Es que m'han dit que..: 2011\nTu has de ser el canvi que desitges veure en el mon....\nCom son festes , i m'han donat descans al "Ningu es perfecte", aquesta setmana no toca opiniò. Per els soferts que de tant en tant entreu al meu Blog, un post antic , pero vigent en el fons....\nPerò tinc els meus dubtes de si això funcionaria....Com ja he dit alguna altra vegada, els nostres representants son a la imatge de la nostra societat.\nAixí, com que sempre he sigut punyetera, em permeto afegir a la llista de crisis tractada per el meu company d’espai d’opinió en Nino Marot, la crisi de valors que pateix la nostra societat, crisi que hem de solucionar amb la mateixa urgència que la financera , l’econòmica, la de matèries primes, l’energètica, la mediambiental...\nEls meus valors em diuen no podrem sortir d’aquestes, si no comencem a treballar des de la justícia social, la solidaritat, la tolerància, la cohesió , l’integració social....\nPerquè com deia en Ghandi: "Tu has de ser el canvi que desitges veure en el mon".\nPublicat per antonia escoda a 10:38\nLes precieuses ridicules.\nFa temps que la vaig estudiar a l’escola, però fa uns dies que no em puc treure del cap aquest adjectiu ,pensant en alguns….\nL' obra de teatre de Molière del mateix nom parlava de Magdelon i Cathos, dos joves provincianes que arriben a la capital buscant amor i jocs d’esperit. El joc de ridiculitzar als demes es l’arma que utilitzaran per afirmar-se contra l’ordre establert. Però obcecades per la seva “preciositat” cauran en el parany de la seva pròpia vanitat, i seran enganyades i ridiculitzades al seu torn per aquells mateixos de qui es reien.\nSoc addicta a seguir tot tipus de premsa, blogs, i programes audiovisuals. Es cert que tinc tendència a preferir seguir als mes afins a les meves pròpies idees, però també intento superar l’aversió que em provoquen alguns altres corrents, ni que sigui per convèncer-me encara mes ,que si he triat un camí en un moment donat, deu ser per quelcom.\nUs puc ben assegurar , que molts cops, m’irrito, m’enfado, d’altres en faig un fart de riure, contesto, retwitejo… Es aquest no , l’objectiu de les noves maneres de comunicar-se…Aprofitar la immediatesa i la transversalitat de la informació, i sobretot participar-hi, i aportar-hi el teu propi granet de sorra.\nNo soc una ideòloga, i de fet he aterrat en el mon de la política per una successió de fets i de vivències. Després de criticar, lluitar per quelcom ,passar a l’acció, tinc el convenciment que aquest es el camí correcte si vull intentar canviar les coses. Soc conscient dels nous reptes que suposa aquesta nova era de la informació i dels reptes que suposa la revolució d’internet. I estic convençuda que la nova via democràtica ha de passar precisament per el reconeixement de la força enorme de les xarxes. Ara ja no hi han excuses per a no instaurar una participació democràtica efectiva, la gent sap que vol i així ho fa saber….La gent esta informada i te la possibilitat de estar-ho de la manera mes plural possible.\nSi la censura té poc a fer en aquest nou mon d’informació, també apareix un altre fenomen. Es el fenomen de la caricatura i la ridiculització. Em direu que sempre ha existit el cinisme i la desqualificació de l’altre. Val, però com abans tothom es trobava dins el seu cercle d’afinitats, tot el públic del cercle podia riure’n les gracies.. Ara de fet això no canvia en el sentit on la gent es riu l, i aplaudeix les gracies de les pròpies amistats. Però t’adones que existeix un grup especial entre molts altres .Es un grup amb personalitat pròpia molt marcada. Però sobretot no els hi digueu que pertanyen a un grup, ja que defensen a ultrança la llibertat del individu, fins al punt que no reconeixen res mes que això :l’INDIVIDU.\nLa societat es per definició alienadora, ja que en un moment o altre , aquesta societat intervé d’una manera o altra sobre el seu individualisme.\nA partir d’aquí tot moviment social, tota proposta col·lectiva, tota iniciativa orientada a un grup de mes d’una persona, es susceptible d’interferir amb l’individu, i doncs mereixedora d’escarni i ridiculització.\nDesprés descobrim , que aquests individus, adoren ser algú en aquesta societat que els hi fa “repelus” ,els hi encanta ressaltar dins un grup, i habitualment es dediquen a besar els vents dels que tenen algun tipus d’influència social. Deixeu-me fer psicologia barata: actuen com essers per damunt del gregarisme de la societat, però en el fons els encanta sentir-se admirats per la colla de corders que som la resta.\nA mi tampoc m’agrada la societat en la que vivim, la trobo altament imperfecta. Però la vull millor i per això amb mes o menys encert la vull canviar\nPer això em rebenten la colla de preciosos que trobes per les xarxes, que nomes analitzen, ridiculitzen, i son incapaços de fer cap proposta concreta , que pugui afectar en positiu a algú mes que a ells mateixos.\nEspai d'opiniò del "Ningu es Perfecte" a Radio Valira 20-12-2011\nFormes part de la meva vida, perquè un dia ens varem triar l’un a l’altre, per costum, o potser també per obligació…\nEns varem conèixer ja fa molts anys, jo només era una nena, i vaig venir a obrir una « llibreta » acompanyada dels meus pare o de la meva mare, ja no me’n recordo exactament. Venia tota ufana a ingressar els meus primers estalvis.\nMes tard, em van donar la responsabilitat, d’anar a fer els ingressos de caixa de la casa… Encara recordo el fer llargues cues a “la Poste” allà a l’Avinguda Meritxell per a ingressar els xecs dels clients Francesos…\nTambé recordo, al marxar a estudiar a França , les complicacions , perquè allà tot ho volien cobrar en xecs, per a poder obrir un compte, ja se sap estudiants sense recursos propis....Però en fi , ho vam arreglar...\nLlavors, vaig entrar triomfant un dia a l’oficina:havia cobrat el meu primer salari. Ara senyors, vull una targeta de crèdit, que ja he entrat en l’edat adulta i autònoma.\nPrimer salari, primers caramels: vols un cotxe nou?\nI ja em veieu cada mes comptant els calerons per pagar-me el Fiat Punto, la cadena estèreo, el pis, i els sopars i sortides varies....\nEm sap greu dir-ho , durant molts anys, no he estat una bona clienta, massa prudent, massa responsable, o simplement, tenia mol clar el que guanyava i el que podia gastar....\nAl final però, caus: que si un Pla d’estalvis pels nens, que si un Pla de Jubilació...\nDesprès comences amb l’assegurança de la targeta de crèdit, una assegurança per professions lliberals... I ja et comences a adonar, que no ets només el meu banquer, sinó també el meu agent d’assegurances...\nUn dia entres a l’oficina i et diuen: “ quines vacances t’has ofert! Suissa, França, Italia,Austria....”\nI dius: “tu com ho saps , on he estat de vacances? Que t’ho ha explicat el meu home?” Et diuen: “Nooo, es per la targeta de credit”\nI com no saps que contestar dius: “pero si aquests països estan tots en un grapadet...”\nEl cas es que surts de la sucursal amb una sensació de estar vigilada per el “Gran Hermano”.\nCada cop que vaig al restaurant, a la perruqueria, a depilar-me, a comprar-me calces, també se’n assabenten? Uixxxx......Quin iuiu.....\nEl cas es que entre temps he caigut en la gran trampa: la HIPOTECA. En majúscules.\nAra per mes que m’emprenyi, et deuré respecte i submissió, ja que m’has atorgat de manera magnànima la possibilitat de tenir , de posseir casa meva, i ara et deuré un etern agraïment....\nPerò....... ben pensat ,com soc provocadora de mena, i vista la situació actual, crec que soc jo la qui té la paella pel mànec: pago regularment, i si et deixo de pagar , el problema el tindràs tu... al final a casa els meus pares potser encara em voldran.\nI es que avui estic indignada.Indignada perquè durant molt temps i sense cap mena de vergonya, heu acceptat diners sense saber-ne la procedència, heu acceptat que es sobre endeutessin pobres treballadors oferint-los el pis, el televisor de plasma , el cotxe i les vacances, heu proposat descaradament productes tòxics a estalviadors, fins i tot heu ofert Plans d’estudis pels nens que no eren mes que inversions de alt risc a la borsa...\nA mes , resulta que ara no podem viure sense tenir un compte al banc: assegurances, lloguers, telèfons,electricitat, tot ha de passar per les vostres mans...\nNo contents amb la part de responsabilitat en la crisi que us pertoca, a mes de dirigir les politiques dels països i en particular del nostre, ens feu “passar pel tub” de les vostres exigències.\nEs ètic fer pagar a un treballador temporer 120 €uros per obrir un compte?\nEs ètic negar-se a obrir-lis un compte quan se sap pertinentment que el necessiten per a trobar pis, per a cobrar les nomines, per a pagar la llum i el telèfon?\nEstimat banquer , tu i jo estem lligats l’un a l’altre encara per molts anys, però permet-me que et digui , que la nostra relació es a dos direccions....Jo intentaré ser bona i pagar regularment, es més, prometo fer-te treballar, i enviar-te els meus assalariats. Però si us plau , necessito tornar a tenir confiança en tu.\nM’agradaria retrobar aquell banquer que enregistrava solemnement les 1000 pessetes a la “llibreta”, amb el mateix “carinyo” que el xec de 1 Milió.\nEspai d’opinió de Radio Valira 13-12-2011\nPublicat per antonia escoda a 14:26\nHeu intentat mai organitzar un sopar romàntic amb la vostra parella a casa ?\nD’acord, ho confesso… soc addicta a les pel·lícules aquestes” romanticones”, que et fan plorar molt, i en les que sempre tot acaba bé. I una de les coses que sempre m’han cridat especialment, son aquests sopars, a la llum de dos espelmes, amb un bon filet , o pasta italiana amb la salsa de la « mamma> », acompanyat tot plegat d’una bona copa de vi negre amb copa de peu llarg.\nDoncs be, jo no me n’he sortit mai.\nQuan es tracta de parar la taula ...Cap problema. Inclús t’atreveixes a posar una espelmeta d’aquelles que vas comprar al taper-sex, pensant que mai tindries l’ocasió, amb els nens pel mig.. Les tovalles te les estalvies, ja que un dia es un dia , però tampoc es tracta de generar feina inútil...\nAl moment de fer el sopar es quan arriben els primers dilemes: et poses guapa abans, o et conformes en menjar l’àpat fred?\nAixò no es “plan” i t’arrisques posant-te “ monissima”, i utilitzar el davantal que alguna anima caritativa et va regalar algun cop.\nTot va bé fins el moment on ja asseguda a taula ,i tota orgullosa d’haver-ho aconseguit, el teu estimat et diu:\n-“carinyo”, t’has fet una llàntia a la pitrera...\n- Menjant en un restaurant es llencen els diners ja que sovint si t´ho fas a casa et queda molt mes bo\n-la salsa t’ha quedat un pel picant...\n- es clar, es que el picant es afrodisíac....\nPerò l’encant ja fa estona que s’ha trencat!\nFora, fora a la propera anirem al restaurant.\nAl menys quan vas al restaurant, t’ho donen tot fet, no t’has d’exprimir el cervell pensant el que faràs, i si falla quelcom serà culpa del cuiner.Encara que...\nQuan ja us heu decidit, el problema es que, vista l’hora, tinguin taula lliure...\nLa pregunta del milió del maitre:\n-tenen taula reservada?\nI tu dius, avergonyida:\n-Bé tenen sort, m’han anul·lat una reserva...\nI t’ho diu amb l’aire d’avisar-te que la propera vegada hauràs de reservar amb tres mesos d’antelació.\n- qui caram vol saber amb tres mesos d’antelació on anirà a sopar un dia concret??\nEn fi, quan aconsegueixes seure, passar el mal tràngol de desxifrar la carta, triar el vi, ja et pots relaxar..\nJa et pots dedicar a escoltar les converses de la taula del costat, i el teu company a mirar el cul de la cambrera...\nCom diu el meu pare: quan en un restaurant veus una parella de la nostra edat fent “manetes”, malfiat ,que segur que es algun” rollete”.\nQuan portes tants anys junts amb algú ,en tens prou amb estar junts...Ja tindràs temps al arribar a casa de comentar la jugada...\nEspai d’opiniò de Radio Valira 6-12-2011\nPublicat per antonia escoda a 16:36\nA Rasquera fan cabassos….\nSi llegiu posts anteriors veureu que amb l'"escaxarrada 3 d'ordinador he perdut arxius...Per tant per no perdre el ritme us en penjo un de mes vell, però del qual, n'estic cofoia!\nA Rasquera fan cabassos, a Ginestar cabassoles, a Miravet fan graneres i a Móra plats i cassoles.\nLa dita “guerra de les toponímies”,m’ha fet pensar aquests dies sobre la tant anomenada “normalització lingüística”.\nA casa sempre hem parlat català, la meva família es originaria per una part del Camp de Tarragona i per l’altra de les Terres de l’Ebre. Ara entendreu segurament la manera tant especial que tinc d’expressar-me: Andorrà,Roquetenc,Vandellosenc,tot això barrejat amb el normalitzat català de TV3,i el català del Nord de la meva família política, al cap i a la fi: CATALÀ.\nSempre m’han molestat els intents d’imposició lingüística, i he de dir que a vegades, sobretot quan es tracta d’escriure m’he arribat a inhibir. Potser per això sempre m’ha agradat el Ferran Torrent, ja que veig escrites negre sobre blanc expressions que a vegades a mi em costa escriure per por de caure en la incorrecció lingüística.\nPero mireu , avui em toca reivindicar expressions ben característiques del català que es parla arreu, és la mostra més tangible de riquesa lingüística i que la llengua roman ben viva arreu.\nMireu, a casa meva agranem perquè això es fa amb una granera, tot i que probablement vosaltres escombrareu…També escurem en compte de rentar plats ; I l’aigua la posem en un poval o en una ferrala i no en una galleda. I si estem arribant al poble,la meva tieta us dirà: ves espaiet que alego arribem. I quan era jove anava al col·legi amb clipol\nEn molts llocs també l’escriptura és fidel a la fonètica emprada en alguns pobles del territori. Com a exemple, la paraula potaque, referint-se a un menjar que en diversos llocs de les Terres de l’Ebre rep una denominació força diferent: recapte, olla barrejada, etc.. En la majoria de comarques de Catalunya i a Andorra es coneix com a escudella, i ha esdevingut un dels plats gastronòmics més importants del país. Menjars com: abercoc, primentó, llima, xapadillo, pataques, llangostí, maçana,bajoques, tavelles,etc..,són el retrat de les nostres arrels, i alhora ens permeten recordar toponímia nostrada. El català normalitzat també ha de tenir en compte la llengua de la terra.\nTot i que reivindico l’ús del Català, també he de dir que soc d’aquelles persones a qui li costa no canviar de llengua quan converso amb un no catalanoparlant. Suposo que ve donat per la facilitat que et dona parlar correctament varies llengües i entendre’n unes quantes mes. Per cert, que acabo de llegir en un article que parlar dues llengües o mes retarda l’Alzheimer…\nAra mateix em faig el propòsit ferm de no canviar de llengua a la primera de canvi, nomes ho penso fer si la persona que tinc en front no ho entén….Les bones resolucions no cal esperar al canvi d’any per fer-les. I es que, de vacances pel Delta, m’he adonat del pes que hi te la llengua, ja que he pogut sentir a la gran majoria dels treballadors d’origen forà parlant el català, i en una proporció molt superior a la que podríem sentir aquí a Andorra, això si Català Cavero , Santjaumero, Ampollero, Calero,etc…\nCom deia el recentment desaparegut Joan Solà: ‘Aquí no hi ha pau lingüística’\nHe de confessar que escriure aquesta opinió gairebé ha fet tornar boig el meu corrector de Català, però m’enorgulleixo d’haver-la escrit, ja que el Català continua sent una assignatura pendent , inclús pels que no tenim dificultats en practicar-lo ,encara que a vegades cohibits, inclús pels Andorrans que en gaudim com a llengua oficial.\nEsperem que el català millori l’estat de salut arreu i que no ens veiem en un futur en la necessitat de recordar aquell famós refrany que diu: qui perd els orígens perd la identitat!\nEspai d’opinió de Radio Valira 16-11-2010\nPublicat per antonia escoda a 11:33\nI tu que votaràs?\nMolt bona pregunta si senyor. I de fet la que s’escau en aquests dies de campanya electoral.\nHabitualment ho tinc molt clar, votaria al partit que proposés:\n-Un canvi en la Llei electoral de manera a que fos mes representativa de la societat.\n-El vot dels residents a les Comunals\n-La nacionalitat als 10 anys de residencia tal com preconitza el Consell d’Europa.\n-Unes urnes electorals presidides per ciutadans i no per politics i a tots els nuclis importants.\n-Una Llei electoral que no fes dels Comuns unes petites dictadures.\n-El dret a decidir qui ens ha de representar,i no viure pendents de la decisió del Poble Francès, ni del Vaticà.\n-Un reglament dels Comuns, regit per una Llei i no amanit a la salsa dels dirigents comunals.\n-Uns comuns oberts a la democràcia participativa de manera efectiva, incloent als ciutadans en les preses de decisions\n-Uns pressupostos participatius.\n-unes politiques urbanístiques respectuoses tant amb les persones com amb el medi ambient.\n-Transparència en els comptes i en les accions politiques.\n-unes administracions comunals modestes en relació a la seva població.\n-un treball en equip entre comuns i Govern\n-Una participació activa en la revisió de la Llei de transferències i de Competències comunals.\nI no ,no em digueu que la majoria de les coses que proposo son competència del Consell o del Govern, i menys amb el poder que tenen el Comuns actualment. Si tres comuns es posen d’acord, també poden fer proposicions de llei.\nPara...., para el carro Antonia, que t’has equivocat d’eleccions.\nSi volies aquestes propostes , havies de presentar-te ,els Verds s’haurien d’haver presentat.\nAra el que et queda es conformar-te i triar entre el que hi ha.\nDoncs si senyor, un cop mes tornarem a procedir per eliminació a l’hora d’anar a votar.\nNi parlar-ne. Molta gent , i en particular moltes dones han lluitat,inclús s’han jugat la vida, per adquirir el dret a decidir per un mateix, i seria un sacrilegi no exercir aquest dret .\nPer simpaties personals,o lligams familiars?\nNo estic segura que sigui una bona opció, ja que Andorra es molt petit, i de lligams personals, si rasquem una miqueta en trobarem en cada candidatura. Encara serà mes confús!\nNo se que dir-vos... Encara que algun o alguna donaria el “pego”,em costa agafar una decisió en base a això..Com bé diuen: de vells,panxuts i lletjos ens en tornem tots.\nPer interessos econòmics?\nHumm... Això es per pensar-s’ho...No em sembla mala idea: qui penso que defensarà millor la meva economia... o la de tots?\nPer joventut o experiència?\nBe aquí tenim un bon dilema, ja que ser jove no vol dir ser inexperimentat, a mateix temps que arrossegar-se en política des de fa anys ,no es una garantia de bona praxis.\nPer les persones o pel partit que representen?\nAquests darrers anys ,el fet de pertànyer a un partit o un altre no ha evidenciat grans diferencies en la manera de gestionar els comuns: comuns suposadament conservadors han hagut d’assumir les politiques socials que des dels governs successius no s’han assegurat; i en canvi comuns de caire progressista sobre el paper, s’han dedicat a privatitzar,i subcontractar serveis, de la manera menys transparent possible.\nPer tant potser si que cal mirar-se a la lupa els integrants de les candidatures i avaluar el grau de confiança que ens generen.\nPer tant la pregunta inicial ja no es que votaré sinó a qui.\nEl vot en Blanc?\nAquest es comptabilitzat a l’hora del recompte en els percentatges i en general desafavoreix els partits amb menys vots ,ja que augmenta els llindars d’elegibilitat.\nEl vot Nul?\nEs una opció,tot i que desprès no queda reflectit en els percentatges. Seria espectacular que ens posessin en les butlletes les raons del vot nul i que es fessin publiques...\nBé, segur que hi ha mes opcions de les que fiar-se a l’hora d’exercir el seu vot.\nJo , ara ja ho tinc clar, votaré el que em sembli menys dolent...\nEspai d'opinió de Radio Valira 29-11-2011\nPorta a porta....\nBé , ja estem en campanya..\nSuposo que el que s’espera de mi en aquestes circumstancies, com a persona implicada en política, és que em mulli, que parli sobre aquestes eleccions comunals en les quals ja estem en dansa.\nUs he de confessar , que em costa, probablement per la poca trempera que em generen..., però haurem de fer l’esforç.\nCal admetre que tenim dins la batalla una bona colla de valents, perquè tot s’ha de dir, als candidats a aquestes eleccions se’ls hi ha de reconèixer un important grau de responsabilitat- o potser d’inconsciència –per gosar disputar-se les regnes d’unes administracions tan malmeses per la crisi i els cúmuls de gestions incompetents...\nDiscutíem amb una d’aquestes valentes candidates de l’oportunitat de fer o no el porta a porta.\nEs cert que encara hi han electors que aprecien la visita dels candidats abans les eleccions. Potser per que és l’únic moment on el polític es posiciona en igualtat , o gairebé en submissió...\nLlavors, et trobes en diferents tipus d’electors:\n-L’ assertiu: sense forçar la situació , t’assegura que et votarà. Desprès t’assabentes per un altre cantó , ja se sap Andorra és molt petit, que també ha promès el vot a la llista oponent.\n-El sociable: aprofita la visita dels politics per muntar una petita “soirèe”, sense adonar-se que no era necessari ensenyar-los tot l’àlbum de família, i les fotos del darrer viatge a Cuba.\n-el calculador: té preparades des de la proclamació de les dates de les eleccions, les condicions precises per negociar el seu vot.\n-el patriarca: aparaula el vot de tota la família, sense haver-se adonat que ja fa dies , que els fills volen per les seves pròpies ales, i que la dona es fa un fart de riure , quan es troba sola davant les paperetes.\n-el perepunyetes: s’ha estudiat cada proposta del programa, i ha fet estudis acurats sobre les conseqüències, econòmiques, ecològiques i socials de cada punt del programa.\n-el nostàlgic: en els seus temps, els politics eren més de fiar, una paraula era una paraula, etc..\n-el masclista: quina mania , tantes dones a les candidatures...Llavors fan falta guarderies i totes aquestes coses...\n-el despistat: encara no s’ha assabentat que hi ha eleccions, i obre la porta amb una tovalloleta lligada a la cintura, maleint els que interrompen la culminació del seu sopar romàntic....\n-L’impassible: aguanta estoicament el rotllo , sense deixar entreveure la mes minima emoció ni intenció de vot.\nSegur que n’hi ha molts mes...El problema es que la meva experiència en la matèria es nul·la. Per tant , com diuen a les pel·lícules, qualsevol semblança amb la realitat es pura coincidència.\nL’anunci de les candidatures també ens ha aportat algunes “perles”:\n-“no els coneix ningú..”, paraules escoltades en relació a algunes candidatures...\nVol dir que no son d’aquí potser? No ho creuria. Si son presents a una candidatura, es que tenen drets com el qui mes, no?\nQue no pertanyen a les típiques” famílies politiques” tant fermament instal·lades en el poder en les nostres parròquies? Probablement.\nQue no han participat l’ espoli organitzat i a la”mala gestió” instaurada? Segur.\nUna altra perla:\n-“ La política es porta a la sang…”\nAixò com ho cal interpretar? Que fer política es una qüestió de llinatge?\n-“Més val boig conegut que savi per conèixer..”\nDe moment la màxima ens ha resultat fatal. Potser que ho provéssim ...Perdut per perdut...\nTot plegat , una sensació de “déjà vu”.....\nEspai d’opinió de Radio Valira 22-11-2011\nPublicat per antonia escoda a 14:11\nEl zoroastrisme, la religió ensenyada per Zaratrusta, coneguda també com la religió de l’Iran , és la més antiga de les religions basades en un credo, a diferencia de les religions d’origen ètnic. Els seus textos se situen entre 1400 i 2000 anys abans de Crist.\nQuan els àrabs ocuparen Pèrsia el 642 després de Crist, els zoroastristes es van veure davant la disjuntiva de convertir-se a la nova religió oficial o de mantenir l’antiga. Lenta però implacablement la majoria va decantar-se per la primera opció, però un bon grapat va perseverar en les velles creences mazdaistes. Una part d’aquests va emigrar a la costa occidental de l’Índia, a la rodalia de Mumbai . Els Parsis ,literalment "perses" en hindú són els membres d'aquesta comunitat ètnica ,que van emigrar al subcontinent indi als segles VII i VIII per fugir la persecució religiosa de l'islam.\nDiu la llegenda, que el Rei de Sanja , que regnava en aquella zona, va sortir a rebre els Parsis, portant un got de llet ple fins a la vora.\nAmb aquest gest volia significar a la comunitat de refugiats, que allà ja eren molts i que no hi havia lloc per a ningú més en la comunitat. El cap dels nouvinguts, amb cura , va afegir sucre al got de llet , i aquest es va diluir sense fer vessar una sola gota de llet, i va dir: “ Com el sucre dins la llet, la Nostra presencia, endolcirà la teva vida sense desplaçar-te ,ni causar-te problemes.”\nVaig trobar aquesta historia dins el llibre de la Thrity Umrigar, “la estacion de los recuerdos”, que parla justament dels contrastes culturals entre Orient i Occident.\nTrobo molt encertada la imatge aquesta de que una cultura es pot fondre dins una altra, enriquint-la a mateix temps,i conservant a mateix el seu sabor genuí.\nDarrerament , ben al contrari, la sensació que em dona es que ens entestem en veure les cultures diferents com a elements que no es poden barrejar, així com l’oli i l’aigua, que malgrat el agitis, la diferencia de densitat , fa que s’acaben separant i formen dues capes ben distintes.\nCorren mals temps per a la mixitat cultural.\nLa crisi econòmica a mes exerceix com un potenciador pervers en aquesta mirada desconfiada envers el qui es diferent. En temps de crisi s’incrementen els rumors, els estereotips, i les afirmacions gratuïtes en contra dels “forasters”.\nFORASTER, una paraula que ha anat prenent una connotació negativa...Aliè, estranger, estrany, desconegut, invasor...\nLa idea del foraster es la de algú que fa por, que arriba i et pot generar canvis. En general, i en temps normals La gent te molta por dels canvis:prefereix la seguretat del que ja coneix, encara que sigui menys interessant, que la inseguretat del que pot venir.\nAra a mes en els temps que corren, els forasters son els que venen de fora a aprofitar-se dels nostres privilegis, els que ens prenen els llocs de treball, els que ens generen inseguretat....\nEl que fins ara es podia considerar com a por a lo desconegut, als canvis, esta derivant en actituds clarament xenòfobes, que passen a designar clarament els forasters com a culpables de tots els mals que hem patit, patim i patirem..\nLa xenofòbia es un perill per la convivència, dificulta la cohesió social, impedeix avançar en la construcció d’una societat i sobre tot és inhumana.\nPerquè jo hem pregunto : qui son els forasters?\nSon les persones que tenen una cultura, una religió ,una ideologia diferent de la nostra , o bé son aquests ens abstractes, aliens al dia a dia del comu dels mortals, que son els mercats?\nEls mercats , que dins la crisi global ,han pres el control del mon per damunt del poder politic.\nAquests si que son els forasters, o mes ben dit els “foragidos”\nPublicat per antonia escoda a 14:37\nCatàstrofe del dia:\nEl meu ordenador portàtil ha cobrat sobtadament vida pròpia i se m’ha escorregut de les mans com una pastilla de sabó.\nIntento agafar-m’ho amb calma….al cap i a la fi soc una noia previnguda, i vaig comprar-li una fundeta d’aquelles fashion i antixocs.\nPerò el front-flip ha estat memorable.\nAmb el cor encongit, comprovo que no hi han signes exteriors de violència….\nL’engego i……m’apareixen unes ratlletes com aquelles de la carta d’ajust …mira per on feia temps que no les veia aquestes!\nEl deixem reposar un ratet… a veure si li passa l’ensurt….\nRes, el disseny de les mil ratlletes no canvia…\nA veure, a veure, no ens deixem submergir pel pànic i actuem amb serenitat:\n-Primer punt: no estem incomunicats, encara funciona el telèfon i per les xarxes encara els hi puc agafar l’ordinador als nens, ja m’empescaré alguna excusa..\n-segon punt: els documents.\nCal actuar com quan et roben la bossa de mà per avaluar les pèrdues..\nPèrdues de Diners, el valor de l’ordinador, o el que em costi reparar-lo.\nTreballs de la UOC. Per sort tinc uns companys genials, l’Alfons I la Carol amb els quals ens intercanviem I comentem els treballs, així doncs, afortunadament, podré repescar la majoria del correu.\nDocuments dels Verds, i de la feina, per sort soc previsora ,i m’he habituat a passar-ho tot en un disc extern.\nCom més gran em faig, mes vaig aprenen.\nArticles d’opinió. Els he anat penjant al blog dels Verds, i al meu propi.\nPerfecte, anem bé, sembla que les pèrdues seran limitades….\nEls links favorits del navegador..Bé ja tornarem a començar. Potser en tenia masses, i ja no eren tant favorits…\nUixx.. I els articles en curs… Us asseguro que en tenia uns quants coguent-se.. D’aquelles idees que et venen de sobte i les vols comentar, però que de sobte es queden a mitges per falta d’inspiració o per algun impuls de racionalitat o de vergonya..\nAixò ja pica mes, i es que una, en principi , es més de ciències que de literatura, i cada post que escric, us ben asseguro que em costa uns quants kilòmetres en cotxe, unes quantes lectures , i un bon nombre d’hores exprimint-me el cervell…\nPerò bé el que es tracta es de relativitzar, com en tot, i com diuen els francesos: “il n’y a pas de mort d’homme”.\nProbablement es tractava de idees d’aquestes que et passen pel cap, i no estaven destinades mes que a generar debats interiors...\nEs el que té aquesta tendència meva a preferir veure el got mig ple en compte de mig buit. I no entraré en el debat entre optimistes i pessimistes, ni us explicaré cap acudit entre les diferencies de uns i altres...\nEl cas es que a vegades, un fet insignificant, pot fer-te veure la necessitat de fer un “reset” general, que no es mes que el famós “borron y cuenta nueva” dels castellans.\nTant de bo fóssim tots capaços de fer-lo, per així adonar-nos que l’entorn ha canviat, que les circumstancies son diferents, i que quedar-se estancat mirant el passat no ens fa avançar.\nRes no serà com abans, conèixer el passat es imprescindible ens ha de fer ser mes savis, però no ens ha de guiar...\nI aqui no em puc estar de llegir-vos els versos del Antonio Machado, tant sentits, pero tant poc escoltats:\n“Caminante, son tus huellas el camino , y nada mas;\nSe ve la senda que nunca se ha de volver a pisar:”\nEspai d’opinió de Radio Valira 08-11-2011\nPublicat per antonia escoda a 18:59\nTrobades de Casino..\nEl president Sarkozy serà aquest any el president de les cimeres del G8 i G20 que es faran a Deauville i a Cannes, ciutats de festivals i de casinos.\nEl G6 va ser creat a per iniciativa de Valéry Giscard d’Estaing en el decurs d’una cimera entre els sis caps d’estat fundadors al novembre de 1975. El seu objectiu era el de tractar les qüestions econòmiques i financeres en plena crisi del petroli, per coordinar les accions entre grans potencies. Primer es va anomenar el” grup dels sis”, esdevenint el “grup dels set” amb la integració de Canada al 1976, i posteriorment, el “grup dels vuit” quan es va ampliar a Rússia el 1998.\nEl “grup dels vint” va ser creat al marge del G8 al setembre de 1999, a la iniciativa del ministre d’Economia de Canada Paul Martin. La seva finalitat era d’afavorir l’estabilitat financera internacional i de crear possibilitats de diàleg entre països industrialitzats i països emergents, després de la successió de crisis financeres dels anys 90. Estava composat de 19 països mes la Unió Europea.\nEls països del G20 representen ells sols el 85% del comerç mundial, els dos terços de la població mundial, i mes del 90% del producte mundial brut .El G20 reflexa les noves relacions de poder econòmiques i geoestrategiques mundials, i ha pres el relleu del G8 sense reemplaçar-lo. De tota evidencia els vuit països mes rics no compten perdre la seva supremacia en front de la Xina, l’Índia o Brasil!\nEl G20 acull també durant les cimeres, les institucions de Bretton Woods: el director general del FMI, el president del Banc Mundial, el del comitè monetari i financer internacional i el del comitè de desenvolupament del FMI i del banc mundial.\nAl principi nomes els ministres i els caps dels bancs centrals es trobaven regularment. Al 2008 , per primer cop en l’historia es van reunir els caps d’estat i de govern, amb la voluntat explicita de treure una lliçó de la crisi financera i econòmica i refondre un nou ordre econòmic mundial. El fracàs es evident: la especulació financera continua, i als paradisos fiscals se’ls hi ha tocat el crostó tímidament.\nLes cimeres han d’aprovar oficialment les decisions preses pels passadissos secrets del poder mundial, en total absència de transparència. Els sherpas, guies-consellers dels governs es troben al menys 4 cops l’any per preparar els dossiers en concertació amb els Bancs Centrals, el Banc Mundial i el FMI.A mes des del 2010 es reuneix un B20 just abans de cada cimera, B de Bussiness.\nEl G8 i G20 pretenen existir per a treure el mon de la crisi. En canvi les polítiques aplicades pels governs posen a milions de treballadors en situació de misèria, accentuant el pillatge dels països del Sud i destruint el planeta! Cimera darrera cimera, podem comprovar com s’incrementa el poder dels actors i culpables de la crisi, tot i fent pagar aquesta mateixa crisi a la ciutadania.\nDes de la creació de les cimeres oficials , existeixen corrent que s’organitzen per contestar la legitimitat dels G8 i G20, per denunciar els que volen estendre l’àrea d’influència del FMI sobre totes les poblacions del planeta, que dissenyen i executen polítiques neoliberals , tot amb la destrucció de les conquestes socials i privatitzant absolutament tot. La contra-cimera de Gènova al 2001 va marcar el moviment altermundialista. La mort de Carlo Giuliani va mostrar al mont sencer el nivell de violència a que estan disposades a desplegar les forces de l’ordre per a protegir les cimeres oficials. Des de les manifestacions de Gènova, les cimeres gairebé ja no tenen lloc a metròpolis , sino en espais difícilment accessibles, i fàcilment controlables.\nEls 26 i 27 de Maig els dirigents dels vuit països mes rics del mon es van reunir als salons del Casino de Deauville , per jugar-se el futur del planeta i del seus habitants. Protegits per milers de policies continuen decidint la manera de continuar , fent pagar als ciutadans la seva crisi, mentre els guanys d’uns quants continuen augmentant .\nCal denunciar la legitimitat d’aquestes institucions, reclamar la redistribució de la riquesa, la protecció dels nostres recursos, i una ruptura de debò amb aquest sistema capitalista i productivista que ha demostrat estar exhaurit en l’actualitat. Ja esta bé de polítiques de casino. Els dirigents mundials no poden continuar obviant el clam de la ciutadania , que dia rere dia surt al carrer a reclamar que se’ls escolti, i no només en països tercers , ja que el moviment s’està estenent arreu d’Europa de manera inexorable.\nArticle aparegut en la TRibuna del Diari d’Andorra el 3-06-2011\nPublicat per antonia escoda a 7:39\nEl moviment dels indignats va començar amb la que es va anomenar la revolució de Gessamí a Tunísia, el passat mes de gener. Després es va propagar amb rapidesa pels països del nord d’Àfrica, Egipte, Sudan, Iemen, Líbia, Síria, Israel, i finalment cap a Europa amb Grècia, Espanya, sense oblidar els Islandesos que la van iniciar ben abans...\nDes de fa uns mesos amb moviments inicials a Wisconsin , els indignats van acabar ocupant els voltants de Wall Street. També es nota un cert moviment a l’Asia o Sud-Amèrica.\nDissabte 15 d’Octubre mes de 900 ciutats del mon es van mobilitzar, i van ocupar les places i els carrers en un moviment global i solidari.\nI Andorra també sortia al gran mapa dels indignats d’arreu del mon. A uns els hi semblarà ridícul, i es queixaran de la manca de mobilització.\nJo em vaig sentir molt orgullosa dels valents que van ser a la plaça del poble el dissabte.\nSi, si . Valents, i molt valents... Ja que en una manifestació de 250000 persones , com la de Barcelona, per exemple, un es pot fondre dins la massa . Aquí les persones que hi eren , i no entraré a discutir les xifres oficials, van anar a donar la cara per a tots els que no van gosar ser-hi, o pels que no se’n van assabentar a temps\nEls que no se’n van assabentar, perquè d’una part encara semblaria que no dominem les xarxes socials com ho fan al mon àrab, i les convocatòries passen malament, i d’altra part nomes una molt petita part de la premsa , que SI es present a les xarxes socials, se’n va fer ressò.\nIndignats perquè la democràcia representativa, s’ha oblidat de la mateixa essència de la paraula democràcia. Els electes, han de tornar a prendre consciencia, que la finalitat no es arribar a governar, sinó treballar per a la ciutadania. La democràcia participativa no desautoritza la democràcia representativa, sinó que la completa i la legitima.\nIndignats també per la passivitat d’una gran part de la societat , que ni tan sols s’indigna davant les injustícies flagrants que estem vivint.\nDesprés de 20 anys de mundialització a ultrança, ens adonem que sigui on sigui , als Estats Units, a França, a Espanya , o Andorra, ens em deixat prendre el pel per els mateixos lobbies financers, i que les elits polítiques , s’han deixat portar a calmar la set insaciable d’alguns interessos privats en compte de servir l’interès públic.\nQuan estàvem passant la convocatòria pel 15O, un amic em va comentar, que a ell no li interessaven les protestes sense propostes. Jo penso que de propostes si que n’hi ha , si les busques i no et conformes amb la informació que ens donen els mitjans oficials. I que potser es millor esperar asseguts i sotmesos, que les propostes ens vinguin donades de mes amunt?\nEn tot cas ,vigilem que arriba l’hivern i aquests moviments , com els virus, no coneixen fronteres. El problema, com amb els virus, es que sovint ,no en trobem la vacuna, fins que el nombre de víctimes ja ha estat considerable.\nPublicat per antonia escoda a 19:08\nTu has de ser el canvi que desitges veure en el mo...


