Alairac (Droma) - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n(S'ha redirigit des de: Aleyrac)\n44° 29′ 56″ N, 4° 56′ 18″ E / 44.498888888889°N,4.9383333333333°E / 44.498888888889; 4.9383333333333\nCantó Cantó de Dieulofet\nAleyrac és un municipi francès, situat al departament de la Droma i a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps. L'any 2007 tenia 44 habitants.\nEl 2007 la població de fet d'Aleyrac era de 44 persones. Hi havia 16 famílies de les quals 3 eren unipersonals (3 homes vivint sols), 10 parelles sense fills i 3 parelles amb fills.\nEl 2007 hi havia 32 habitatges, 17 eren l'habitatge principal de la família, 13 eren segones residències i 1 estava desocupat. 28 eren cases i 2 eren apartaments. Dels 17 habitatges principals, 13 estaven ocupats pels seus propietaris, 3 estaven llogats i ocupats pels llogaters i 2 estaven cedits a títol gratuït; 1 tenia una cambra, 1 en tenia dues, 5 en tenien tres, 6 en tenien quatre i 4 en tenien cinc o més. 11 habitatges disposaven pel capbaix d'una plaça de pàrquing. A 8 habitatges hi havia un automòbil i a 9 n'hi havia dos o més.\nPiràmide de població de Aleyrac el 2009.\nEl 2007 la població en edat de treballar era de 27 persones, 21 eren actives i 6 eren inactives. De les 21 persones actives 20 estaven ocupades (10 homes i 10 dones) i 1 aturada (1 dona i 1 dona). De les 6 persones inactives 2 estaven jubilades, 1 estava estudiant i 3 estaven classificades com a "altres inactius".\nDels 6 establiments que hi havia el 2007, 1 era d'una empresa de fabricació d'altres productes industrials, 3 d'empreses de comerç i reparació d'automòbils, 1 d'una empresa de serveis i 1 d'una entitat de l'administració pública.\nL'any 2000 a Aleyrac hi havia 7 explotacions agrícoles que ocupaven un total de 138 hectàrees.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a:Alairac\nRésumé statistique Fitxa resum de dades estadístiques d'Aleyrac a l'INSEE.\nÉvolution et structure de la population Fitxa amb el detall de dades d'Aleyrac a l'INSEE\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Alairac_(Droma)&oldid=22303206»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 10 nov 2019 a les 21:36.


La vida està composta de moments que s’entrellacen els uns amb els altres com els cables de l’ordinador que pengen darrere la taula. A vegades són hores viscudes intensament i d’altres instants pels quals passem només de puntetes. Però, sobretot a l’estiu, hi ha també les hores mortes, quan el sol cau en vertical i no deixa cap racó hàbil per a l’ombra. Són hores durant les quals l’aire esdevé com una mena de pasta gelatinosa que s’enganxa a la camisa amb untosa tenacitat, ens arruga la pell i ens buida l’ànima.\nLes hores mortes haurien de ser motiu de devolució en la declaració de la renda i res del que es fa o es deixa de fer durant aquests espais de temps irregular s’hauria de tenir en compte com a prova acusatòria el dia del judici final. Les hores mortes són un territori erm, una mena de desert on no creix res benèfic, tot crema i tot es confon entre la llum abassegadora dels dies caniculars.\nLes hores mortes ens esperen com una venjança diabòlica, intentem remuntar-les com qui vol pujar per una escala mecànica en sentit invers. La vida ens imposa aquesta penyora i tot es confabula en contra nostra. L’estiu, quan esclata amb tota la seva virulència, imposa les seves lleis, els seus horaris i un baqueteig constant i terrible, com el d’un tren a tota velocitat per una via administrada per Adif.\nQuan arribem a una determinada edat, l’estiu ja no és el que era. Intentem viure plàcidament, però som conscients –al contrari que els antics pompeians– que vivim damunt un volcà. Sabem que tenim els dies comptats, que tot és incert més enllà de la data de caducitat dels iogurts que tenim a la nevera i que quan arribi l’hivern les bombetes de llarga durada que vam instal·lar en l’última reforma del pis es començaran a fondre una darrere l’altra.


L'actor Quim Masferrer serà una dels plats forts de la Festa Major de Sarral 2019 ARXIU / INFOCAMP\nLa Festa Major de Sarral 2019 donava el tret de sortida aquest diumenge amb diferents actes que donaven vida i moviment a la localitat. En primer lloc, com és tradicional, va tenir lloc la inauguració de l’exposició de manualitats i patchwork a la llibreria L’Studi. Seguidament, tenia lloc una altra inauguració, aquesta vegada a la Sala Josep Puig Torné de l’Ajuntament de Sarral, on es presentava l’exposició de pintures de José Antonio Luna.\nTot seguit, es feia l’entrega de premis del Concurs de Cartells de la Festa Major de Sarral 2019. L’accèssit, era per Josep Amill Fontanals, a qui el consistori feia entrega de 40€. El segon premi, amb la reixa de l’Ermita dels Sants Metges com a protagonista, i contraportada del programa de Festa Major, era per Mei Casabona, amb un premi de 75€. Mentre que el primer premi, i cartell de Festa Major, era per Carla Pérez, amb 150€ com a guardó.\nLa jornada seguia amb el pregó de Festa Major des del balcó de l’Ajuntament a càrrec de Josep Maria Freixas Bonet, veí de Sarral i premi d’Honor del Consell Comarcal de la Conca de Barberà 2019 a Ferreria Freixas pels seus més de 100 anys. Amb un missatge molt personal feia un recorregut per les 5 generacions de la seva empresa i per com la seva família l’ha acompanyat en aquest camí. Normalment, l’acte hauria finalitzat després del pregó amb un aperitiu popular gentilesa d’Europastry, Cooperativa Vinícola de Sarral i Celler Rosa M. Torres; però aquest any, després de l’aperitiu hi havia una sorpresa, la reaparició dels Gegants de Sarral. Aquests, acompanyats pels capgrossos, han ballat a la plaça de l’Església acompanyats pel grup de grallers de la Coral Infantil Al Ritme, després de molts anys de no formar part de les festes.\nTots els sarralencs i sarralenques es mostraven molt contents de poder tenir de nou als Gegants ballant a plaça. En la mateixa línia, l’alcalde de Sarral, Jaume Fornés, es mostrava entusiasmat amb la recuperació dels Gegants i amb la implicació que les diferents entitats del municipi han tingut per fer possible aquesta reaparició i en definitiva, la Festa Major. És per això, que Fornés i el seu equip animen a la participació ciutadana i a que tots els sarralencs i sarralenques surtin al carrer per gaudir de la Festa Major.