però li vaig dir que no havia fet cap planning que volia desconnectar estant a Mallorca. Quan me va donar la notícia no m’ho podia creure, és com un compte de fades. Així que dilluns ja me’n torn a anar i ses vacances ja les aprofitaré un altre any, ara toca seguir fent feina.\nPresentació del nou poemari de Miquel Mestre\nXisco ‘Mosca’: “Si el confinament hagués...\nEntrevista virtual amb Xisca Tous\nMiquel Cursach Galmés: “Ser obrer és un honor i...\nMaria Bel Llinàs: “A l’àrea de joventut se li ha de...\nJ. Lliteras, Cendra: “Amb el xibiu, si ens...\nMª Antònia Sureda: “En un equip amb tantes...\nEditorial Per agafar el primer tren\nPor qué no se hacen test a...\nPer: Sofia Mira\nPer: Aina Ferragut\nAra que tenim temps\nPer: Toni Ferragut\n4 Coses essencials\nPer: Xesco Casacuberta\nEs Matzoc en imatges\nCarrega'n mésSegueix-nos a instagram\nOpinió Por qué no se hacen test a todas las personas del país\nCultura • Entrevista Xisco ‘Mosca’: “Si el confinament hagués estat al gener crec que tothom...\nEntrevista • Esports Entrevista virtual amb Xisca Tous\nEs Matzoc Vídeo\nCopyright © 2020 | Es Matzoc


El Circ Cultura i patrimoni dimecres, 18 de maig de 2016\nEL Museu d'Art Modern de la Diputació de Tarragona s'incorpora al projecte Google Art Project, que inclou 24 museus catalans accessibles en línia\nImatge del Museu d'Art Modern de la Diputació de Tarragona a través del Google Street View.\nJa no cal sortir de casa per conèixer a fons les escultures de Julio Antonio, el tapís de Miró i de Royo, les pintures de Josep Tapiró i moltes altres obres emblemàtiques que s'exposen al Museu d'Art Modern de la Diputació de Tarragona (MAMT). El projecte Google Art Project, integrat al Google Street View, permet passejar-se pel museu i conèixer-ne amb tot luxe de detalls les seves obres d'art més representatives. Aquest servei s'ha estrenat aquest dimecres dia 18, coincidint amb la celebració del Dia dels Museus. S'hi pot accedir a través d'aquest l'enllaç:\nLa consulta es pot realitzar en tres idiomes: català, castellà i anglès; també inclou la visita virtual i l’accés a una sèrie d’imatge seleccionades reproduïdes amb la captura d’imatge gigapixel, de super alta resolució, que permet la visualització de l’obra amb el màxim detall. Tots els continguts també es poden trobar a la App Art & Culture, aplicació per a mòbils que permet a l’usuari que visita el museu consultar continguts en el seu dispositiu.


Ribó donarà una conferència sobre alimentació a l'Assemblea de l'ONU\nRibó donarà una conferència sobre alimentació sostenible a l'Assemblea de l'ONU a Nova York\nL’alcalde de València, Joan Ribó, ha anunciat aquest matí que donarà una conferència sobre el nou Centre Mundial de València per a l’Alimentació Urbana Sostenible CEMAS, el pròxim dimarts 19 de febrer davant l’Assemblea de l’Organització de les Nacions Unides. La ponència, que tindrà lloc en la seu de l’ONU a Nova York, té com a objectiu «valorar la labor de València quant a alimentació sostenible i presentar a les Nacions Unides el Centre Mundial que albergarà la nostra ciutat», segons ha expressat l’alcalde.\n«Volem presentar a les Nacions Unides el Centre Mundial de València per a l’Alimentació Urbana Sostenible, ja que és el moment de ressaltar que la nostra ciutat s’està dedicant a temes importants, oblidats en el passat, així com de valorar el treball que està realitzant l’Ajuntament quant a l’alimentació sostenible», ha explicat l’alcalde de València, Joan Ribó.\nEl viatge, que transcorrerà des del dissabte 16 fins al dimecres 20 de febrer, permetrà a l’alcalde realitzar una conferència dimarts 19 de febrer sobre alimentació sostenible durant la celebració de l’Assemblea de l’Organització de les Nacions Unides. A més, l’alcalde aprofitarà el viatge per a fer altres activitats de promoció de la ciutat, com mantenir reunions de treball amb empresaris novaiorquesos.