Carnestoltes festiu i gastronòmic | Zona Sec\nCentre Cívic El Sortidor / Protagonisme de la cuina catalana dels segles XV i XIX\nEl Centre Cívic El Sortidor un any més es ves\nteix per Carnestoltes i us proposa una celebració a base de ball, disbauxa i menjar tradicional. Us animem a començar el dissabte 25 de febrer disfressant-vos i participant de la rua de Carnaval que recorrerà els carrers del Poble-sec al ritme dels tabals. En tornar a la plaça us esperarà El Rebombori a càrrec de la Companyia Cremallera Teatre, un espectacle d’animació per a tota la família amb el qual ballareu i cantareu sense parar. Us hi esperem des de les 11h del matí a la plaça del Sortidor.\nPerò això no és tot! A les 13h trobarem en Pep Salsetes preparant una cassola de Carnestoltes a la plaça, un plat històric que ens farà viatjar a la Barcelona del segle XIX, amb aromes intensos i la història d’uns costums arrelats en la celebració del dijous gras. En Pep Salsetes, gastrònom i pagès que treballa de manera intensa en la recuperació de varietats agrícoles tradicionals i amant de la història de la cuina, ens deixarà tastar aquest plat allunyat dels nostres sabors habituals.\nAquesta activitat està emmarcada dins la secció La Història a taula!, del nostre projecte A taula! Cicle de Cultura i Gastronomia que, trimestralment, us proposa tallers i xerrades al voltant de la història dels pobles a través de la seva cultura gastronòmica. Aquesta vegada descobrim noves versions de receptes publicades al Llibre del Coch –un receptari català escrit al segle XV–, com el menjar blanc o la cassola de carnaval, reinterpretada al llarg dels segles.\nTEMES RELACIONATScarnestoltesCentre Cívic El SortidorFestagastronomia