\nReaparició dels Gegants de Sarral:\nAquest dilluns 22 de juliol, des de les 18h i fins les 20h, a la plaça del Mercat tindrà lloc el circ infantil La Berta amb la Companyia Passabarret. Més tard, a les 22h, hi haurà el passeig del VIII Centenari Cine Fòrum a la Fresca amb col·laboració de la Biblioteca Municipal.\nEl VIIIè Centari dels Jocs Tradicionals tindrà lloc dimarts 23 de juliol a les 17h. Seguidament hi haurà la Cantada als Balcons organitzat per Coral al Ritme i Escola de Música de Sarral. A les 20h se celebrarà al Pavelló Municipal d’Esports la final del torneig de futbol sala. L'endemà dimecres 24 de juliol hi haurà una competició d’escalada a la plaça del Mercat, que durarà des de les 18h fins les 22h. Està organitzada pel Club Excursionista Sarralenc.\nD’altra banda, la Lliga Contra el Cáncer organitzarà a les 20:30h una Zumba Solidària que tindrà lloc a la plaça del Mercat. A les 22:30h començarà el correfoc i la batukada amb Rigo Mortis de Solivella. El punt de sortida serà el camp de Futbol 7 i el recorregut donarà el tomb a la Muralla. Es recomana protegir els vidres de cases i vehicles.\nDijous 25 estarà marcat per la inauguració de l’exposició ‘Recicl-art’, organitzada per La Colla del Dijous, que tindrà lloc a la Casa de Cultura del carrer de l’Hospital. Abans, a les 17:30h, en la piscina municipal es farà el lliurament de medalles i diplomes a tots els participants del curset de natació infantil. A les 22h es farà al passeig del VIII Centenari les Havaneres amb Ultramar i el tradicional rom cremat. La nit finalitzarà a la plaça el Mercat amb els músics locals DJ Moi, DJ Maik i DJ Piti.\nEl divendres 26 de juliol, a les 20h, a la plaça del Mercat, es podrà gaudir d’un ball de tarda amb l’Orquestra Selvatana, que també oferirà un concert i ball de nit a les 23:30h. A les 22h se celebrarà el Concurs de Paelles a la pista dels pisos. Es tracta d’una activitat oberta a totes les colles i edats. A partir de les 00h, i a la mateixa pista, hi haurà Nit Jove amb el grup de versions The Angangas i la música de DJ’s locals: DJ Núria, DJ Luky i DJ JP. Gardela.\nEl dissabte 27 començarà a les 8h amb els grallers Al Ritme i, tot seguit, l’esmorzar popular. Tot tindrà lloc al Passeig del VIIIè Centenari. Al mateix passeig se celebrarà durant el dia el Vermut de Festa Major amb ‘Julibert’ (12:30h) i sardanes amb l’Orquestra Montgrins (18h). A les 20h a la plaça del Mercat hi haurà un ball de tarda amb l’Orquestra Montgrins. A les 23:30h, la mateixa orquestra oferirà un concert i ball de nit. La jornada acabarà amb la Nit Jove amb la Terrasseta de Preixens, The Aguateques i DJ Luka Caro.\nFinal de Festa Major amb Quim Masferrer\nDurant tot el matí del diumenge 28 de juliol, la piscina municipal i el parc aquàtic infantil estaran oberts per tothom qui vulgui. A les 12h a la Pista de les escoles hi haurà l’espectacle Aquafest amb Més Tumàcat. A les 19:30h en la mateixa plaça actuaran el grup Tot Country Sarral. A les 20h es farà l’entrega de premis de gimcana cultural i, tot seguit, el sopar de carmanyola.\nL’actuació de Quim Masferrer, inclosa a la Nit d’Espectacle, serà l'acte destacat del final de la Festa Major. Tindrà lloc a la plaça del Mercat i estarà seguit del fi de festa amb focs artificials a l’esplanada del Pavelló.\nDiumenge 4 d’agost es recitaran poesies de Joan Brossa al Pati del Castell. Començarà a les 19h i està organitzat pel Club de Lectura. Dissabte 17 d’agost tindrà lloc la 18a caminada a la llum de la lluna a Montbrió de la Marca, organitzada pel Grup Excursionista Sarralenc i Club Excursionista. Diumenge 18 d’agost se celebrarà la Festa Major de la Gent Gran.\nEl dissabte 7 de setembre a la plaça del Mercat s’estrenarà ‘9 Apòstols’, la setena pel·lícula de Jaume Sanahuja Arcos. A més, durant l’agost s’organitzarà la Setmana de la Joventut.


salvatblog: La solució de Muntanyans II\nLa solució de Muntanyans II\nHem hagut d'esperar molt. Massa. Però el conseller de Política Territorial i Obres Públiques, Joaquim Nadal, ja ha dictat una resolució sobre el cas de Muntanyans II. No hi ha hagut sorpreses inesperades: els 555 habitatges s'edificaran i hi haurà un connector biològic massa gran per uns i massa petit pels altres. També hi haurà l'hotel i el pas subterrani pels veïns de la Marítima.\nEn aquest projecte hi ha molts quartos en joc. Molts. Estem parlant d'habitatges d'alt estànding que generaran uns beneficis molt apetitosos a l'empresa Vegas del Gauadaira. Que ningú oblidi que aquesta empresa depèn de Caja Granada, que al seu tonm depèn de la Junta de Andalusia. Qui governa aquesta administració? De quin partit és el conseller Nadal? Socialistes els dos. No cal ser Sherlock Holmes per deduir alguns mecanismes que han portat a aquesta situació.\nSi ara és el moment de fer balanç també hem de tenir en compte que el moviment ecologista s'ha despertat molt tard, quan fer marxa enrera en la urbanització d'aquests terrenys era molt costós. El moment per actuar era l'any 2002, quan es va aprovar el Pla General d'Ordenació Urbana, i no a inicis de 2005. Salvem els Muntanyans ha fet molt soroll i ha fet reflexionar molt sobre el que estem fent amb el nostre litoral. El Cap Gros va caure, el Bosc del Canyadell es va reduir a la mínima expresió i Muntanyans II s'edificarà. Quin serà el proper capítol?\nLa inundabilitat ha estat un dels grans arguments fets servir per la Plataforma Salvem Els Muntanyans per oposar-se al projecte urbanístic. Hem sentit parlar de carrers riera i dels problemes que pot ocasionar l'aigua, reflectits en estudis fets per professors universitaris, que una mica de credibilitat tenen. Ara toca esperar una tempesta d'aquelles que de tant en tant es produeix. Com deia aquell, a les matinades esportives: "El tiempo, es juez supremo que quita i da la razón".\nMuntayans II també té una vessant política molt important. El PSC, recolzat pel GIT, ha abanderat la defensa del projecte, amb el regidor d'Urbanisme, Ramon Ripoll, fent de dolent de la pel·lícula, mentre que ERC ha patit greus tensions internes a causa del seu posicionament. CiU ha optat per alinear-se en el no, junt amb l'Alternativa Baix Gaià -curiós la coincidència d'aquestes forces-, i la resta de forces no han tingut un paper tan central en la història però l'abstenció en el ple del desembre va provocar que el PSC perdés la votació d'una moció.