\nRespecte al Centre Mundial de València per a l’Alimentació Urbana Sostenible, cal recordar que es tracta d’una iniciativa conjunta de l’Ajuntament i de l’Organització de les Nacions Unides per a l’Alimentació i l’Agricultura FAO, que té com a objectiu gestionar i coordinar l’acció permanent quant a la gestió del coneixement i la comunicació de les qüestions vinculades amb l’alimentació, nutrició, lluita contra la fam, canvi climàtic i sistemes alimentaris locals sostenibles.\n«València és un gran exemple mundialment sobre alimentació sostenible», ha explicat Joan Ribó, qui ha recalcat la importància de «buscar solucions a aquest problema de primer nivell, no solament per a la gent que passa fam, sinó també per a les persones que no es nodreixen correctament i que estan generant gravíssims problemes d’obesitat».\nEn aquest sentit, l’alcalde Ribó ha dit que «estem treballant per posar a València en el mapa internacional per qüestions importants i que ens enorgulleixen a tots i totes. Al món ja no es parla de nosaltres per les qüestions que, per desgràcia, dominaven en el passat; ara se’ns coneix per temes positius com el CEMAS i l’aposta per l’alimentació sostenible».\nREUNIÓ AMB L’AMBAIXADOR DELS EUA\nPrèviament, l’alcalde s’ha reunit amb l’ambaixador dels Estats Units en territori espanyol, Richard Duke Buchan, amb el qual ha conversat sobre diferents temes d’actualitat. «Hem tingut una xarrada interessant en la qual li he manifestat la meua preocupació per les restriccions al comerç lliure que practica el seu govern», ha afirmat Joan Ribó.\n'Fiesta y Boda' confirma la seua celebració presencial a València


Crítica: Acústics 5 a l'Illa del tresor- Quin és el millor tresor? ~ EspectáculosBCN\nInicio Teatro críticas Crítica: Acústics 5 a l’Illa del tresor- Quin és el millor tresor?\nNicolas Larruy 18 abril, 2018 18 abril, 2018 críticas, Teatro\nEls Acústics 5 fan el darrer concert de la seva gira i se’n van en avió. Però l’avió té un accident i cau en una illa, on un pirata, el Capità, els diu que hi ha un tresor. I decideixen buscar-lo.\nI això no és l’argument d’aquesta obra. Perquè el muntatge que es pot veure al Teatre Regina va una mica més enllà i explica moltes coses més, aprofitant flaixbacs, interrupcions, acotacions… i, sobret tot, molta música.\nAmb l’ajuda d’un Capità, magistralment interpretat per Oriol Burés, l’acció permet anar endavant i endarrere i tenir un fil argumental que no es limita a l’illa del tresor. El Capità és un pirata, o un mànager, o una hostessa (un moment per no perdre-se’l!!!), un comandant d’un avió…\n1 L’Illa del tresor, una obra divertida al Teatre Regina\n1.1 Un gran encert del grup Acústics 5\nL’Illa del tresor, una obra divertida al Teatre Regina\nEl Teatre Regina porta a escena una obra divertida, àgil, plena de ball i de bona música, composta per Daniel Anglès. Una música molt ben intepretada que fa les delícies del públic.\nAcústics 5 a l’Illa del Tresor és un espectacle que convida el públic a participar… si hi ha canalla, no sabem si és millor mirar a l’escenari, o mirar les cares il·luminades per l’emoció, i els ulls ben oberts per no perdre’s un detall. Acústics 5 aconsegueix que les criatures es quedien embadalides des del primer moment, completament hipnotitzades pel que passa a escena.\nUn gran encert del grup Acústics 5\nAcústics 5 (Clàudia Bravo, Helena Crusellas, Ferran Enfedaque i Odo Cabot (cover de Bittor Fernández) van cantar, van ballar, van animar el públic, van jugar… i es van deixar portar i prendre el pèl, però no massa, pel Capità, que fa tots els papers de l’auca i ho broda.\nUn escenari senzill, que permet situar les diferents accions sense gaires canvis, i un bon disseny d’il·luminació que acompanya les interpretacions musicals… bona música, molta alegria i un Capità sorneguer… i no cal res més per passar una molt bona estona i sortir ballant del teatre.\nAl Teatre Regina, els Acústics 5 van a parar a l’Illa del Tresor, però amb l’ajuda de tots, sabran trobar el tresor veritable. Un musical molt alegre que agradrà a petits i a grans. Només calia veure les cares del públic quan sortia… tothom duia un gran somriure a la cara i una cançó als llavis.