Política – La Represa – Un programa de Trellat\nXXXIII programa – Manolo Mata\nTrenta-tresé programa de La Represa. Gravat el 27 de maig de 2016. Emès originàriament a Ràdio Godella el 10 de juny de 2016. Esta vegada fou Carles Hernández, un dels nostres oients més fidels, qui feu la faena de posar-nos en contacte amb el convidat. Encara que també important fou la faena de quadrar agendes….\nXXIX programa – Josep Almudéver\nVint-i-nové programa de La Represa. Gravat el 18 d’abril de 2016. Emès originàriament a Ràdio Godella el 13 de maig de 2016. Un programa més on posar a prova noves tècniques. Esta entrevista, en concret, es va gravar amb la gravadora minidisc de l’emissora i va haver d’enregistrar-se a Rocafort, on Almudéver duia a…\nXX programa – Francesc Ferrandis\nVinté programa de La Represa. Gravat el 18 de febrer de 2016 Emès originàriament a Ràdio Godella el 4 de març de 2016 Nou programa aparegut per la connexió benifaionera, on el nostre convidat treballa a l’administració local. Francesc Ferrandis, tot i ser relativament desconegut, és una personalitat protagonista del valencianisme polític als anys 90….\nOnzé programa de La Represa. Gravat el 9 de desembre de 2015. Emès originàriament a Ràdio Godella el 18 de desembre de 2015 Una vegada més el convidat era un vell conegut. Com es pot vore a la primera part de l’entrevista, Ferran era company de generació en la Facultat d’Economia. Ací cal donar les…