\nFa uns dies hem sabut que el Ministeri de Medi Ambient invertirà més de dos milions d'euros en el PEIN Muntanyans, de la via cap al mar, i fins i tot es compraran 12 parcel·les, quatre de les quals edificades. Muntanyans II hauria estat un complement ideal, la porta d'entrada a la plantja natural dels Muntanyans, però ens haurem de conformar amb consolidar l'espai actualment protegit. Uns diran que no es pot evitar el progrés i altres que s'urbanitza de forma salvatge. Uns diran que l'ecosistema de Muntanyans està condemnat a la decadència sense la connexió biològica amb l'interior i altres que amb el connector actual n'hi ha de sobres. El que està clar és que a Torredembarra cada vegada hi viu més gent i hi ha més cases i les constructores i promotores fan l'agost. Que faria l'Ajuntament sense l'impost de construcció? Aquest és el model de municipi que hem triat. O hi ha una majoria que el vol canviar?\nPublicat al númeo 102 del Diari de la Torre (maig 2006)\nPublicat per jordi salvat els 11:20 a. m.\nAregio, el candidat treballador\nLa gran novel·la de Puigpelat\nLes cues: un fenomen curiós


Escola de natació – Club Natació Prat\nPromoure l'ensenyament adequat de la natació és el nostre objectiu\nEscola de natació\tEl Prat WEB\t2016-12-06T22:03:54+00:00\nNEDAR O APRENDRE A NEDAR?\nEns esforcem per ajudar-te a créixer\nEl nostre objectiu no és només facilitar als nens i nenes l’adquisició de les habilitats necessàries que el dia de matí els facin bons esportistes, si no treballar amb ells per proporcionar-los els valors per excel·lència de l’esport: l’esportivitat, solidaritat, l’esforç i el treball.\nEnsenyem als nens les diferents tècniques de natació.\nEls ajudem a formar-se com a persones mitjançant els valors essencials de l’esport.\nContribuïm de forma activa en la millora social mitjançant activitats esportives.\nMillora de les capacitats psicomotrius\nIniciació a les tècniques de natació\nPerfeccionament de les tècniques de natació\nAjuda al creixement personal mitjançant l’esport\nIniciació a un estil de vida saludable mitjançant l’esport\nSOM ESCOLA I FEM ESCOLA\nEl Club Natació Prat, després de la seva llarga trajectòria de ja gairebé 45 anys ensenyant i formant nedadors, té la certificació d’escola esportiva atorgada per l’ajuntament del Prat de Llobregat.\nAixò ens converteix en un referent de model de club i d’escola esportiva amb les característiques necessàries per formar a esportistes, nedadors i per descomptat persones, fomentant l’amor i la passió per l’esport, l’esperit de superació i acte exigència i per descomptat, el respecte per un mateix i pels altres, i tot això sempre en un ambient de companyonia i solidaritat.\nCom a escola esportiva, i als primers moments de la introducció a l’esport, i en aquest cas a la natació, ho fem de forma progressiva, posant l’accent principalment en el procés educatiu i la formació de la personalitat, perquè així, s’adquirís de forma gradual els hàbits saludables que l’esport aporta, tenint com a principal objectiu, l’ensenyament dels diferents estils de natació, seguint després a la millora de la tècnica i a la compressió en l’execució.\nEl nostre equip tècnic, amb gran experiència i formació, són els encarregats que aquest ensenyament progressiu en el mitjà aquàtic, vagi prenent en forma d’aprenentatge lúdic, passant per cadascuna de les etapes marcades en la nostra taula de natació, perquè d’aquesta forma, es motivi i es desperti la passió per aquest gran esport que és la natació.\nSi vols saber més sobre el nostre club de natació i qui ho compon, segueix l’enllaç


El brot d'enterovirus manté sis infants ingressats amb afectacions neurològiques | NacióDigital\nEl brot d'enterovirus manté sis infants ingressats amb afectacions neurològiques\nEn les últimes setmanes s’han detectat 104 casos, la majoria dels quals evolucionen favorablement\nper Redacció , 6 de juliol de 2016 a les 18:20 |\nAquesta informació es va publicar originalment el 6 de juliol de 2016 i, per tant, la informació que hi apareix fa referència a la data especificada.\nEl Departament de Salut ha informat que actualment hi ha sis menors ingressats amb afectacions neurològiques agudes per enterovirus a diferents hospitals del país, tres dels quals a la Unitat de Cures Intensives. En total, en les últimes setmanes s'han detectat 104 casos, la gran majoria dels quals evolucionen favorablement.\nSalut recorda que els enterovirus són un tipus de virus que circula àmpliament entre la població i que majoritàriament produeixen quadres lleus de febre, erupcions cutànies o problemes respiratoris. Sovint les infeccions són asimptomàtiques. Des de mitjan maig, però, s'ha detectat un augment no habitual de casos d'enterovirus que provoquen afectacions neurològiques.\nLes infeccions per enterovirus es transmeten fonamentalment per via fecal-oral i respiratòria i és per això que es recomana reforçar les mesures higièniques habituals: rentar-se freqüentment les mans amb aigua i sabó o solucions alcohòliques, especialment després d'anar al lavabo i canviar bolquers; tapar-se la boca i el nas amb un mocador d'un sol ús en cas d'esternut, o bé amb la part interna del colze però mai amb les mans, ja que és la via de contagi de virus a d'altres persones.\nCal portar els menors al pediatre quan presentin alguns dels símptomes que s'associen a l'afectació neurològica en el context de la infecció: tremolors, sacsejades, debilitat, dificultat per empassar o somnolència molt marcada, generalment acompanyat de febre.\nEnterovirus: deu coses que cal saber\nSocietat, enterovirus, afectacions neurològiques, virus, salut