L'andorrà Oscar Casal s'ha imposat al clàssic Agustí Roc només 5 dies després de guanyar la primera prova de la Copa del Món a la Xina. En fèmines Gisela Carrión ha estat la clara dominadora.\nDes de primera hora del matí els atletes recollien els seus dorsals i xips a la carpa proporcionada per l'organització. El cel clar i un vent molt més suau que els dies enrere deixava intuir un bon matí per córrer.\nEl Quilòmetre Vertical de Panxampla ha obert la Copa de España de Verticals amb més de 100 participants vinguts de tot el territori espanyol. La cursa constava de 5'1km amb 920 metres de desnivell positiu, una ascensió que portava als atletes fins al mític cim de l'Espina a 1162m. A les 10.45h es desplaçaven els atletes en una sortida neutralitzada al punt d'inici cronometrat, un cop allà, els participants sortien cada 30 segons. Tan sols 100m d'asfalt, els corredors s'endinsaven a les pujades i paratges del Parc Natural dels Ports.\nEn la categoria sènior masculí el més ràpid ha estat Oscar Casal (SEC) amb 37min 27seg, seguit a més d'un minut i 20 segons del campió de l'any passat i diverses edicions Agustí Roc (Diedre). El podi sènior el completava Jonathan Mora de l'Inverse Trail Team amb 39 minuts i 4 segons.\nGisela Carrión de l'inverse Trail Team s'ha imposat amb 45 minuts i 49 segons a Sílvia Leal del CE Pontsicà que arribava a l'Espina amb 46 minuts i 47 segons, seguida de la seva companya d'equip Silvia Zuñiga (CE Pontsicà) que parava el cronòmetre en 49 minuts i 12segons.\nEn categoria júnior els més ràpids han estat Daniel Castell de l'AE Matxacuca i Irati Zubizarreta del Besaingo Arrastaka, amb uns temps de 43 minuts i 12 segons per a Daniel i 52 minuts i 13 segons per Irati. En segona posició quedaven Jordi Vidal del Patxanguerus d'Alforja amb 46 minuts i 53 segons i Yaiza Miñana amb 53 minuts i 24 segons de la Selecció Aragonesa i completaven el pòdium Joan Molins del CM GR33 amb 50 minuts i 56 segons i Jana Aguilar del CE Calldetenes amb 55 minuts i 29 segons.\nEls resultats de totes les categories quedaven de la següent manera:\nAmb aquests resultats es tanca la primera prova de la Copa de España de Carreras por Montaña Verticales FEDME - Gran Premi Inov-8 a Alfara de Carles i deixa pas a la prova en línia del diumenge dia 6. La propera cita Vertical serà al KV d'Arredondo el 20 de maig.