Homes que curen | Cultura | EL PAÍS Catalunya\nBarcelona 24 FEB 2016 - 21:58\tCET\nÓssipov, darrera baula dels metges a i de la literatura russa, com Doctor Givago.\nEstic empleat pel municipi i compleixo amb el meu deure fins al límit, fins allà on ja comença a ser excessiu”, fa pensar Kafka al protagonista d’Un metge rural mentre descriu l’aparició d’un món nou, que és una de les formes més particulars, estranyes i emocionants que provoca la literatura. Des de la serenor aventurera del Doctor Livesey que acompanya Jim Hawkins a L’illa del tresor, fins a la modernitat que s’assaja a si mateixa de què ens parla el Semmelweiss de Céline (quin altre gran llibre descatalogat), el metge havia de poder dir alguna cosa sobre tots nosaltres. Els metges ens veuen néixer i morir i, a l’entremig, entren dins de les nostres cases, de les nostres famílies i dels nostres cossos. De metges, n’hi ha hagut molts, és clar, i podríem dir que hi ha un cert aire de família, un grau d’humanitat que fa inextricable la separació entre cos i ànima, entre metge i pacient, entre escriptor i lector. Era qüestió de temps que també ens miressin des de la literatura.\nLa tradició russa, en aquest sentit, és rica. Les radiografies socials i familiars de Txékhov arriben fins avui tan nítides com les disseccions de Vassili Aksiónov. El metge apareix com a objecte i com a subjecte, des de Doctor Givago fins al trasplantament que narra el doctor Bulgàkov a Cor de gos (Club Editor) i que transforma un pobre petaner en el relator de les incongruències de la Unió Soviètica. Maksim Óssipov (Moscou, 1963) és la darrera baula d’una cadena d’escriptors que canvien de temps però que, com a metges, continuen fent-se responsables dels homes que han de curar. Com el salvador impossible de Kafka, fins al límit, més enllà del que els pertocaria.\nEl crit de l’ocell domèstic arriba per continuar una tradició que torna a trobar en la gent, en el seu paisatge i la seva història tots els arguments que la literatura necessita per continuar explicant el món. Óssipov, en el conte que dóna títol al llibre, comença dient: “La província és casa: bruta, càlida, teva”, i ens remet a aquell primer volum encara no traduït i que el va donar a conèixer, La meva província.\nEls personatges d’Óssipov necessiten un metge que sigui també narrador, un narrador col·lectiu, que inclogui la totalitat de la província, una província ubiqua, perillosa i protectora alhora, plena d’humanitat i de perills. El llibre comença amb el periple d’un metge que va a un congrés, el mateix viatge que explicava les contradiccions i els problemes que es descrivien a La meva província, i on ara introdueix comissaris de policia, gitanes i tot d’homes i dones que aspiren a aprofitar la vida, a fer-ne alguna cosa de profit enmig de tanta desorientació.\n222 pàgines. 18 euros\nPels contes d’Óssipov passa tota la història de Rússia, condensada en la perplexitat dels darrers anys, d’una gent que se sap hereva d’una història tan gran com la seva geografia, “una indecència, vistes les dimensions”. Els abasten territoris i personatges tan diferents com la Califòrnia d’un noi que malbarata el seu talent en tornejos d’escacs de segona o la Colònia minera Eternitat vora l’Àrtic, i el seu personatge principal, Aleksandr Ivànovitx. Quin gran relat, aquest, que recupera Txékhov i fa teatre dins del teatre i crea personatges que pateixen i viuen tot el que la Unió Soviètica els podia fer patir i viure i que creen un món tan irreal que esdevé possible i ple de vida.\nAleksandr Ivànovitx —quin nom!— Óssipov ha creat un personatge que està destinat a fer companyia a Akaki Akàkievitx, de El capot de Gógol. Recorda un oncle Vània que no sap dir si ha malgastat la seva vida. La Colònia minera Eternitat és un d’aquells escenaris que perdurarà en la memòria literària dels lectors, la major part dels quals també deuen ser ocells domèstics. Óssipov narra el gran teatre quotidià i històric amb l’elegància d’aquells que saben transitar per aquestes narracions com si fossin el menjador de casa seva. De casa nostra a partir d’ara, aquest conte ho té tot per ser un clàssic.\nLa traducció, i sobretot l’epíleg d’Arnau Barios, acaba de fer justícia a aquest llibre rodó que ha confegit Club Editor. Aquí, en breu format de conversa hi trobem la confirmació d’allò que sempre hem sabut, que el contacte amb la gent, que el valor d’allò humà, precedeix i ultrapassa les premisses estètiques. Que la literatura és una estranya combinació de necessitat, paraules i vida.


Coneixes els tritons del Port? – BioPorts\n7 de Mai, 2021 2 de Mai, 2021 Projecte BioPortsLeave a Comment on Coneixes els tritons del Port?\nConeixes els tritons del Port?\nAl Port només hi trobem dos espècies de l’ordre caudats, al qual pertanyen les salamandres i els tritons. Tot i això, són sense dubte la joia de la corona dels amfibis del nostre massís. Els coneixes?\nTambé conegut com a tritó marbrat o tritó jaspiat, es tracta d’un amfibi caudat de mida mitjana, assolint entre 12 i 16 cm de llarg, amb una morfologia força fàcil de distingir. Es caracteritza per tenir el cap deprimit, els ulls laterals, la cua comprimida, i una imponent coloració disruptiva (patró de camuflatge que consisteix en difuminar els contorns de l’animal). Aquesta és de color verd viu amb taques fosques de mida variable i una línia taronja dorsal en les femelles i els individus juvenils.\nUn caràcter curiós és l’imponent canvi d’aspecte que desenvolupen els mascles durant l’època de zel. En aquest moment, presentaran una gran cresta dorsal de coloració groguenca-ataronjada, una cua més gran i uns colors més vistosos.\nEls mascles de tritó verd desenvolupen una vistosa cresta dorsal durant l’època de zel. Font: Manel Llarch\nEl tritó verd té hàbits nocturns i principalment terrestres, però amb la necessitat d’estar sempre prop de zones amb aigua. Es localitza en boscos i vegetació de ribera, tot i que també es pot trobar en punts d’aigua artificials de zones urbanitzades, sempre que l’aigua estigui neta i poc contaminada.\nLa seva alimentació està centrada casi exclusivament en tot tipus d’invertebrats, tot i que en fase aquàtica també pot depredar larves d’altres urodels o de la seva pròpia espècie.\nA més dels canvis morfològics, durant l’època del zel els mascles també es tornen molt més territorials i agressius entre ells. El seguici abans de l’aparellament consta de dues fases: una d’exhibició del mascle i una de transferència de l’espermatòfor, que és l’estructura que conté els gàmetes masculins i que les femelles s’introduiran.\nEl tritó verd es distribueix al nord de la península ibèrica i l’oest de França. A nivell de Catalunya, n’hi ha dues poblacions molt diferenciades, la del Port i una a la zona nord-est, entre la província de Girona i algunes comarques barcelonines.\nTot i que no presenta problemes importants de conservació, és una espècie protegida (com la majoria d’amfibis) i les seves poblacions són monitoritzades per tal de controlar fluctuacions poblacionals.\nEl tritó verd és una espècie de tritó principalment nocturna que trobem distribuïda en dues zones de Catalunya. Font: Philippe Garcelon – Flickr\nTambé conegut com a tritó meridional, gandària o peixella, el Pleurodeles waltl és el caudat més gran d’Europa, assolint una llargada de fins a 23 cm. Té una coloració bruna i una forma robusta, però amb el cap deprimit i els ulls molt petits. La cua és gran i forta. Es caracteritza per tenir uns punts de coloració ataronjada a la zona lateral, els quals secreten toxines.\nQuan l’ofegabous es sent amenaçat, perfora la seva pell amb les costelles per la zona d’aquests punts taronja, per tal de poder injectar el verí tòxic (inofensiu per a l’ésser humà però mortal per a alguns dels seus depredadors). Aquest sistema van propiciar el seu nom comú, amb la creença popular que el bestiar s’ofegava al menjar-se’l.\nEls ofegabous tenen la capacitat d’injectar verí a través de les costelles, foradant la seva pròpia pell. Font: Javier Ábalos – Flickr\nEs tracta d’una espècie amb hàbitats nocturns i predominantment aquàtics. A diferència del tritó verd, els ofegabous només es relacionen entre si durant els períodes reproductius. La única diferència estètica durant el zel és que els mascles tenen la cara interna dels braços amb unes rugositats negres.\nDe la mateixa manera que el seu parent en el grup dels caudats del Port, s’alimenta principalment d’una gran varietat d’invertebrats. Tot i això, també pot depredar larves d’altres amfibis o peixos.\nLa única diferència estètica durant el zel és que els mascles tenen la cara interna dels braços amb unes rugositats negres\nTrobem els ofegabous en basses del vessant marítim del Port, habitualment en punts d’aigua artificials com abeuradors o pous. És una espècie endèmica de la península ibèrica i el nord d’Àfrica, però a nivell de Catalunya només es troba al Port.\nEstà catalogada com a espècie “Gairebé amenaçada”, ja que les seves poblacions es veuen molt afectades per la pèrdua i fragmentació d’hàbitats, així com pels incendis forestals i la contaminació urbana i industrial.\nLa presència de l’ofegabous a nivell català és única del Port, convertint-lo en un dels tresors amfibis del massís. Font: J. Gállego – Flickr\nCategories Amfibis, AnimalsEtiquetes Amfibis, Animals, Tritons\nPrevious Quins conreus de secà tenim al Port?\nNext Per què és important la llúdriga?