PREUS 2020 (fins 31/12/2020) UAB INDIVIDUAL\nDescomptes per a la comunitat universitària\nPreu mensual fills <14 anys (1 o més)\nquota anual CU\n- Preus especials per a fills de persones abonades menors de 14 any, sempre i quan l'abonament dels pares no estigui vinculat a cap promoció.\n· Alumni UAB Premium\nPREUS 2020 (fins 31/12/2020) UAB DUO\nDescomptes per a duos quan una de les persones és comunitat universitària!\nquota mensual duo familiar\nquota mensual duo amics\nLa matrícula només la paga la persona titular de l'abonament, qui ha de pertànyer a la comunitat universitària (l’altra persona integrant&nbsppot pertànyer a qualsevol comunitat).&nbspEn el DUO FAMILIAR, l'altre membre del duo&nbspha de ser familiar de primer grau (els fills i filles només fins als 23 anys) de la persona titular de l’abonament. En el cas del DUO AMICS, l’altra persona pot ser qualsevol familiar o amic/ga. Cal acreditar la&nbsprelació familiar amb el llibre de família. Si en aquest no hi consta la persona, cal aportar un certificat d'empadronament.\nComunitat universitària UAB\nAmb l'alta de l'abonament és obligatòria la contractació de l'assegurança esportiva&nbspper a aquelles persones que no disposin de l'assegurança complementària&nbspUAB.\nPREUS 2020 (fins 31/12/2020) UAB FAMILIAR\nDescomptes per a les famílies de la comunitat universitària.\nQuota mensual família monoparental\nAccés a totes les instal·lacions esportives de la UAB i a les activitats dirigides gratuïtes (algunes tenen condicions d'accés i també d'edat mínima) en tot l'horari d'obertura.\nInclou progenitors, fills i filles (fins als 23 anys inclosos) i parella de la persona titular, si viuen tots al mateix domicili.\nPrograma d'entrenament personalitzat amb renovació mensual (SAF Training).\nDret a reserva anticipada d'espais esportius de manera gratuïta.\nEscoles esportives UAB a preus reduïts i activitats dirigides per a infants i joves abonats de la quota familiar o titulars.\nLa matrícula només la paga la persona titular de l'abonament. Cal acreditar la relació familiar amb el llibre de família. Si en aquest no hi consta la persona, cal aportar un certificat d'empadronament. Preus especials per a famílies monoparentals amb fills menors de 24 anys.\n· Personal contractat (PDI i PAS) per la Universitat Autònoma de Barcelona de forma directa (administració universitària, centres docents, departaments, centres i grups de recerca, càtedres universitàries, laboratoris i serveis) o membres entitats Esfera-Parc de Recerca UAB* (centres, centres TECNIO, empreses i spin-off -caldrà que disposin carnet Esfera UAB-) i de&nbspla Fundació UAB.\n· Alumni UAB Premium.\nPREUS 2020 (fins 31/12/2020) PROMOCIONAL VILA1 INDIVIDUAL\nDescomptes especials si vius a Vila Universitària 1! Consulta'n les condicions a l'apartat de Promocions per a estudiants.\nPREUS 2020 (fins 31/12/2020) COMUNITAT VINCULADA INDIVIDUAL\nPreu especial si tens vincle amb la UAB!\nQuota mensual horari especial\nquota anual horari complet\nquota anual horari especial\nAccés a totes les instal·lacions esportives de la UAB i a les activitats dirigides gratuïtes (algunes tenen condicions d'accés i també d'edat mínima).\nDepenent del tipus de quota, accés en tot l'horari d'obertura o en horari especial (accés fins a les 16 h, de dilluns a dijous, i en tot l'horari d'obertura dels divendres i caps de setmana, períodes especials de Setmana Santa i Nadal i els dies d'agost en què el SAF és obert).\nPreus especials per als&nbspfills menors de 14 anys, sempre i quan l'abonament dels progenitors&nbspno estigui vinculat a cap promoció.\n· Alumnes d'altres universitats catalanes (inclosa la UNED) i alumnes d'UAB Idiomes (Campus i Barcelona) que no pertanyin a la CU.\n· Personal contractat d'altres universitats catalanes.\n· Tutors i tutores de pràctiques externs a la UAB.\n· Persones que formen part dels Amics de la UAB.\n· Personal contractat en les empreses i entitats que han signat un acord amb el SAF.\n· Alumnes i professorat de centres educatius ubicats al campus de la UAB (CEIP Escola Bellaterra L'Escoleta, IES Pere Calders, Escola Vitae, etc.).\n· Membres titulars dels clubs esportius de la UAB que no pertanyin a la CU.\n· Personal contractat d'empreses o entitats ubicades al campus (neteja, manteniment, copisteries, botigues plaça cívica o botigues Vila, etc.).\n· Persones en atur.\n· Persones majors de 65 anys.\n· Persones jubilades (que no formin part del personal jubilat de la UAB).\nPREUS 2020 (fins 31/12/2020) COMUNITAT VINCULADA FAMILIAR\nPreu especial per a famílies vinculades amb la UAB!\nInclou progenitors, fills i filles (fins als 23 anys inclosos) i parella de la persona titular, si tothom viu&nbspal mateix domicili.\nPREUS 2020 (fins 31/12/2020) EMPRESES EN CONVENI INDIVIDUAL\nEspecial per a personal d'empreses en conveni amb el SAF. Consulta les bases de la promoció\nPreus especials per a&nbspfills menors de 14 anys, sempre i quan l'abonament de les persones progenitores&nbspno estigui vinculat a cap promoció.\nPREUS 2020 (fins 31/12/2020) EMPRESES EN CONVENI FAMILIAR\nEspecial per a famílies d'empreses en conveni amb el SAF. Consulta les bases de la promoció\nInclou progenitors, fills i filles (fins als 23 anys inclosos) i parella de la persona titular, si tothom viu al mateix domicili.\nLa matrícula només la paga la persona titular de l'abonament. Cal acreditar la relació familiar amb el llibre de família. Si en aquest no hi consta la persona, cal aportar un certificat d'empadronament.&nbspPreus especials per a famílies monoparentals amb fills menors de 24 anys.\nPREUS 2020 (fins 31/12/2020) EXTERN INDIVIDUAL\nSi vols gaudir del complex esportiu universitari\nPersones sense cap vincle amb la Universitat i que no formin part dels col·lectius amb preus especials.\nPREUS 2020 (fins 31/12/2020) EXTERN FAMILIAR\nSi vols gaudir en família del complex esportiu universitari. Consulta el descompte especial per a famílies monoparentals per a 2019.\nPreu mensual família monoparental\nPREUS 2020 (fins 31/12/2020) QUOTA MANTENIMENT\nConsulta condicions a l'apartat 1.3 de la Normativa Econòmica\nConsulta les condicions de la quota de manteniment a l'apartat 1.3 de la Normativa Econòmica