àcid sulfúric àcid hidroiòdic aigua iode diòxid de sofre\n(đậm đặc) (rắn) (lỏng) (rắn) (khí)\n(Không MAU) (Không MAU) (Không MAU) (đen tím) (không màu, mùi hắc)\nMés informació sobre l'equació H2SO4 + 2HI → 2H2O + I2 + SO2\nQuina és la condició de reacció de la reacció de H2SO4 (àcid sulfúric) amb HI (àcid hidroiodic)?\nCom es poden produir les reaccions i produir H2O (aigua) i I2 (iode) i SO2 (diòxid de sofre)?\nH2SO4 reacciona amb HI\nFenomen després de la reacció de H2SO4 (àcid sulfúric) amb HI (àcid iòdic)\nMés preguntes relacionades amb les reaccions químiques H2SO4 + 2HI → 2H2O + I2 + SO2\nQuines són les característiques químiques i físiques de l'H2O (àcid iòdic)? Quines són les reaccions químiques que tenen H2O (aigua) com a producte?\nQuines són les característiques químiques i físiques del SO2 (àcid iòdic)? Quines són les reaccions químiques que tenen SO2 (diòxid de sofre) com a producte?\n4HI + MnO2 → 2H2O + I2 + MnI2\nàcid hidroiòdic diòxid de manganès aigua iode Iodur de manganès (II); Diiodur de manganès; Diiodur de manganès (II)\n(fem dịch) (rắn) (lỏng) (rắn) (rắn)\n(Không MAU) (đen) (Không MAU) (đen tím)\nMés informació sobre l'equació 4HI + MnO2 → 2 hores2O + I2 + MnI2\nQuina és la condició de reacció de HI (àcid iòdic) reacciona amb MnO2 (diòxid de manganès)?\nCom es poden produir les reaccions i produir H2O (aigua) i I2 (iode) i MnI2 (iodur de manganès (II); diiodur de manganès; diiodur de manganès (II))?\nHI reacciona amb MnO2\nFenomen després que HI (àcid iòdic) reaccioni amb MnO2 (diòxid de manganès)\nMés preguntes relacionades amb les reaccions químiques 4HI + MnO2 → 2 hores2O + I2 + MnI2\nPreguntes relacionades amb el reactiu MnO2 (diòxid de manganès)\nQuines són les característiques químiques i físiques del MnO2 (diòxid de manganès)? Quines són les reaccions químiques que tenen MnO2 (diòxid de manganès) com a reactiu?\nQuines són les característiques físiques i químiques de l'H2O (diòxid de manganès)? Quines són les reaccions químiques que tenen H2O (aigua) com a producte?\nQuines són les característiques químiques i físiques de l'I2 (diòxid de manganès)? Quines són les reaccions químiques que tenen I2 (iode) com a producte?\nPreguntes relacionades amb el producte MnI2 (iodur de manganès (II); diiodur de manganès; diiodur de manganès (II))\nQuines són les característiques físiques i químiques del MnI2 (diòxid de manganès)? Quines són les reaccions químiques que tenen com a producte MnI2 (iodur de manganès (II); diiodur de manganès; diiodur de manganès (II)?\n4HI + SO2 → 2H2O + 2I2 + S\nàcid hidroiòdic diòxid de sofre aigua iode sofre\n(fem dịch) (khí) (lỏng) (rắn) (rắn)\n(Không MAU) (không màu, mùi hắc) (Không MAU) (đen tím) (vàng chanh)\nMés informació sobre l'equació 4HI + SO2 → 2 hores2O + 2I2 + S\nCom es poden produir les reaccions i produir H2O (aigua) i I2 (iode) i S (sofre)?\nMés preguntes relacionades amb les reaccions químiques 4HI + SO2 → 2 hores2O + 2I2 + S\nàcid hidroiòdic clorur de ferro ferro (ii) clorur clorur d’hidrogen iode\n(rắn) (fem dịch) (fem dịch) (dd) (rắn)\n(VÀng Nâu) (lục nhạt) (Không MAU) (đen tím)\nMés informació sobre l'equació 2HI + 2FeCl3 → 2FeCl2 + 2HCl + I2\nQuina és la condició de reacció de HI (àcid iòdic) reacciona amb FeCl3 (clorur de ferro)?\nCom es poden produir les reaccions i produir FeCl2 (clorur de ferro (ii)) i HCl (clorur d'hidrogen) i I2 (iode)?\nHI reacciona amb FeCl3\nFenomen després que HI (àcid iòdic) reaccioni amb FeCl3 (clorur de ferro)\nMés preguntes relacionades amb les reaccions químiques 2HI + 2FeCl3 → 2FeCl2 + 2HCl + I2\nQuines són les característiques químiques i físiques del HCl (clorur de ferro)? Quines són les reaccions químiques que tenen HCl (clorur d'hidrogen) com a producte?\nQuines són les característiques químiques i físiques de I2 (clorur de ferro)? Quines són les reaccions químiques que tenen I2 (iode) com a producte?\nHI + 2HNO3 → H2O + 2 NO + HIO3\nàcid hidroiòdic àcid nítric aigua monòxid de nitrogen àcid iòdic\n(fem dịch) (fem dịch) (lỏng) (khí) (fem dịch)\nMés informació sobre l'equació HI + 2HNO3 → H2O + 2 NO + HIO3\nQuina és la condició de reacció de HI (àcid iòdic) reacciona amb HNO3 (àcid nítric)?\nCom es poden produir les reaccions i produir H2O (aigua) i NO (monòxid de nitrogen) i HIO3 (àcid iòdic)?\nHI reacciona amb HNO3\nFenomen després que HI (àcid iòdic) reaccioni amb HNO3 (àcid nítric)\nMés preguntes relacionades amb les reaccions químiques HI + 2HNO3 → H2O + 2 NO + HIO3\nPreguntes relacionades amb el producte HIO3 (àcid iòdic)\nQuines són les característiques físiques i químiques de HIO3 (àcid nítric)? Quines són les reaccions químiques que tenen HIO3 (àcid iòdic) com a producte?