Aprenent a ser mare: Les salutacions intimidatories\nEtiquetes de comentaris: aprenent a ser mare, opinions, sortir\nkira permanyer 28 de gener de 2011 a les 11:26\nHI ha un exercisi estupendo per aquest tipus de gent (no sempre el podem possar en practica perque ens engegarien a pastar fang, però es aquest:\nl'adult s'ha de posar dintre d'un cercle pintat a terra molt petit, que només encercli el seu cos. Ell/ella ha d'estar de genolls o assegut/da, mai de peu. Aleshores, varis adults a la vegada han d'apropar-se, invair si volen el minúscul cercle i tocar-lo i petonejar-lo desde la seva alçada. La sensació de claustofobia i por es màxima.... Salutacions.\nkira permanyer 28 de gener de 2011 a les 11:27\nperdó, exercici, massa ràpid teclejant....\nonavis 28 de gener de 2011 a les 20:31\nDoncs als nadons segur que encara els hi causa més claustrofobia que als adults! Pobrets!\nMirashka 28 de gener de 2011 a les 22:25\nHola noia, et torno la visita! pel que fa al post si, a mes amb l'exigència de que els nens sempre estiguin apunt de respondre tal i com ells volen. Jo, "per sort" en tinc una que és molt timida i que reacciona fatal a aquestes "mostres d'afecte", i l'altra no és massa petonera, així que de seguida ho tenim enllestit.\nMiau 28 de gener de 2011 a les 23:31\nEl pare de la meva filla té sis germanes sense nens petits i una mare. Terrible. Quan anem a casa aquesta iaia hi ha convocatòria pública de tietes. Al principi ho passàvem fatal la meva filla i jo: ella bramava tota l'estona. I jo, a banda de que ningú em deia ni mu, patia per ella perquè ningú es donava per aludit i havia de fer el paper de guardiana de la integritat. Recordo amb especial horror un dia d'estiu canicular, les grapes calentes de tothom sobre el cos suat de la meva filla.\nPerò un dia la nena va fer vuit mesos i tot va passar. Va començar a gaudir de les atencions i ara s'ho passa pipa. I jo, com que veig que està contenta, també estic contenta i m'he relaxat.\nonavis 29 de gener de 2011 a les 15:03\nSí, quan són petits jo també patia per la seva integritat. Ara això ja està superat, però com que la meva filla ja és "gran" són molt exigents en que faci tot el repertori de coses que sap fer en pic la saluden! Donem-los-hi un temps!:-)\nAnònim 31 de gener de 2011 a les 9:17\nMolts cops sento que tracten el meu fill com si fos un "mono" de circ : vine caminat fins a l'avia!, fes una abraçada a l'àvia, que no rius?, ... són petits però són persones, no sempre tenen ganes de fer el que tú vols que facin en aquell moment....


La història dels valencians 'Campeones' en la carrera als Oscars\nEl film inspirat en el Club Esportiu ADERES de Burjassot optarà a ser una de les cintes nominades a Millor Pel·lícula de Parla no Anglesa.\n‘Handia’, ‘Todos lo saben‘ i ‘Campeones’ eren les tres cintes espanyoles preseleccionades per l’Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques per a representar a Espanya en la carrera per l’Oscar a Millor Pel·lícula de Parla no Anglesa però només una d’elles podia optar a açò.\nTal com esta setmana ha anunciat l’actor Daniel Grao, finalment serà el film de Javier Fesser el responsable de representar al cinema espanyol en la 91 edició dels guardons més aclameu-vos de Hollywood.\nLa decisió no és d’estranyar si s’analitzen els resultats d’esta temporada i és que ‘Campeones’ ha batut rècords de taquilla sent la pel·lícula espanyola més vista de l’any amb més de 3.000.000 d’espectadors i una recaptació que ja ha superat els 18.675.000 euros.\nAra caldrà esperar fins al 23 de gener, data en la que es donaran a conèixer tots els nominats que optaran a per la cobejada estatuilla del cinema.


Cartell de prestigi per a l'Eufònic de cara a l'edició d'enguany - EbreDigital.cat\nACN (Barcelona) – L’Eufònic, el festival d’arts sonores i visuals de les Terres de l’Ebre, ha anunciat els primers noms de l’edició del 2019 que tindrà lloc entre 5 i el 8 de setembre com William Basinski, qui oferirà una actuació a l’aire lliure a l’Observatori de l’Ebre a Roquetes; El Petit de Cal Eril, l’anglès Pye Corner Audio, un dels membres més destacats del segell Ghost Box; el dream pop electrònic d’Agost; el pop futurista de l’alemanya dvdv i el pianista de Nil Ciuró amb “la seva electrònica orgànica i sonoritats avantguardistes“, com ha destacat el certamen en un comunicat. També s’ha anunciat l’espectacle ‘Membrance’ dels quebequesos Push 1 Stop & Wiklow.\nA YouFonic, l’espai inaugurat l’any passat i dedicat als sons urbans i joves del festival, hi actuarà Rojuu amb el seu “emo trap”. També s’ha inclòs a la programació les instal·lacions de l’escocesa Kathy Hinde, una artista que indaga en la relació entre naturalesa i tecnologia, i de Roc Jiménez de Cisneros amb una peça immersiva a base de làsers.


Concha Amorós: EU augmentarà el salari mínim a 1.100 euros i reduirà la jornada laboral a 35 hores a la setmana\nEU augmentarà el salari mínim a 1.100 euros i reduirà la jornada laboral a 35 hores a la setmana\nConcha Amorós, candidata d’Esquerra Unida per Castelló: “A Castelló, només en gener 2.181 persones van perdre la feina ja en són 19.760 els qui engreixen la cua de l’atur”\nAquest matí, Concha Amorós, que encapçala la candidatura d’EU Congrés, ha fet balanç de la política laboral del govern socialista a la darrera legislatura que considera “continuista” amb la de l’executiu del PP: “No ha canviat pràcticament res, Solbes i Rato són dos germans siamesos, neoliberals fins a la medul·la. Tots dos han estat al capdavant de l’economia espanyola als darrers setze anys i, quan no, han continuat decidint des d’altres esferes superiors (la Comissió Europea i el Fons Monetari Internacional)”.\nPer això, considera imprescindible un canvi “substancial”, introduint propostes “vertaderament d’esquerres” per tal de “començar a redistribuir i això significa reduir els beneficis del capital per tal d’augmentar els ingressos dels treballadors i de les treballadores”.\nTres són les propostes fonamentals de la formació d’esquerres per tal d’abastar aquest objectiu: “L’augment del salari mínim fins a 1.100 que representa el 60% del salari mig i un sou que comença a ser mínimament digne” i junt a d’això “la reducció de la jornada laboral a 35 hores i l’eliminació de tots els contractes abusius per tal de transformar en indefinits i a temps complet a la immensa majoria”.\nAmorós recorda que a les comarques de Castelló l’atur ha augmentat exponencialment i sense parar als darrers quatre mesos “només en gener 2.181 persones van perdre la feina (un augment del 12,41%) i ja en són 19.760 els qui engreixen la cua de l’atur”.\n“Ara que venen les baques flaques és el moment de repartir el treball, per a que tots i totes tingam una feina digna, i augmentar els salaris mínims”.\nAmorós critica que “durant anys de bonança econòmica els quatre grans empresaris i especuladors de sempre han vingut guanyant ingents quantitats de diners de manera indecent i ara, quan les coses pinten malament pretenen que siga la classe treballadora qui carregue amb les conseqüències”.


Establir mesures que minimitzin l'impacte davant la situació del mercat xinès - Cambra Terrassa\nEstablir mesures que minimitzin l’impacte davant la situació del mercat xinès\nPor Cambra de Comerç de Terrassa19 febrer, 2020 No hi ha comentaris\nEl teixit industrial de Catalunya està afrontant una situació difícil davant el bloqueig de les mercaderies provinents i amb destinació a la Xina, després del brot del coronavirus. L’emergència sanitària declarada per l’Organització Mundial de la Salut (OMS), suposa una davallada de les importacions i una de les més gran barreres a l’exportació que han patit les nostres empreses en els darrers anys.\nSegons dades del Port de Barcelona, el 42% de les importacions registrades que arriben per transport marítim procedeixen del gran mercat asiàtic, que també és la destinació del 14% de les exportacions per la mateixa via.\nDavant aquest escenari, es fa difícil fer un càlcul del cost econòmic que comportarà aquesta situació, però hem de ser capaços d’establir mesures que minimitzin l’impacte que pot arribar a suposar aquesta crisi i que afecta, per una banda, l’exportació de béns cap al gegant asiàtic i, per altra banda, l’aturada de totes les comandes que l’empresa hagi pogut preveure enviar.\nEls serveis duaners, l’administració i les infraestructures de la Xina estan operant en serveis mínims provocant que les mercaderies provinents de les nostres empreses quedin retingudes, afectant de manera significativa els costos de l’exportació segons quines hagin estat les condicions pactades en l’acord de venda.\nA més, diverses companyies aèries europees han cancel·lat els seus vols cap als aeroports xinesos i, tot i que es segueixen expedint visats de negoci per la Xina, s’han aturat els viatges comercials, les reunions de negoci i els esdeveniments previstos a curt i mig termini i, per tant, l’alternativa per a l’empresa exportadora és focalitzar la seva estratègia cap a altres mercats a l’espera de reactivar l’activitat comercial cap al mercat xinès, segons el que pugui esdevenir en els propers mesos.\nPerò, tot i que l’impacte en les exportacions està sent molt significatiu, no hem de perdre de vista el pes que les importacions des de la Xina tenen en la nostra economia. Empreses que veuen com es paralitza total o parcialment la seva producció per l’aturada de les importacions de matèria primera per part dels seus proveïdors o distribuïdors xinesos; empreses amb filials al territori xinès que no pot abastir el seu propi subministrament i treballadors expatriats que han hagut de deixar el país.\nAlgunes d’elles, estan adoptant estratègies per a reduir aquest impacte, tals com la cerca de proveïdors alternatius nacionals o de països com l’Índia, Vietnam o Turquia o la contractació de pòlisses d’assegurança per interrupció de negoci per danys no físics i la recepció de mercaderies per via aèria. No obstant això i, amb l’increment de costos que comporta l’aplicació d’aquestes noves mesures en la importació i que afecten, per tant, directament en la cadena de producció de les nostres empreses, caldrà veure els efectes econòmics que tot això implicarà a la nostra economia i com haurem de preparar les nostres organitzacions amb mesures que prevegin el risc per a evitar noves situacions com aquesta en un futur.\nPer tal d’informar de les darreres actualitzacions i de reduir els possibles riscos i reptes d’operar a la Xina, l’European Union Chamber of Commerce in China ha creat una plataforma: https://www.europeanchamber.com.cn/en/national-news/3131/focus_on_the_2019_ncov