El cicle Biblioteques amb DO maridarà vins amb mig segle dels vestits de paper\npladurgell 11:53 29/01/15\nEL CICLE TAMBÉ PROGRAMA ACTIVITATS PER AL PÚBLIC INFANTIL ELS DIES 9, 11 I 13 DE FEBRER\nEl celler Castell del Remei ha proposat el repte de maridar sis dels seus vins amb sis dels vestits de paper de les categories que participen en el Concurs Nacional de Vestits de Paper de Mollerussa.\namb dels cicle vestits paper vins\nActe de presentació del cicle Biblioteques amb DO a Mollerussa.\nLa Biblioteca Comarcal Jaume Vila ha organitzat per tercer any consecutiu el cicle Biblioteques amb DO, una iniciativa que comparteix amb sis biblioteques de la demarcació, amb l'objectiu de divulgar la literatura i els vins del territori amb propostes que mariden ambdós elements.\nEn aquesta edició la Biblioteca ha volgut compartir la commemoració del mig segle del Concurs Nacional de Vestits de Paper, i per aquest motiu, el divendres 20 de febrer es proposa una visita guiada al Celler del Castell del Remei i un maridatge amb sis vins dels cellers Cusiné i sis vestits de les tres categories que competeixen en el concurs mollerussenc.\nEl cicle Biblioteques amb DO, el van presentar aquest dimarts, l'alcalde Marc Solsona, la directora de comunicació del grup Vins Tomàs Cusiné Mireia González i la directora de la Biblioteca, Diana Solé. La programació la inaugurarà, el dia 5 de febrer, la degustació de música popular que interpretarà Carles Belda amb l'acordió diatònica, i un tast del vi Gotin Bru del celler Castell del Remei.\nEl dijous 12 de febrer, l’escriptor i comunicador Màrius Serra proposarà un seguit d’enigmàrius, que sota el títol La nota musical dels Costers del Segre, de 2 lletres, descobrirà als assistents, interioritats de la DO Costers del Segre, tot combinant amb un tast del vi Vilosell del celler Tomàs Cusiné.\nGerard Espada i Pedro Collado clouran el cicle, el dijous 26 de febrer, amb una xerrada que traslladarà als assistents a la ciutat de Bordeus per descobrir ostres i vins, un col·loqui que es maridarà amb el vi Colors Negre, del celler Castell del Remei.\nEl públic infantil disposarà de la seva parcel·la en el cicle, amb el Taller d’andròmines i altres coses fetes amb taps de suro, que està programat pels dies 9, 11, i 13 de febrer a les 6 de la tarda.\nParal·lelament, com a novetat s'ha organitzat un concurs d'odes amb l'objectiu de trobar una composició poètica que il·lustri l'etiqueta de les ampolles de vi Oda que s'etiquetaran especialment amb el nom de la Biblioteca Comarcal Jaume Vila per posar a la venda el 2016. Convocatòria a la qual l'organització ha afegit un concurs d'Instagram per compartir fotos a través de les xarxes socials en relació al programa d'activitats de Biblioteques amb DO, sota les etiquetes #mollerussaambDO #castelldelremei i #igerslleida.\nEl guanyador s’endurà un lot de vins del Castell del Remei i del celler Tomàs Cusiné acompanyat d’una selecció de llibres. A més, s’escolliran 12 fotografies per compondre una exposició temporal que es podrà veure tant a la biblioteca com al celler.\nSónar 2015 incorpora a la programació el mític grup dels 80 Duran Duran


DEBAT A TELEVISIÓ DE MATARÓEm plau informar-vos que demà dimecres, 1 d'octubre, una servidora participarà en el programa Pantalla Oberta de Televisió de Mataró, que presenta el periodista Pep Andreu. Em fa molta il.lusió anar-hi, tant per la temàtica com pels meus companys de tertúlia que m'han informat que em trobaré.La temàtica serà sobre la normalització lingüística, és a dir, la situació del català. Un tema que s'escau d'allò més després de l'enorme hòstia que s'han donat els nazis ecspanyols amb el seu akelarre de diumenge passat.Entre els companys que també hi seran presents, hi haurà el Secretari de Política Lingüística de la Generalitat d'adalt, en Bernat Joan, i el destacat sociolingüista, tot un referent per a mi, com és en Jordi Solé i Camardons, amb qui vaig coincidir en moltes mogudes en els vuitanta i primers noranta. També hi assistiran el o la responsable del Consorci de Normalització Lingüística de Mataró i, si no recordo malament, un professor o professora.d'institut.D'en Bernat Joan (Eivissa, 1960), només puc dir coses bones. És un veritable patriota que des d'Eivissa lluita per la Independència de tota la nació catalana, sense cap mena de complexos regionalistes. És el típic exemple del català modern, desacomplexat i amb moral de victòria que dóna mil o milions de voltes a tots els principatins regionalistes, blaveros de merda, que són partidaris de renunciar al 40% de la nostra gent. Són uns traïdors que se'ls hauria de caure la cara de vergonya. Fins i tot jo encara diria més... si d'ells depengués, segurament també serien capaços de renunciar a les terres de l'Ebre o a Lleida... perquè posats a renunciar, no ens quedem curts. Aquests catalanets del triangle principatí em produeixen veritable menyspreu...Però tornem a en Bernat. Només vull destacar que és autor d'un llibre cabdal, i al qual ja m'he referit en altres ocasions. És un llibre que hauria de ser de lectura obligatòria a tots els Instituts de secundària. Em refereixo, és clar, al que porta per títol Les normalitzacions reeixides, publicat per Oikos Tau, l'any 1996. Un llibre amb moral de victòria. Un llibre clau. O com es diria en anglès, a must. Sé del cert que elogiant-lo no li faig precisament un favor de cara a la secta calabresa que mana a ERC. Però penso que ja és prou grandet per defensar-se ell solet, sobretot perquè intel.lectualment i moralment dóna mil voltes a tots els cagamandúrries i altres acòlits (dedicat a en Martí) que avui en dia -tot i que espero que per poc temps- controlen el partit.El mateix es pot dir d'en Jordi Solé i Camardons (Oliana, 1959), un altre sociolingüista d'enorme prestigi autor de llibres de gran valor com poden ser Sociolingüística per a Joves (1988), i més recentment, els assajos Les set tribus de la nació catalana (2004), La llengua que ens va parir (2007), a les quals em referiré en un proper post, quan hagi acabat de llegir la segona. En Jordi el vaig conèixer quan militava als enyorats Grups de Defensa de la Llengua (GDL), i va tastar en la seva pròpia carn la repressió ecspanyola quan dir-se independentista i -sobretot- actuar com a tal, no estava precisament de moda i comportava tortura física i linxament mediàtic, sense cap mena d'escrúpol, per part dels sociates. De fet, la seva detenció -i la de la resta de companys- penso que va ser la primera que jo vaig viure políticament, vull dir, arran de la qual, em vaig manifestar i mobilitzar.Realment, compartir un plató amb aquests dos referents, i amb la