Olga Pes actuarà, aquest divendres 6 de març, a la presó de Mas d'Enric. Hi durà a terme un concert, amb motiu del Dia internacional de les dones. Es tracta d'una actuació en la qual la compositora...\nEl grup Súper Gegant presentarà oficialment el seu segon treball discogràfic, 'Una casa als aiguamolls' (Indian Runners, 2019), a la seva ciutat, aquest divendres 28 de febrer, a les 10 de la nit, a...\nFito Luri actua en directe a Cal Massó el dissabte 21 de març. La cita és a les 9 del vespre.Les entrades tenen un preu de 8 euros (si es compren de manera anticipada) o de 10, a taquilla.\nLa banda Ready to rock actua, el divendres 28 de febrer, a Lo submarino de Reus. La cita suposa la primera ocasió en què la banda és en directe en aquesta sala de concerts. L'inici de l'actuació és a les...\nDissabte 29 de febrer, a les 9 del vespre i al Bravium de Teatre, hi actuen Els Fènix. El repertori inclou versions dels anys 60 i 70.Les entrades tenen un preu de 10 euros (8, per als socis).\nDissabte puja a l’escenari del Teatre auditori del Morell l’Orquestra de Cambra de l’Empordà. Però no ho faran amb un concert convencional, sinó que hi presentaran 'Desconcerto', una forma diferent...\nConcert de Pau Figueres Quartet a l'Auditori Josep Carreras\nAquest divendres dia 7 de febrer a les nou del vespre, Pau Figueres Quartet presenta el seu treball 'Nada nuevo bajo el sol' a l'Auditori Josep Carreras. El grup està format per Darío Barroso, guitarra; Ismael...


Altrament, em sento feliç de dir-vos que estem en el top de vendes, i que en una setmana hem fet... tres edicions!. Aquestes són les signatures...\nLes firmes de Pilar Rahola son:\nDe 12 a 13 horas Bertrand. Rambla Catalunya/ Diputació.\nDe 13 a 14 horas Casa del Llibre. Passeig de Gràcia, 62\nDe 17 a 18 horas Corte Inglés Plaça Catalunya. Carpa.\nSignatura amb el propi Artur Mas.\nDe 18 a 19 horas Fnac Triangle. Carpa Plaça Catalunya.\nSignatura amb Artur Mas.\nDe 19 a 20 horas Abacus parada Plaça Catalunya.\nPilar Rahola 23/04/2010 5 Re: Firmes per Sant Jordi\nJo també he llegit el llibre molt engrescada, m’ha sorprès la claredat de com estan dites les coses, tot i que jo estic acostumada a veure’t i sentir-te amb en Cuní al programa dels Matins, així que no m’ha vingut del tot de nou, però Déu n’hi do.\nRespecte al retrat de n’Artur Mas, amb aquest llibre he confirmat el que vaig pensar quan vaig veure que l’home, que tantes persones com jo havíem votat, no podia governar (cada vegada...), la ràbia i el dol és més que comprès, el vàrem patir tot el poble que en realitat teníem la majoria.\nEl teu llibre fa que poguem veure de més a prop, a qui des de ja fa anys, ens agradaria tenir com a President, i aquesta apropada, ja facilitada pel teu llibre, dóna una fortalesa i seguretat a cada “mins” vot que poguem aportar de la nostra part.\nFelicitats per aquest llibre, i reconec que em quedo amb les ganes de “saber més” de tot, del “protagonista”, de “política” i sobre tot, “del teu estil”, la facilitat d’explicar les coses sense embuts de cap mena.\n(P.S.) Crec que comprenc l’hermetisme prudent del polític, potser no deix de ser l’afany de mantenir una privacitat molt preuada.\nData de publicació : 11/05/2010 10:36:53\n4 Re: Firmes per Sant Jordi\nBenvolguda Pilar, he devorat el llibre. Felicitats, m'ha agradat molt. Crec però que és una respallada, cosa que d'altra ja em va bé. Millor el llibre que qualsevol campanya d'en Madí, per tant la victòria d'Ell serà també la teva victòria. La seva lectura ha estat talment com onanisme literari. El personatge m'agrada personal i políticament i crec a tu també... i molt.