Diari d’una desocupada\nL’hora de l’inventari\nCom les botigues d’un temps que, passada la corrua de les festes de nadal, cap d’any i reis, feien inventari de les existències dels seus productes, ella volgué fer arqueig del seu estoc. Faltaven poques hores perquè 2014 quedàs liquidat del tot i, malgrat que és un tòpic ben generalitzat, era un bon moment per fer balanç i per preparar-se per als dotze mesos següents.\nS’assegué davant el full en blanc de la pantalla de l’ordinador i començà l’article que havia de cloure l’any... Però hagué d’abandonar la tasca d’escriure’l, perquè alguna feina urgent requerí la seva atenció. Guardà l’article a la carpeta de les coses pendents, on ha romàs fins avui. D’això fa cinc mesos.\n2014 començà malament. Dit així, talment, sense pal·liatius ni atenuants. Uns mesos abans havia escrit que era dins el túnel, la sortida del qual ni podia albirar. Un túnel que la mantenia en la foscor més absoluta i que, a poc a poc, s’anava transformant en un pou en què s’anava enfonsant, malgrat els seus esforços titànics, i que l’anava sumint en la penombra de les inseguretats més insalvables. Un dia, però, rebé un correu electrònic i, un altre dia, sonà el telèfon. I una claror tènue anuncià, com d’amagatotis, la sortida del túnel.\nD’això fa un any, al llarg del qual ha anat enllaçant encàrrecs de correccions de llibres i alguna traducció. Ara és una treballadora per compte propi. I, tot i el retard en el cobrament d’algunes factures —la qual cosa la manté encara en una certa precarietat econòmica—, està molt contenta i torna a reconèixer-se davant el mirall de la seva consciència. Fins i tot es troba més guapa i atractiva.\nSap que aquesta nova situació no és definitiva: no té la seguretat d’un contracte ni d’una nòmina a final de mes, però aquest és el present dels autònoms, que cada dia han de treballar per guanyar-se nous clients, per aconseguir nous encàrrecs...\nTanmateix, per a aquesta dona que tant de temps ha estat desocupada l’important és que ha deixat de ser invisible, que ha recuperat seguretats que pensava perdudes per sempre, que es torna a confiar en la seva experiència i els seus coneixements, que cada dia li ofereix possibilitats de ser útil, que futur no és un mot maleït ni carregat d’incerteses...\nMira enrere i es veu tensa i trista. I, això no obstant, no pot deixar de reconèixer que, malgrat tot, ha tingut molta de sort. Sí, molta de sort, perquè aquest llarg camí de desesperança no l’ha fet sola. La presència, la companyia i el recolzament de la seva família, dels seus amics (tants d’amics i tan bons amics!), han estat del tot primordials perquè no ho abandonàs tot, perquè no es fes fonedissa per sempre. No els podrà correspondre mai el seu suport incondicional.\nTambé, i no és gens negligible, ha d’agrair totes les persones que han visitat aquest bloc, que han llegit aquests pensaments i que, sense saber-ho, l’han ajudada: no es poden imaginar la il·lusió que li feia veure que algú des dels Estats Units, Rússia, Luxemburg, Alemanya, Noruega, França, Ucraïna, el Regne Unit, els Països Baixos o Espanya, per posar alguns exemples, s’interessàs, ni que fos per casualitat, pel diari d’aquesta dona desocupada.\nS’havia assegut davant el full en blanc de la pantalla de l’ordinador per fer inventari i començà l’article que havia de cloure l’any... i la seva llarga, llarguíssima, estada a la llista de persones desocupades. Sí, a la fi, després de quaranta mesos d’inactivitat laboral, torna a estar ocupada!\nPublicat per Carme Llull a 10:32 3 comentaris:\nEsqueixos de primavera\nPer ventura no és més que un miratge, una il·lusió provocada per la necessitat urgent de sentir-se novament membre activa de la comunitat de treballadors. Per ventura tot plegat no és més que una coincidència, una concurrència d’atzars, però l’encàrrec de corregir alguns llibres i de traduir-ne uns altres li ha retornat l’esperança i li ha donat la impressió que torna a fer part del món.\nA banda de la precarietat econòmica que l’atur causa —no gens negligible, certament—, una situació de desocupació laboral, més si és de llarga durada, com és la seva, comporta un deteriorament de les certeses i les seguretats personals, i tot el que hom ha atresorat amb esforç, dedicació i temps —les capacitats intel·lectuals, les habilitats laborals, els coneixements i les experiències pràctics, les relacions professionals...— sembla que té data de caducitat. Fins i tot hom té la sospita, i el temor, que ha tornat invisible.\nAixí que, quan rebé el correu electrònic d’aquella al·lota madrilenya que havia conegut un vespre en un sopar fa dos o tres anys, i en la qual no havia tornat a pensar, en què li proposava la correcció d’un llibre, saltà d’alegria: algú es recordava d’ella i confiava en les seves aptituds!\nDies després rebia diverses telefonades: li encomanaven altres feines de correcció de llibres i dues traduccions!\nDeu ser cert que l’economia es recupera? O, cosa que és més creïble, només és una casualitat? No vol fer-se moltes il·lusions, perquè, probablement, després d’aquesta petita pluja d’encàrrecs, tornarà la sequera. Mentrestant, però, la seva malmesa esperança s’ha recuperat una mica, i l’optimisme també. I no és poca cosa, tal com havia passat aquest tortuós hivern. I, a més, d’ençà que rebé aquests encàrrecs, alguns dels quals ja ha enllestit, té la sensació que torna a ser visible. I això li agrada, i molt.\n(Publicat a Serra d’Or, juny de 2014)\nPublicat per Carme Llull a 16:10 2 comentaris:\nEndurança i longanimitat\nEstà cansada d’usar sempre les mateixes paraules per a narrar el tràngol que li ha tocat passar d’un temps ençà. Esperança, descoratjament, neguit, inseguretat, resignació, por, incertesa, fracàs, fortitud, indignació, desassossec, futur... comencen a no voler dir res de tant que les utilitza. I, tanmateix, descriuen un estat d’ànim, el seu, que fa malabars per mantenir-se serè i coratjós.\nAl matí, davant un cafè amb llet fumejant i tot un nou dia per passar, fa acte de fe: el so estrident del telèfon trencarà la quietud de la llar, i un llibre per corregir, una entrevista, una feina vindran a guarir-la d’aquesta desesperança que malda per instal·lar-se definitivament a ca seva. Sap que el desànim no l’ajudarà a plantar cara al daltabaix que suposa una desocupació de llarga durada, engrevida, a més, per la seva edat. Propera a la cinquantena, és ben conscient del parany en el qual ha anat a parar.\nSovint es qüestiona si fa tot el que hauria de fer per tornar a una vida laboral activa, però no se sap contestar. Ha tocat a moltes portes, ha fet circular pels llocs més inimaginables el seu currículum, actualitzat, refet i tornat a refer, ha fet cursos, ha aspirat a una plaça de dependenta i a una de professora de secundària... I o bé és massa gran o no té experiència o no compleix tots els requisits. I els dies passen i res no canvia. O sí, però és la seva presència d’esperit, que adesiara trontolla perillosament.\nI cada dia ha de perseverar en l’exercici de la longanimitat i l’endurança, perquè no és gens fàcil suportar aquest infortuni amb el cor il·lès. I, això no obstant, és el que ha de fer.\nA tot hora, a cada instant, ha de fer recapte de serenor, confiança i paciència, molta paciència, ella, que d’ençà que ha començat la primavera és capaç de pujar vint vegades al dia al terrat només per veure si la seva petita morera ha tret més fulles!\n(Publicat a Serra d’Or, maig de 2014)\nPublicat per Carme Llull a 4:01 Cap comentari:\nÉs diumenge vespre. A les nou comença el que els aficionats al futbol en diuen “el clàssic”, això és un Madrid-Barça per als llecs, com ella mateixa. El pare i els germans s’han citat per veure’l plegats a un dels cafès del poble. A casa seva sopa un dels germans. Està nerviós i impacient, així que menja de pressa, quasi sense saber què engoleix, i marxa de pressa. Ella queda amb el nebot, que també vol veure el partit, però menja molt lentament, tant que desespera el pare. Ella, per evitar una discussió entre pare i fill, s’ha oferit a acompanyar el nin al cafè, que és a dues passes de ca seva.\nNo té intenció de quedar-hi. Els partits de futbol, tret que s’hi marquin molts de gols, l’avorreixen una mica: no en coneix les regles, no sap què és un córner, ni un fora de joc, ni quan ni perquè l’àrbitre treu les targetes.\nEl cafè on han quedat els seus acull la penya barcelonista de la localitat —son pare i un dels germans en són socis— i té una sala exclusiva per als penyistes. Tanmateix, son pare ha reservat taula a la terrassa, perquè, diu, les cadires són més còmodes.\nÉs un vespre de molta feina per al bar. Molta gent s’hi reuneix per veure el partit i aprofita per sopar-hi d’un pa amb oli, un variat o una hamburguesa completa. A més de la sala dels penyistes, hi ha el cafè pròpiament, una gran estança, avui plena de gom a gom, i la terrassa, en la qual tampoc no hi ha cap cadira buida. Els cambrers, amb les comandes, passen entre la clientela amb feines i treballs. Probablement, ella no l’havia vist mai tan concorregut, el cafè.\nLa majoria dels assistents són culés declarats, però a la terrassa, a la dreta, separades per una línia invisible, hi ha algunes taules ocupades per seguidors del Madrid.\nLa contesa futbolística comença. El Barça marca el primer gol i els nervis esclaten amb una cridòria entusiasta. Marca el Madrid i els seus s’esbraven encantats. El matx continua, ara un fa gol, ara l’altre... i ella el segueix sense parar-hi gaire atenció... Li agrada més observar la gent.\nFa comptes tornar-se’n cap a casa quan acabi el primer temps. La pausa acaba i ella encara és allà.\nEs mira un jove assegut a prop d’ella, que, quan el Barça fa un gol, s’aixeca de la cadira i mira desafiador cap al cantó dels contraris. Seu amb la família —o això és el que ella dedueix—: son pare, sa germana, o és l’al·lota?, i sa mare. Aquesta, quan ha acabat de sopar, ha tret d’una bossa les agulles de fer calça i s’ha posat a teixir el que sembla un jerseiet d’infant. Adesiara alça els ulls cap a la pantalla del televisor.\nQuan el Barça empata a tres gols amb el contrincant, guaita cap on seuen els madridistes. Semblen convençuts de la victòria del seu equip. Però, ai las!, es produeix el gol del desempat de part dels blaugranes! Tot el cafè exclama amb un crit eixordador: “Gooool!”. Tot el cafè, llevat dels pobres madridistes, en franca minoria.\nAl cau dels penyistes, el partit s’ha seguit escoltant la retransmissió radiofònica de Puyal i quan acaba, eufòrics pel resultat, s’alcen a cor cantant l’himne del Barça. A fora, els altres, els de l’equip perdedor, s’han fet fonedissos.\nAcompanyada pels seus ben entusiasmats, torna cap a casa. Amb tants gols com s’han marcat, el partit no se li ha fet avorrit ni llarg. Al final, ho ha de confessar, fins s’ho ha passat bé.\nPublicat per Carme Llull a 13:42 1 comentari:\nQuan sona el telèfon\nAl principi d’aquest trasbals, quan sonava el telèfon, el cor li saltava ple d’esperança: seria per a una entrevista? Quina de les empreses a les quals havia enviat el currículum s’interessava per ella? I es preparava per contestar amb veu serena. No volia que de l’altra banda sentissin una veu inquieta i desesperada. De vegades, fins i tot, abans de despenjar assajava un “digui”, per aclarir la veu i que no sonés rogallosa, com esquerdada, sinó alegre, ferma, segura.\nSom a final de mes. El telèfon sona i ella salta. No hi haurà esperança ni serenitat en la seva veu, ni provarà de desenrogallar-se-la. Sap qui li truca, en reconeix el número. També sap que de l’altra banda del fil telefònic no hi haurà cap proposta d’entrevista. Està temptada de no contestar, però sap que insistiran fins que no despengi. Deixa sonar el telèfon una mica i, finalment, quan ha fet provisió de coratge, respon. És una de les empreses del banc. Li informen que està en descobert i li demanen quan farà un ingrés que satisfaci el deute.\nI, mentrestant, la trucada que tant desitja i espera, la que l’ha de citar per a una entrevista, encara no s’ha produït. I això que d’ençà que començà aquesta particular travessia del desert han passat molts de dies, massa mesos com per poder conservar l’esperança il·lesa. Fa massa temps que els seus dies són plens d’una angoixa molt mala d’esbandir. Viu en un desfici gairebé permanent. Les seves nits són un seguit de malsons; els seus dies transcorren sense rumb, desnortats. I menja sense gana. Si almenys pogués contenir-se, no hauria de comprar-se roba nova... Però massa sovint la força de voluntat l’abandona, com també tantes il·lusions i esperances, que van i vénen i romanen poc temps amb ella.\nNo és, però, el moment de defallir. Ho sap. Ara ha de desenrogallar-se la veu, ha de fer recapte de serenitat i seguretat, i d’esperança i il·lusió, no fos cas que sonés el telèfon...\n(Publicat a Serra d’Or, febrer de 2014)\nPublicat per Carme Llull a 7:42 Cap comentari:\nDins el túnel\nCada dia que passa, algunes coses se li fan més difícils, sobretot les relacionades amb l’economia. És cert que darrerament —ho contava fa alguns dies—, algunes feinetes li reporten migrades entrades que li permeten anar passant les setmanes, però no són suficients per afrontar segons quins pagaments. Aviat haurà de decidir si deixa ca seva, que té llogada. I aquesta decisió, que sembla la més assenyada, li treu el son. Fa dies que les seves nits s’omplen d’insomnis i malsons. Al matí, intenta sobreposar-se al neguit permanent en què viu i, tanmateix, per més esforços que faci, no aconsegueix alliberar-se del corcor que li rosega l’estómac.\nFa devers vint anys que abandonà la llar familiar. Va ser una decisió que rebé tot el suport dels seus pares, que l’ajudaren a l’hora de cercar pis, de moblar-lo i d’equipar-lo.\nHa de reconèixer que els primers dies al seu pis de dona independent s’hi trobà molt tota sola. Ben igual que quan uns enamorats fan el pas de viure en parella i han d’aprendre a conèixer, i respectar, la llarga nòmina de petites misèries de cadascun, ella va haver d’aprendre a viure amb ella mateixa. Al principi no va ser fàcil i cercava sempre que podia la companyia dels pares, els germans, els amics; però així com passava el temps es descobria passant cada vegada més gust de la seva solitud, que aviat es convertí en una excel·lent presència. Sí, li agrada viure sola i li agrada la independència que aquesta circumstància li ofereix.\nDurant anys, ca seva ha estat lloc de reunió dels amics, entre els quals s’ha fet un cert nom de bona cuinera. I ella ha vist més que pagats els seus esforços davant els fogons quan l’assemblea s’allargava i ningú frisava de marxar: l’ambient convidava a gaudir l’estona.\nI els nebots? Els nebots consideren ca seva com si fos la pròpia. El lloc on es poden viure aventures divertides, on tenen tota mena d’estris per fer treballs manuals que la tia, tan mancada d’imaginació per a algunes coses, s’inventa i fa realitat.\nI què farà de tantes coses que els anys han dut fins a la seva llar? On aniran a parar? Sap que no són més que coses, objectes materials, la possessió dels quals no és absolutament necessària per a la supervivència. Tanmateix, cada quadre, cada llibre, fins i tot la vaixella que un any li dugueren els Reis d’Orient fa part d’una història, d’una experiència vital...\nAquesta dona desocupada és a punt de tornar a començar la seva vida. És un inici ple de preguntes, de dubtes, d’incerteses i de tristeses, perquè aquest nou començament l’obliga a renúncies molt doloroses. Sí, tot el que durant anys ha anat atresorant com el bé més preuat, ara trontolla perillosament.\nPublicat per Carme Llull a 12:20 2 comentaris:\n«No sé fer altra cosa...»\nPasseja per la ciutat, un dia qualsevol, sense rumb, sense presses, de tant en tant s’atura davant un mostrador, més per curiositat que per interès del que s’hi exhibeix. Sempre li ha agradat deambular i observar les ciutats: els carrers i les places, els monuments i els edificis, les botigues noves i les de tota la vida, tots aquells elements que les caracteritzen, i la gent que hi habita.\nEs topa amb na M., que passeja el seu fill de dos anys. Fa temps que no s’havien vist i es posen al dia.\nNa M., bastant més jove que aquesta dona desocupada, també és editora d’una petita editorial familiar que son pare posà en marxa fa més de vint anys. Tanmateix, li comenta que les coses no van bé i que han hagut de fer un ERO temporal del qual ella és una de les afectades.\nLa conversa, com és natural, se centra en la manca d’expectatives futures, tant de l’empresa familiar com de les personals.\n—No sé fer altra cosa... i no sé si vull fer una altra cosa... —confessa finalment na M. I en aquesta confessió hi ha orgull i desesperança.\nSí, orgull i satisfacció, perquè ha esmerçat molts d’esforços en la seva formació, perquè de ben joveneta sabia què volia fer en ser «gran», i a la consecució d’aquest objectiu, que tenia tan clar, ha dedicat molt de temps. Però, ai las!, aquesta gran depressió econòmica està fent malbé totes les seves il·lusions i el seu somni de joventut. I, ara, la desesperança, el descoratjament i el neguit presideixen els seus pensaments.\nS’acomiaden i en el comiat hi ha implícits desigs de coratge i d’audàcia per afrontar el que vindrà.\nAquesta dona desocupada continua el passeig, però ja no li interessa el que l’envolta. La ciutat ha desaparegut. La conversa amb na M. ocupa tot el seu pensament: «No sé fer altra cosa... i no sé si vull fer una altra cosa...» Ella pot dir el mateix.\nRecorda les ofertes de feina que cada dia es mira. Predominen les relacionades amb comercials de tota casta... Vol donar-se ànims: un dia o altre s’hauran de tornar a menester correctors de text, redactors, editors...\nTanmateix, no aconsegueix alliberar-se fàcilment de la inquietud que tan sovint, de tres anys d’ençà, la rosega i l’afebleix.\nPublicat per Carme Llull a 13:06 Cap comentari:


PLA DE SOSTENIBILITAT FCT – Federació Catalana de Tennis\nLa Federació / PLA DE SOSTENIBILITAT FCT\nL’excel·lència en la gestió és el gran objectiu de la Federació Catalana de Tennis i, avui en dia, no podem obviar els aspectes mediambientals per assolir-la.\nÉs per aquest motiu que des de la FCT hem desenvolupat el nostre Pla de Sostenibilitat; volem ser agents actius del canvi i treballar per un món més respectuós amb el planeta.\nLes diferents mesures plantejades s’executaran en totes les nostres activitats, tant a nivell administratiu com esportiu, aquest any 2022.\nLes diferents accions proposades, giren al voltant de la reducció de materials d’un sol ús, reutilització i reciclatge.\nAigua en envàs reciclables: L’aigua que facilitarem als jugadors que participen en les competicions organitzades per la FCT, serà de l’empresa que compta amb l’envàs i l’embalatge més sostenible del mercat: 91% d’origen vegetal, petjada de carboni reduïda a zero, etiquetatge FSC i 100% renovable.\nReciclatge de pilotes: facilitarem als clubs la recollida de les pilotes usades per a donar una segona vida al material, així com els pots de les mateixes.\nReciclatge cordatge: Facilitarem als clubs la recollida del cordatge usat. Al ser material Polièster, és pot reciclar i donar-li una nova vida.\nAcords amb proveïdors ambientalment responsables: trofeus, merchandising, lones publicitàries, etc.\nMinimitzar ús del paper\nReutilització tòners impressores\nÚs de productes de manteniment i neteja biodegradables\nPROVEÏDORS OFICIALS PLA DE SOSTENIBILITAT FCT


Villena és una vella ciutat coronada pel seu més característic símbol: un antic castell d'origen àrab. Al peu d'esta fortalesa va estar el primitiu nucli urbà i al seu voltant ha crescut la població, rodejada per extensos camps de cultiu. Després de la Reconquesta van ser els seus senyors barons d'il·lustre llinatge, els Manuel, Aragó i Pacheco; i va constituir, durant molts anys, la capital d'un extens marquesat que va influir en la història nacional.\nÉs població fronterera, portalada entre el llevant lluminós i l'auster altiplà; i així mateix límit lingüístic per la seua condició castellana en la ratlla de l'antic Regne d'Aragó. Geogràficament Villena està situada al Nord-oest de la província d'Alacant, ocupa la zona limítrofa amb les províncies de València, Albacete (Comunitat Autònoma de Castella La Manxa) i la Regió de Múrcia. Cap de partit judicial i de la comarca de l'Alt Vinalopó, compta amb una població de 33.455 habitants. Té una altitud sobre el nivell del mar de 504 metres i el seu terme municipal comprén una extensió de 344,2 kilòmetres quadrats.\nEn el conjunt urbà, els temples severs i airosos, les pedres seculars del vell castell, no contradiuen les audàcies de la moderna arquitectura: el progrés dóna ací la mà i s'amalgama amb les antigues tradicions.\nVillena és considerada com la porta d'entrada a Alacant des de Madrid. A més, la connexió amb València es realitza prenent la N-340 que enllaça amb la A-7, i després prenent la A-31.


8 bones raons per saltar-se un entrenament - Aptitud - 2021\n8 bones raons per saltar-se un entrenament\nHi ha dies en què el camí de casa a la sala de fitness es converteix en un obstacle insalvable i no tens ganes d’anar a fer exercici. Per descomptat, no es tracta d’aquests casos en què preferiu un sofà suau i programes de televisió diàriament a les cintes de córrer i a les piscines. De vegades val la pena escoltar el cos, cosa que us dóna senyals que l’estrès actual no és gens desitjable. És en aquests moments que podeu utilitzar la nostra llista de vuit bones raons per no anar a l’entrenament.\nL’esforç intens durant l’aparició de la malaltia no és una bona idea. No obstant això, en el cas de secreció nasal lleu o el començament d'un mal de coll, l'entrenament de baixa intensitat ajudarà a dispersar la sang i afavorirà la recuperació. Però aquí és millor jutjar pel vostre benestar. Si entre els símptomes es troba una tos, un mal de cap o una secreció nasal greu, no dubteu a cancel·lar les classes, només poden empitjorar la situació.\nUna infermera en medicina de traumatologia i esportiva, entrenadora personal de la categoria TOP, va compartir la nostra opinió d’experts.> Natalia Khamraeva .\nNatalia: Fins i tot en el cas de fenòmens catarrals menors, és millor seure a casa, ja que un nas lleuger i un començament del mal de coll poden ser els primers signes de SARS. Fins i tot la formació lleugera en aquest estat no serà beneficiosa. A més, hi ha una alta probabilitat d'infectar altres persones.\nQuedeu-vos a casa si no voleu complicacions. Relaxeu-vos i beure primer te calent amb gerds o llimona.\nNatalia: Quan la temperatura augmenta, no us heu de medicar mai i, encara més, ignoreu els símptomes. Assegureu-vos de consultar un metge.\nEls músculs necessiten temps per recuperar-se. Un esforç excessiu pot provocar exactament el resultat contrari, de manera que no oblideu descansar el cos.\nPerò el dolor a les articulacions pot indicar una lesió, per la qual cosa és millor anar directament al metge en lloc del gimnàs per eliminar tots els riscos possibles.\nNatalia: Per evitar un estrès excessiu, és necessari fer proves funcionals al consultori d’un metge esportiu abans de començar l’entrenament, que és imprescindible en tots els clubs que es respecten. Només un metge, basat en els resultats d’una sèrie de proves, determinarà el nivell de càrrega permès i, tenint en compte les dades obtingudes, donarà recomanacions sobre el procés de formació.\nEl son de qualitat és una part important d’un entrenament eficaç. Almenys al gimnàs no us servirà gaire si us adormiu directament al simulador. A més, la fatiga a l’aula augmenta el risc de patir malalties cardiovasculars.\nNatalia: La falta de son és un flagell de la gent moderna. I el motiuno necessàriament serveixi com a violació del son i la vigília. La millor solució en aquesta situació és consultar un metge que us ajudarà a afrontar aquest problema.\nPot ser que us sorprengui, però sí, això també pot ser un bon motiu per cancel·lar l'entrenament. Tanmateix, aquí tot és individual. Si en el vostre cas l’esport funciona com una excel·lent manera d’alliberar endorfines, no hauríeu de renunciar a l’entrenament, encara que realment ho desitgeu. Però si encara enteneu que haureu de fer els exercicis avui entre llàgrimes, torneu a programar la lliçó l'endemà i permeteu-vos un tros de xocolata o una compra espontània.\nUn banquet o una visita a la teva àvia abans d'un entrenament és un fracàs. Després d'un àpat intens, haurien de passar almenys un parell d'hores. Si no hi ha manera de reprogramar la lliçó, és millor cancel·lar-la completament. En cas contrari, durant l’exercici disminuirà l’aportació de sang a l’estómac; els aliments seran difícils de digerir. És probable que sentiu pesadesa, falta d'alè i fins i tot un major risc de vòmits.\nNatalia: Fer exercici després de menjar en excés, com si teniu l'estómac buit, perjudica més que els beneficis. La concentració i la velocitat de reacció es redueixen, ja que, en el primer cas, el cos està ocupat secretant enzims per digerir els aliments i, en el segon, intenta treballar en un mode d’estalvi d’energia per no consumir més calories de les que es pot permetre.\nMolts russos estan acostumats a expulsar els vapors d'alcohol al vestíbul. No obstant això, en aquest moment, preferiu menjar lleugers i saludables, aire fresc i bon son. Recordeu: entrenar amb ressaca pot ser fatal!\nNatalia: Per descomptat, no hauríeu d’entrenar-vos en aquest cas. El cos no està preparat físicament per a això i l’entrenament no només serà improductiu, sinó que també pot afectar negativament la salut. Però podeu superar aquest estat negatiu amb l’ajut de diversos programes de desintoxicació de SPA o exercicis cardiovasculars lleugers.\nSembla que aquest és el motiu més evident. No obstant això, no tot és tan senzill. El fet és que la manca de ganes d’anar a l’entrenament pot sorgir pel fet que aquest tipus d’exercici simplement no us convé. Per exemple, per què obligar-se a córrer sobre una cinta odiada si ha gravitat tota la vida per ballar? No dubteu a cancel·lar l'entrenament i inscriviu-vos a l'estudi de dansa més proper. Així, gastareu calories i obtindreu satisfacció. I el més important, la necessitat d’obligar-se a practicar desapareixerà per si mateixa.\nPublicació anterior 100 flexions al dia. Desafiament que us canviarà d'aquí a un mes\nPropera publicació 3 registres de flexió al dia. Per què no vau aconseguir instal·lar el quart?\nEl gingebre es pot considerar amb raó el producte més popular de l'any. A l’abril, pràcticament va desaparèixer dels prestatges de les botigues o ...\nEl campionat es va trobar amb una autèntica llegenda, un home que va escapar miraculosament d’un resultat fatal. El convidat de la columna va ser ...\nSasha Boyarskaya: Tracto de córrer com un hàbit saludable favorit\nSasha Boyarskaya: corredora, ambaixadora de Nike: Fa sis anys que corro. Fa sis anys vaig començar un blog per escriure sobre com començo a córr...