resta de companys. m'honora i sóc conscient que la meva aportació no podrà, pel que fa a la sociolingüística, arribar al seu nivell. De fet, seria boig si ho pretengués.El programa s'emetrà demà dimecres a les 22.15 hores.Etiquetes de comentaris: BERNAT JOAN, GRUPS DE DEFENSA DE LA LLENGUA, JORDI SOLÉ i CAMARDONS, TELEVISIÓ DE MATARÓ\nPOLÍTICA NORD-CATALANAJo, a diferència del meu deixeble, l'Arnera, no només no renuncio als Països Catalans, sinó que considero que tant Catalunya és el Guinardó com la platja del Postiguet a Alacant. Vaja des d'aquest punt de vista sóc un perfecte jacobí. Català, però jacobí. No tinc temptacions regionalistes, ni tan sols comarcalistes. Realment a mi m'emprenyen molt les batalletes entre Reus i Tarragona, entre Sabadell i Terrassa, entre Vic i Manresa, o la de Puigcerdà i La Seu... Tanta feina que hi ha, i aquí la parròquia -mai millor dit- ficant-se el dit a l'ull l'un a l'altre. Que si un parla així, que si l'altra parla aixà...Que si jo la tinc més llarga...Patètic.Bé, en coherència amb el que acabo de dir, mai perdo l'oportunitat de moure'm amunt i avall del país. Si bé la veritat és que darrerament, em moc més per l'exterior del país... coses de la feina. Però per poc que pugui, aniré després d'uns quants anys de no anar-hi a la manifestació del 7 de novembre, que enguany se celebrarà el dia 8, dissabte, per la tarda. Suposo que sabeu que fou el 7 de novembre del 1659 quan se signà el maleït Tractat dels Pirineus, en virtut del qual, tot un seguit de territoris catalans passaven a la sobirania del Rei de França, entre ells, la llavors segona ciutat en importància del Principat, és a dir, Perpinyà. Poca conya. Començava, doncs, l'esquarterament del país, que va continuar després amb els Decrets de Nova Planta del 1707 i de 1716.He de dir que cada volta que pujo a Perpinyà m'agrada més. Ja ho sé que el català està reduït a pur folklore... però no tant. El passat mes d'agost, hi vaig anar tot tornant de la Universitat Catalana d'Estiu. Tot remenant, vaig comprar el llibre Alduy, Bourquin et les autres. Amour et désamour en Politique. Abecedaire de 25 ans de politique dans les Pyrénées Orientales (Criterium Editions) dels periodistes Denis Dupont i Patrick Claeys. Es un llibre francès, vull dir escrit amb mentalitat francesa, estructurat alfabèticament i que repassa la política nord-catalana dels darrers anys. N'he llegit unes quantes entrades: les referides als polítics, i als partits, a algunes localitats... Més enllà de la seva orientació política, el llibre m'ha sugerit una reflexió que ja vaig iniciar fa uns quants anys, quan vaig comprar un altre estudi de la política nord-catalana, que duia per títol Le Roussillon Politique, i que ja fa temps que es troba missing en algun racó de la meva biblioteca domèstica.La reflexió és la següent: quina hauria estat l'evolució política de la Catalunya ocupada per l'Estat espanyol, si hagués existit en els anys quaranta, cinquanta, seixanta i setanta un sistema de representació democràtic, com n'hi va haver -amb totes les mancances que calguin- al nord de la frontera estatal. Si Franco hagués estat enderrocat el 44, el 45, el 46 o el 51, no cal dir que la nostra història hauria estat totalment una altra. I segurament molt més positiva, encara que hauria existit el risc que algun impresentable demagog ecspanyolista, hagués arribat a ser escollit President de la República.Per exemple, en la cultura política, no hauria existit el trauma que encara rosega molts catalanets ecspanyolitzats, del franquisme sociològic. Segurament s'hagués consolidat una saludable cultura política antifeixista, com passà a Itàlia i a la pròpia França (amb algun matís), i no tindríem cap mena de recança de defensar els nostres plantejaments polítics i socials. I no com ara, que l'única mobilització que hi ha és la incitada pel govern de torn per manifestar-se contra el terrorisme. Són dos mons separats per una distància sideral.És difícil saber pronosticar si a hores d'ara ja siríem independents si en comptes de 40 anys de dictadura, haguéssim tingut 35 o 36 de democràcia representativa, però sí que estic segur que si s'hagués donat, ara seríem molt més a prop de la independència, o potser hauríem aprofitat el tsunami de les independències a l'Europa Oriental, per pujar-nos al carro dels nous estats, a finals dels vuitanta i principis dels noranta. No ho sé, això és política-ficció, que només es pot prendre com un divertimento.En definitiva, us recomano que seguiu d'aprop la política nord-catalana, naturalment, si sou, com jo, dels que considerem que els anomenats Països Catalans, i que jo abreujo en Catalunya, s'ho valen. Renunciar a ells és com renunciar a la Independència perquè es considera molt difícil assolir-la. És a dir, és un acte de lesa covardia. A més a més, significa pensar el mateix que els ecspnanyols sobre la delimitació de la nació catalana... No us dic res més, ja us ho fareu.Ah, i si teniu un moment, no deixeu de llegir La Clau, revista electrònica de l'actualitat nord-catalana o el bloc polític del periodista Guillaume Clavaud del diari L'Indépendant de Perpinyà, Politique 66.PD. He escrit aquest post reconfortat per veure la cara de tonto que se'ls ha quedat als periquitos després de perdre a l'últim minut el derby. Per unes hores he tornat a ser, també, del Barça. Quina passada!Etiquetes de comentaris: CATALUNYA NORD, EL POSTIGUET, REFERÈNDUM DEL NYAP\nNO SÉ SI S'HO MEREIXENDarrerament l'actuació d'Òmnium Cultural no fa més que deixar-me perplex. M'hi va deixar durant el debat sobre el nyap, tal i com ja vaig comentar en aquest mateix bloc. Tampoc em va agradar l'acte al Teatre Nacional del mes de juny. Jo respecto molt en Jordi Porta, però malauradament no li compro el seu discurs de la transversalitat i de la cohesió com valor suprem i quasi l'únic que es permetrà avançar nacionalment. Ja ho he dit en un altre bloc, la unitat -la cohesió, o la pila del greix- no és un objectiu en ell mateix. Cal saber cap a on va aquesta unitat, si realment va pel camí correcte, que naturalment és el que porta a la Independència.Tota aquesta reflexió ve a tomb del nou manifest que l'Òmnium impulsa, conjuntament amb l'Institut d'Estudis Catalans, Unió de Pagesos, i