\nSempre he votat a CiU excepte quan en Carod ens va seduïr, tant ràpid com efervescent, foc d'encenalls, fum, inconsistència total, en aquest sí que li escau el Guapooooo !!!!\nCrec que em quedo amb la reflexió que aquest petit país nostre te un greu problema quan fa President a un encarregat de magatzem i deixa fora al primer de la classe, l'esquerra, la exteva esquerra, ha fet molt mal en això.\nEn relació a la Noria, crec que avui en Villatoro a RAC1 tenía raó quan deia que programes com aquest no ajuden a relaxar l'ambient. Es pot dir el mateix, inclus més, amb les formes adequades, de fet Ell sería així, aquesta és la diferència entre Ell i la seva manera de ser i la resta. Crec que tens talent i intel.ligencia per estar en un altre estadi. Salutacions i enhorabona.\nQuim Autor : quim\nData de publicació : 03/05/2010 21:45:55\n3 Re: Firmes per Sant Jordi\nT'escric aquesta nota per felicitar-te per l'excel·lent llibre. No et coneixia gaire com a escriptora, però m'has deixat completament bocabadada. Estic començant a rellegir el llibre per segona vegada, per que crec sincerament que s'ho mereix!\nAutor : BpB\nData de publicació : 03/05/2010 17:08:00\n2 Re: Firmes per Sant Jordi\nHola Pilar, sólo quería darte ánimo por lo que viviste el sábado en televisión... Si te sirve de consuelo, yo he estado todo el fin de semana discutiendo con mis amigos por defender lo mismo que tú. Un fuerte abrazo desde mi más profunda admiración\nData de publicació : 26/04/2010 16:41:43\n1 Re: Firmes per Sant Jordi\ngracies pilar i felicitats pel teu llibre! Autor : laura\nData de publicació : 23/04/2010 10:55:54


L'Ajuntament crida les entitats a participar en el Pla d'Inclusió Social\nInici » Actualitat » Notícies » L'Ajuntament crida les entitats a participar en el Pla d'Inclusió Social\nTEMES: Persones,Entitats i teixit associatiu, Acció Social\nAquest dissabte es fa un taller participatiu al Centre Cívic Sant Jordi - Ribera Baixa.\ndimarts, 11 novembre, 2008 - 14:30\nL'Ajuntament està elaborant el Pla d'Inclusió Social de la ciutat. De moment ja ha fet la seva feina portes endins, coordinant totes les àrees municipals i assignant a cadascuna, des del seu àmbit, quines actuacions i programes cal desenvolupar per evitar l'exclusió social de les persones i col·lectius més vulnerables.\nTot això ha quedat recollit en un document de bases que ha de ser el fonament que sostingui tot el Pla Local d'Inclusió Social. Aquest document de bases s'ha enviat a totes les entitats de la ciutat, juntament amb la convocatòria a un taller participatiu que es farà el dissabte 15 de novembre, a partir de les 9.45 h, al Centre Cívic Sant Jordi - Ribera Baixa.\nLes aportacions que hi facin les entitats, sumades a les que ja ha recollit l'Ajuntament de part dels principals agents socials i econòmics de la ciutat (entitats empresarials, sindicats, altres administracions...), serviran per elaborar el Pla Local d'Inclusió Social definitiu, que es vol portar al Ple municipal, perquè l'aprovi, els mesos de gener o febrer de 2009.\nEl Pla, per tant, vol ser una eina per articular tots els agents socials i econòmics de la ciutat, i la mateixa ciutadania, en la lluita contra l'exclusió social, ja que l'Ajuntament no pot afrontar aquesta tasca en solitari. És, així doncs, un pla de ciutat. Perquè evitar l'exclusió social de les persones més desafavorides és tasca de tothom.