The Duke of Edinburgh’s International Award és el guardó líder al món que premia els resultats dels joves.\nFundat per HRH The Duke of Edinburgh KG KT en 1956 en col·laboració amb Kurt Hahn, educacionalista alemany, el Premi confereix als estudiants un sentit de disciplina i organització, mitjançant el qual adquireixen moltes habilitats que són essencials en la vida. El Premi proporciona als participants habilitats i experiències que són reconeguts de manera sistemàtica tant per companyies com per institucions educatives a nivell mundial.\nI si a més ja estan duent a terme activitats de voluntariat o esportives, podran continuar fent-les i rebre crèdits per elles de cara al Premi.\nEstructura del Premi\nEl Premi consta de tres nivells i quatre seccions. Els participants han de completar les quatre seccions de cada nivell per poder aconseguir el premi. En el nivell Or (Gold), els participants també han de prendre part en un projecte de convivències.\nBronze (Bronze), per a majors de 14 anys\nPlata (Silver), per a majors de 15 anys\nOr (Gold), per a majors de 16 anys\nThe British School of Barcelona s’enorgulleix d’oferir aquest premi als nostres estudiants a Year 10 (Bronze) i Year 12 (Plata)\nPer a més informació, pots visitar www.intaward.org\nGaleria de fotos del International Award


3.500 persones participaren en la Caminada Solidària del Càncer a Carlet - Vista impresión\nPOBLACIONES » Carlet » 3.500 persones participaren en la Caminada Solidària del Càncer a Carlet\n3.500 persones participaren en la Caminada Solidària del Càncer a Carlet\n• L’associació supera les expectatives de participació i recapta més de 20.000 euros\nUn any més el passat diumenge Carlet es va posar la samarreta per donar suport a la lluita contra el càncer, a través de la Caminada Solidària Ciutat de Carlet. Esta iniciativa, amb el lema “Recorre quilòmetres solidaris i digues NO al Càncer”, ve a ser el cim del treball de tot un any. Amb este tipus d’esdeveniment en el qual celebrem la vida, es vol crear consciència entre la població sobre la importància de la detecció precoç per a salvar vides.\nLa V Caminada Solidària Ciutat de Carlet ha superat les expectatives amb la participació de 3.500 persones que un any més xafaren fort contra el càncer. A més dels carletins i carletines que hi participaren, també s’hi va sumar veïns i veïnes d’altres poblacions i es va comptar amb la visita de les associacions contra el càncer de Tavernes de la Valldigna, Benimodo, Favara i Alginet.\nCada participant es va endur a casa una bossa amb diferents productes, el valor de la qual sobrepassava de molt la quantitat de 6 euros que havien pagat per les camisetes. A banda de les bosses, també es donaren altres regals, es comptà amb un estand de la CLÍNICA TECMA per a fer massatges i es repartiren centenars de regals en la tómbola solidària. Els menuts i també els majors disfrutaren i pogueren fer-se fotos amb la mascota de l’associació, Vida, que acompanya totes les activitats d’este col•lectiu. A més a totes les mares que acudiren amb bebés al carret se’ls obsequiava amb una pilota.\nLa iniciativa arriba al seu cinqué aniversari amb les expectatives superades després d’haver recaptat 20.404 euros\nLa presidenta de l’AECC Carlet, Rosa Maria Tapia, valora que «esta V Caminada ha sigut molt gratificant tant en la recaptació, que ha sigut la més gran que hem aconseguit fins ara, com en el nombre de persones, que cada any en són més, no sols de Carlet sinó també dels pobles del voltant i, el millor, units per una causa comuna».\nDone les gràcies a tots els que han participat i col•laborat per dur a terme la V Caminada. I finalitze recordant que... la lluita continua».\nEl pròxim 19 d'octubre l’AECC Carlet celebrarà el Dia Mundial contra el Càncer de mama amb una lectura dels relats que foren guardonats en el certamen literari del passat desembre i amenitzats pel guitarrista Toni Cotolí.


L'HERALD DE L'EIXAMPLE: 15/08/2006\nBEIJING, segon dia\nAls afores de Beijing hi ha moltes visites per fer, de les que hem fet dues. La primera de les quals és possiblement l'obra més coneguda arreu del món de Xina: la Gran Muralla. Símbol de l'aïllament històric de Xina i, alhora, màxim exponent d'un sentit de vulnerabilitat, amb una llargada de més de sis mil quilòmetres, fa uns vuit metres d'alçada i set d'amplada; la Gran Muralla és l'única obra humana visible des de satèlit.\nVa ser l'emperador Qin Shi Huangdi, conegut pels seus guerrers de terracota a Xi'an, el qui unint les diferents muralles en va fer una. Va unificar estats i muralles.\nLògicament la Gran Muralla se la pot visitar des de molts llocs, però el majoritari és des de Badaling, que està a 70 kg. de Beijing. Aquí també constatem que la gran majoria dels turistes són xinesos.\nCom es pot veure per la foto 688, els xinesos aprofiten l'allau de visitants per fer propaganda dels seus Jocs Olímpics.\nGràcies a una intensa repoblació forestal tan el camí envers Badaling com el que es veu des de la muralla és també un espectacle per la bellesa del paissatge. Qualsevol fotografia és una prova.\nDe tornada, camí a Beijing visitem les Tombes Ming, que estan situades sota criteris feng shui. Les diferents tombes que hi ha a la zona, no estan totes al mateix lloc, sinó que comparteixen una àmplia zona, nosaltres visitem Chang Ling, que és la tomba de Yongle (1360-1424), la de la foto.\nLa jornada d'avui ha acabat em festa grossa per mi. Hem anat al teatre a veure la famosa Ópera de Beijing. He de dir que quan es parla d'aquesta òpera hem d'oblidar l'esquema europeu en que domina la música i la teatralitat queda a zero moltes vegades. La de Beijing és una mescla de mímica, és a dir, teatre al màxim junt amb la màscara, cant, música, ball i sobretot acrobàcia. Precisament la dona del cartell va fer una actuació acrobàtica d'una perfecció que no he vist mai. Les fotos que acompanyen aquesta entrada també mostren no solament com actuen, sinó com es posen la màscara perquè la màscara juga un paper essencial en l'obra, el que passa que només els coneixedors de l'òpera xinesa saben el significat de la màscara com el de determinats moviments perquè és mímica i gest el que juga teatralment.\nAquí les fotos\nPublicat per Albert a 2:00 a. m. 2 comentaris:


Jo em vull curar\nAixò és el que em diu, per telèfon, amb veu ronca, la Sílvia Soler, membre del Col·lectiu d’Afectats i Afectades Persistents per la Covid-19. Es va contagiar a la primavera i està farta d’estar malalta. De fons, a La Marató de TV3 sobre la Covid entrevisten una altra dona, la Laura, on ha trobat a Igualada el metge de primària que la porta i li va fer saber fins i tot el nom de la seva malaltia. Posar nom a totes les disfuncions i malestars del cos i la ment és un pas important per lluitar contra la malaltia (o conviure-hi en les millors condicions). Escolto els símptomes que la Laura descriu i que he sentit ja massa vegades: miàlgies, cap emboirat, febrícules constants, dolors musculars i per sobre tot un cansament que fa que fins i tot menjar signifiqui massa esforç... I la tasca dificilíssima, per no dir impossible, que és cuinar, tenir cura dels fills, concentrar-se...\nLa primera persona que me’n va parlar va ser la Sílvia Soler, que malgrat tot s’esforça al límit perquè es reconegui la seva malaltia i s'ampliï la recerca. En una roda de premsa que el seu grup va fer la setmana passada a la seu del Col·lectiu Ronda, va explicar que França, el Regne Unit i fins i tot l'OMS ja han reconegut la Covid persistent, però a l’Estat, el ministre de Sanitat, Salvador Illa, no ha volgut saber-ne res i ni ha contestat les peticions del seu col·lectiu... en nou mesos. I tot i que a Catalunya s’ha creat una taula de treball i un dels primers fruits ha estat un comunicat a tots els centres d’atenció primària (CAP) explicant la necessitat de reconeixement i atenció continuada, el Col·lectiu d’Afectats i Afectades Persistents per la Covid-19 sap que és molt poc, que cal un protocol clar i saber quanta gent afecta. Potser el nombre, contundent, de milers i milers de persones afectades s’imposarà, per la seva rotunditat, per sobre d’excuses i burocràcies.\nSé de fa temps que no hi ha malalties: hi ha persones malaltes. Però les que pateixen Covid persistent són en un 80 % dones d’entre 40 i 50 anys. I sé que el biaix de gènere de la medicina (i la societat) no les ajuda. Recordo l’escepticisme amb què els deien, algunes vegades com a retret, a dones afectades per fibromiàlgia o la síndrome de la fatiga crònica: “doncs fas bona cara!”. I molt em temo que, des de casa, persones desinformades, negacionistes, massa superficials (o fins i tot estúpidament masclistes) faran el mateix comentari. I sé que dol. I fa ràbia. Perquè les persones #covidpresistents no s’han deslliurat de la por al fet que es cronifiquin uns símptomes que van retornant i reproduint-se.\nUna de les investigadores imprescindibles (encara poques) és la Dra. Lourdes Mateu, de l’Hospital Trias i Pujol. Avesada a la recerca contra la sida, coordina des de juny l’única unitat del país especialitzada en el tractament i estudi dels malalts de Covid a Can Ruti, on no donen l’abast a tractar tothom que ho necessita. També la Dra. Mateu confia en el fet que no es cronifiqui la malaltia, però de moment tot són només aproximacions: cal seguir investigant. I una vegada més ens podran dir que demanem massa, que som un país pobre per fer una bona atenció i investigació mèdica, quan de fet el que és ben pobre és l’excusa... i les prioritats que l’originen, malaltisses.\nLes [persones] que pateixen Covid persistent són en un 80 % dones d’entre 40 i 50 anys. I sé que el biaix de gènere de la medicina (i la societat) no les ajuda\nLa Dra. Maite Garolera especialista en neuropsicologia confirma que entre el 10 i el 20 % de persones afectades per la Covid, passat l’episodi greu, els costa estar atentes, fer nous aprenentatges, i tenen problemes de memòria i trastorns de la son. Pel que fa a les emocions, senten tristesa, irritabilitat... Però, es pregunta, per què unes sí i altres no? De fet, a La Marató de TV3 hi parlen persones que han passat la Covid, que no han recuperat totes les funcions motrius o respiratòries, o pateixen disfuncions emocionals, però que no es relacionen amb la Covid persistent. Tanmateix, en els països on més s’investiga es parla de long covid, amb una afectació de fins al 80 % de les persones que han passat la malaltia. I ara podem repetir la pregunta, per què unes persones sí i altres no? Quantes persones són les afectades? Quin percentatge és el real...?\nS’ha investigat molt, però queda encara molt més per investigar en l'àmbit de les grans fundacions, de recerca hospitalària però també de l’atenció primària, que acull i tracta la majoria de casos de la segona onada, i que ja està desbordada atenent l'inici de la tercera onada. I, tanmateix, l’atenció privada pot i ha de fer un treball molt valuós en investigació.\nEl millor sistema sanitari és el que pot arribar a tothom (públic i universal) des de la prevenció, atenció i la recerca, a la docència; el que pot donar les orientacions que calen a la política, i entén que els determinants socials de la salut (habitatge, formació, nivell de renda, entre altres) també tenen un paper central en la difusió i el combat de la Covid, i assumeix els biaixos de classe i de gènere, i, sobre tot, posa la salut en totes les polítiques.\nOpinió Som un país pobre Bernat Dedéu\nOpinió Prou acusacions del Govern contra l'independentisme Clara Ponsatí