atenció, tres sindicats, dos dels quals, com a mínim, no són un exemple de sindicalisme de compromís nacional, precisament. Més aviat tot el contrari, tant CC.OO. com UGT són autèntiques quintescolumnes de l'ecspanyolisme a Catalunya. Si voleu ho repeteixo, per si no ho heu entès.O és que cal que us recordi que NO van donar suport a la manifestació pel Dret a Decidir de l'1-D passat. I ja no cal parlar de la del 18F. Només per aquest sol motiu, aquesta gentussa ja haurien de ser marginats i menyspreats.Però, és clar, si alguna cosa tenen són virolles. Virolles que reben de l'Estat, que en contrapartida n'exigeix una obediència cega -més enllà d'algun estirabot estètic, per tal de mantenir contenta la parròquia.No puc entendre que Òmnium Cultural i l'Institut d'Estudis Catalans, signin un manifest amb dues organitzacions que, no tingueu cap mena de dubte, quan sigui el moment de fer el pas endavant, elles faran tot el possible per impedir-ho.És tan de manual, que fins i tot cansa, haver-ho d'escriure per enèssima vegada. Si Òmnium Cultural prefereix aquests companys de viatge, en comptes dels representants legítims del sindicalisme nacional (com són la Intersindical-CSC, la COS, i, amb matisos, la CGT), potser farà un bon negoci mediàtic, però no està ajudant el país a tirar endavant.Ans al contrari, dóna legitimitat catalanista a dues organitzacions a sou del Ministre de Treball de torn (tant si és d'un color o d'un altre). És a dir, als enemics de Catalunya. I cal recordar, que l'actual titular de la cartera, és l'inefable Celestino Corbacho, autèntic representant del PSOE al Principat.PD. Se m'oblidava una cosa. Cal guardar una mica les formes. Penso que, per raons nacionals, però també protocol.làries, en una iniciativa com aquesta, qui hauria de ser el referent no hauria de ser el president d'Òmnium Cultural, que no deixa de ser una entitat privada, patriòtica, però privada. Si hi participa l'Institut d'Estudis Catalans, hauria de ser el seu President qui portés la batuta. No es pot quedar mig amagat en una sopa de sigles. L'IEC representa tothom i és una institució clarament d'àmbit nacional. Potser el seu actual President hauria de ser-ne més conscient de l'honor que li ha correspost. (I de l'enveja que li tinc).Etiquetes de comentaris: CGT, COS, INTERSINDICAL-CSC, JORDI PORTA, ÒMNIUM CULTURAL\nescrit per JOSEP el 9/27/2008 07:20:00 p. m.\nL'ENQUESTA DEL CERCLEEl Cercle d'Estudis Sobiranistes ha fet pública recentment un estudi que conclou que un 35% de ciutadans del Principat són favorables a la Independència -sempre del Principat. L'estudi, elaborat per un dels factòtums de la catosfera, en Marc Belzunces (foto), arriba a la conclusió, després d'analitzar les múltiples enquestes que en les darreres dècades s'han fet sobre la qüestió, que a hores d'ara, si tingués lloc un referèndum d'autodeterminació, uns 2.000.000 de catalans i catalanes del Principat votarien per la Independència. Si això es complís, l'opció independentista guanyaria, atès que una part considerable dels ecspanyolistes no anirien a votar. A més, l'opció guanyadora en tots els referenda que han tingut lloc des de la fi del franquisme, mai ha assolit aquest nombre de vots. L'estudi també s'ocupa de fer una anàlisi sociodemogràfica de l'independentisme al Principat que inclou dades referides a la llengua, la residència, el nivell cultural, els ingressos, etc.Tot plegat ens presenta un escenari força optimista. Considero que és un estudi que es pot equiparar als molts estudis que des dels anys setanta s'han fet al Quebec per apamar el votant sobiranista d'aquella nació.Realment que un 35% de catalans i catalanes del Principat votin a favor de la Independència -o diguin que votarien a la Independència, matís important a fer- és extraordinari, tenint en compte que l'únic partit parlamentari que defensa aquesta opció no assoleix ni la meitat d'aquest percentatge en nombre de vots. Això demostra que, per una banda, hi ha molts independentistes que voten altres partits. I de l'altra que l'abstencionisme independentista és molt i molt important.Cal tenir present que tant el 1980, com el 1995, al Quebec, abans de l'inici de sengles campanyes referendàries, el percentatge de quebequesos i quebequeses que deixen que votarien l'opció independentista era molt menor a la que finalment va acabar votant-la. En concret, el 1980, el percentatge inicial era del 20% i el final va arribar al 40%. En el cas del referèndum del 1995, a l'inici, de la campanya referendària, els ciutadans que declaraven la seva intenció de votar sobiranista rondava el 30 o el 35%, ara no recordo exactament, i finalment ho van fer més del 49%.A Croàcia, a principi dels anys 90, també va passar el mateix. A l'inici del procés independentista, només un 18% se'n declarava. Quan finalment va tenir lloc la consulta, aquesta opció va guanyar de forma abassagadora.Tenint present aquests precedents, sembla lògic pensar que si abans de començar el joc ja som un 35%, l'efecte polaritzador que tota campanya referendària té -donat que es vota A o es vota B-, afavoriria de manera exponencial el vot sobiranista, de manera que no seria descartable, tal com diu l'estudi, assolir entre el 50 i el 51% dels vots.Sense cap mena de dubte que més és conscient d'aquesta possibilitat i que déu comptar amb moltes altres dades que no s'han fet públiques és Presidència del Govern Ecspanyol. Els experts de la Moncloa saben del cert que un referèndum seria mortal de necessitat per als seus interessos, i d'aquí la seva rotunda oposició a celebrar-lo.L'única manera de forçar la seva celebració és la mobilització dels catalans i les catalanes, i la pressió internacional, tot i que costarà déu i ajut, si es vol fer seguint la legalitat ecspanyol -opció triada des dels seus inicis pel Cercle d'Estudis Sobiranistes.Per això és tant important mobilitzar-nos a nivell internacional, com per exemple, la proposta de manifestar-nos a Brussel.les que des del Bloc Gran del Sobiranisme s'ha llançat darrerament i que ja comença a prendre cos.Cal perseverar i no defallir. Tot i que jo, francament, considero que la millor manera d'assolir la Independència és votar una majoria de diputats que aprovin una Declaració de Sobirania i demanin el reconeixement internacional, entre altres raons perquè aquesta estratègia de trencament, de ruptura amb la legalitat ecspanyola, només depèn de nosaltres, en primer terme. En tot cas, el referèndum hauria de ser posterior a la Declaració de Sobirania i sota un estricte control internacional, perquè no tinc cap dubte que els ecspanyols farien totes les marranades que els deixessin fer sense ell.En definitiva, un estudi que, malgrat que parteix de la legalitat ecspanyola i passa olímpicament del 40% de catalans i catalanes que no viuen al Principat, representa un clar suport a les tesis independentistes, i que ens convida a mantenir-nos ferms en la lluita per la Independència de tota la nostra Pàtria.Etiquetes de comentaris: BLOC GRAN DEL SOBIRANISME, CERCLE ESTUDIS SOBIRANISTES, CROÀCIA, DECLARACIÓ DE SOBIRANIA, MARC BELZUNCES, QUEBEC\nescrit per JOSEP el 9/22/2008 10:50:00 p. m.