Una casa per relaxar-se de vacances a Parlavà\nInici / Turístic / Casa - Xalet / Parlavà / Una casa per relaxar-se de vacances a Parlavà\nHUT: HUTG 018486\nSuperfície útil: 225m2\nExtres: Terrassa, Jardí, Barbacoa, Piscina comunitària, Relax\nAquesta bonica casa adosada és perfecta per a aquelles famílies que volen unes vacances de relax. I això es pot fer realitat gràcies a la tranquil·litat que ens proporciona la seva ubicació i la zona verda comunitària amb una piscina fantàstica per a les capbussades en els dies més calorosos de l'any.\nA la casa hi ha 4 dormitoris amples i lluminosos, però l'habitació que ens fa més gràcia és la que es troba a les golfes, imaginem que els nanos s'ho passaran d'allò més bé i amb una sortida al solàrium. Tant la cuina com la sala-menjador, són espais elegants i lluminosos. Una barbacoa a la terrassa sempre ve de gust. Segur que us agraden les platges properes i els pobles medievals.


Zona de sanejament del Raval\nSeré breu i directa, com una cançó dels The cramps. Odio l’espècie humana, certs membres de l’espècie humana. No seré tant breu com per acabar aquí. Estem a dissabte, vaig a la Boqueria a comprar, perquè durant la setmana la jornada laboral no em permet improvisar la meva supervivència. Hi ha una orquestra que entona cançons populars catalanes a cop de tenora. Ningú en coneix cap. Hi ha l’orquestra i tot de turistes que col·lapsen qualsevol accés a les parades d’aliments. Les olives d’Aragó són un blanc segur, pregunto sobre una barreja estranya. “Són molt bones, a mi m’agraden molt”, em diu la venedora mentre obre els ulls com unes taronges. S’ha deixat: “A mi m’agraden molt les noietes que paguen dos euros i mig (400 pessetes de les velles) per un grapadet d’olives”. Es diuen olives gregues i es paguen al preu dels vells ídols. No en necessitem a cap. Des de que aquesta zona és “territori turista”, que s’assembla més a las Vegas que al que és, un simple mercat. Tot són aparadors relluents, venedors de fira, clients que esguarden els aparadors amb cara marciana com si no haguessin vist un cap de peix en la seva vida, o com si veiessin el cul d’una dona fent un streaptese en el lloc del peix. Finalment et trobes uns preus inflacionats que només poden pagar els que no viuen aquí. Torno carregada amb la bicicleta, passo per l’aparcament de cotxes obert que hi ha darrera els contenidors pestilents de darrera la Boqueria. La senyora que aixeca la tanca perquè surtin els cotxes em fa fora cridant “això és un parquing privat”, que surti, cridant, “que surtis”, cridant. Li dic que es prengui un calmant i surto xino-xano, sóc un animal dòcil, no puc fer mal, i menys quan vaig amb la bicicleta carregada de menjar. Penso que la frase “que et folli un peix” és la que més s’adequa a la seva fisonomia: a la seva faldilla fins per sota dels genolls, a les seves ulleres enganxades a la punta del nas. I si intento dir-li alguna cosa: Fuig. Doncs no cridi, perquè si crida voldré saber per què. I si fuig l’hauré de perseguir, i semblaré una persona perillosa, quan el més perillós per algú que vol saber és l’acusació seguida d’una falta de resposta. Per sortir de la Boqueria un hauria de poder passar per qualsevol carrer, el sol urbà no és privat, si ho és que el tanquin i el tractin com a tal. El pensament és privat i el que li resulta més atraient és que hi circulin convidats inesperats. El rostre desencaixat de Barcelona, com un quadre de Picasso, és totalment privat i s’adorm, inútil, rera una vitrina institucional. Està a mans dels que mai s’hi passejaran. M’assec a terra a la Rambla del Raval sense fer res i m’aixequen per “ocupar intensivament la via pública”, essent aquesta una de les lleis de la nova normativa civil. Vaig pel carril-bici a la sortida de la feina i, a deu metres del lloc on treballo, em para el Sr. Mosso i em diu que vaig en contra-direcció. En contra-direcció? És com multar a una tortuga perquè marxa per sota el llindar de velocitat mínima permesa. La qüestió és que no hi ha cap carril per anar en “l’altra direcció”. Quin compromís i quina mandra parlar de contradiccions i tautologies amb un “mosso” que l’únic que em diu, des del seu “ceptre i palau” imaginari, “que sàpigues que des del dia 1 del mes passat que et puc penalitzar”. Només li falta dir: “Nena” i tocar-se el paquet. Doncs penalitzi’m i no vagi de “perdona vides”, acati amb la feina que li toca fer i no se sobreestimi a partir d’ella. Vaig al bar del costat de la Universitat i uns nois amb cadenes al coll i pantalons amples juguen tirant-se pedres, fruites i tot el que troben al davant fins que em donen a la cara amb una cosa vermella que no sé distingir: “Vigila, chaval”. I només els hi queda l’avergonyir-se un segon, el riure, i el continuar fent-ho. Aquesta topada és el de menys. A mi només em resta plorar per aquesta fastigosa ciutat. Al cap de dos metres veig que s’ha ajuntat, com cada dia, una colla de 15 rodamóns que es passen el dia bevent vi i xerrant de les seves coses. A primera hora una noia del grup es desperta d’hora i es comença a maquillar, un altre es posa a llegir al diari. Tenen temps i es tracten com a persones de veritat. Els entenc, aquests estoics degenerats, la seva anti-sistèmica passivitat. Mai podré jaure d'aquesta manera. De vegades arriba la policia i els hi demana a tots els papers. Són cordials i viuen sota l’estigma de “l’estrany”. El vigilant de la Universitat els mira amb cara de “fills de puta bastards”, abans i després d’avisar a la policia, és clar. Contrasta amb les noietes vestides de Prada, Versace, Dolce and Gabanna que estudien dret, economia i periodisme a la Pompeu Fabra. Jo hi vaig estudiar. Parlar d'això també em fa mandra, no cal. Barcelona sembla que es mofi de nosaltres tota l’estona, i, si no ho fa, és que més val apagar i marxar. No he estat breu, perquè la vida és confusa, fins i tot en aquests moments d’un posicionament ètic tant clar.\nPublicado por Ingrid Guardiola en 8:02\nsegueix amb les teves opinions, m'omplen, i em fan riure, son escrites am rabia e ironía, però amb molta inteligéncia\n11 de octubre de 2007, 8:43:00 GMT-7\nja saps que tinc molta mala llet i que a casa s'aprèn a discutir. Gràcies mare...intentaré seguir-ho fent...petonassos\n12 de octubre de 2007, 7:24:00 GMT-7\nvine un día al mercat del CARMEL...\njejje... sería molt divertit.\nAniríem a esmorzar primer i a llegir el diari. Després podríem prendre una mica aquest sol d´hivern mentres fem el vermut a los CARACOLES. Encara ens queden racons .\n25 de octubre de 2007, 12:17:00 GMT-7\nSí, abans no el reformin a ell també. La pròxima víctima: el mercat de Sant Antoni, ja estan preparant el desallotjament, el sanejament, la mutilació. On aniran a parar els venedors de llibres resclosits que només es poden regatejar? els còmics que no es veuran mai a un aparador? els cromos i coses tan velles i en desús, que qualsevol diria que allò no ha existit mai i que és impossible que alguna vegada hagi funcionat. Sempre es pot preguntar als venedors, aquests que et diuen "me'n faig creus que avui en dia existeixin totes aquestes coses que no se sap com funcionen". Vivim en mil èpoques alhora. A mi els mercats m'agraden, i, feta la proposta, em reservaré un dissabte al matí per passejar amb tu pel Carmel...Allunyada de la indigestió del centre de la ciutat...Mua! Espero que estigueu bé, tu i en Pol també...\n26 de octubre de 2007, 3:53:00 GMT-7\nsuena a labor "higienica" de praderos acostumbrados....menos mal que sonaba el "heaven or las vegas" coctusero, para mitigar la rabia-y-o-tristeza...para cuando las ciudades calvino? salud.\n27 de abril de 2009, 14:14:00 GMT-7\nZona de sanejament del Raval Seré breu i directa...