\n10.000 CATALANS i CATALANES A BRUSSEL.LESSe'ns gira feina, gent. A més d'aquest post, he d'escriure sobre l'enquesta del Centre d'Estudis Sobiranistes, sobre la victòria del Reagrupament Independentista al congrés regional del Camp de Tarragona a ERC i sobre la renúncia del sector renovador d'UDC, conegut com El Matí, a presentar una alternativa al Duran i Ecspanya i els seus boys (Espadaler, Pelegrí, etc.), que ha passat sospitosament desapercebuda mediàticament. I encara sobre algun altre detall que ara no recordo.Però anem a pams. Aquest post el dedico a la iniciativa sorgida, i em plau dir-ho amb la boca ben grossa, del Bloc Gran del Sobiranisme, arran d'un post del company de capçalera i (poca broma) catedràtic d'universitat, Enric Canela i dels comentaris que aquest va suscitar. Val a dir, que la idea d'anar a Brussel.les ha estat una proposta que una servidora, recurrentment ha demanat a l'independentisme català, des d'aquest mateix bloc en altres ocasions. Bé, la cosa comença a bellugar-se.Arran del post d'en Canela i dels comentaris referits, es va formar un grup al Facebook, que cridava a la gent a afegir-se a la iniciativa. La resposta ha estat brutal. En pocs dies, el grup ha registrat 1.168 internautes i n'hi ha més de 300 que han confirmat que s'apunten a viatjar-hi. Això pot ser molt gros.Jo em plantejo aquesta iniciativa com un exercici de pedagogia política... no envers els ecspanyols, que aquests ja han suspès totes les convocatòries, sinó envers els propis catalans. Les nostres reivindicacions han de tenir un caràcter global o, si voleu, glocal. Vull dir amb aquest neologisme, que han de tenir un contingut local, la lluita per la independència de Catalunya, que de fet a qui més interessa -per raons òbvies- és als catalans, però s'han de visualitzar globalment. És a dir que d'aquesta nostra lluita, la CNN, la BBC, Al Jazeera, i si m'apures també l'agència de notícies xinesa Xinhua, n'han d'anar plenes. I per aconseguir això, cal moure's a Brussel.les, a Nova York, i no fer el préssec a Madriz. Madriz que se'l quedin els autonomistes, tota sencera i amb un llacet.Per altra banda, jo considero que més que manifestar-nos per l'autodeterminació, el que hauríem de fer és manifestar-nos directament per la INDEPENDÈNCIA. I això per tres raons.La primera és que ningú no es manifesta per una cosa que ja té. Jo no em manifesto per respirar. Senzillament, respiro. I punt. I l'autodeterminació és un dret inalienable i imprescriptible. Ningú no te'l pot prendre. Només faltaria. I qui intenti violar-lo, ha de ser sancionat.La segona, és que reclamar la INDEPENDÈNCIA, és una reivindicació universal, que tothom entèn a la primera i que no cal explicar gaire, perquè tothom que és independent, no vol deixar de ser-ho. Perquè la Independència és l'estat òptim de les nacions -anava a escriure natural, però semblaria massa biologista. I perquè s'inscriu en l'ordre progressiu del món. El 1945, quan es van fundar l'ONU, només hi van participar 45 delegacions estatals (entre les quals, per cert, no hi era l'ecspanyola). Ara n'hi ha prop de 190 i es calcula que en els propers anys s'arribarà sense cap problema a superar les 200 (entre les quals no tinc cap dubte que hi haurà Catalunya).I la tercera raó és que si parlem d'autodeterminació, correm el risc que s'apuntin al carro tots els esquerranosos de manual, que s'hauran empollat de dalt a baix les teories marxistesleninistes del dret a l'emancipació dels pobles, filtrades per la lògica dels estats opressors, i que diran, autodeterminació sí, però per federar-nos, confederar-nos o donar-nos pel cul... i clar, jo, als 44, ja n'estic una mica cansat d'aquesta musiqueta. La porto escoltant des dels 18, si fa no fa... i cansa. I no ens podem permetre el luxe de tornar a les cançonetes dels anys 70, excepte si és per cantar el My Sharona. Per altra banda, un dels eslògans que s'haurien de portar pels carrers de Brussel.les, ciutat que, per cert, darrerament ja la començo a conèixer bastant i que té una tirada a Barcelona, és el de FREE CATALONIA FROM SPAIN, que ja he proposat en més d'una ocasió. En anglès, naturalment.Bé, suposo que d'aquests temes i moltes altres coses, se n'haurà de parlar en les properes setmanes. Val a dir, que els que escrivim al Bloc Gran del Sobiranisme, ja en vam parlar, naturalment, en un sopar que celebràrem fa uns pocs dies a Mataró. Penjo la foto que certifica la trobada i on hi ha com a gran novetat, la visió, no sabria dir si sexy o no del clatell d'en Joan Arnera. La resta, suposo que ja els coneixeu: en Canela, en Terradelles, en Morgades, en Bargalló, en Mir... i una servidora. Gloriós sopar, tot s'ha de dir.\nEL SIBWANISME DIVÍL'ecspanyolisme està jugant les seves darreres cartes per evitar que Catalunya faci el pas definitiu, lògic i del tot necessari de proclamar la independència. No, no em refereixo a mobilitzar la Guàrdia Civil, la Brunete o la Legión -amb cabra inclosa. No. Em refereixo a crear una mena d'star system mediàtic de famosos que ecspanyolegen per les cantonades a cor què vols. Normal, si tenim en compte que, segons semblen, alguns han arribat a cobrar 500.000 euros per dir quatre imbecil.litats sobre la suposada ecspanyolitat dels catalans.I és que en la societat mediàtica, i sobretot en el context de la Unió Europea (vegi's el cas de Kosova) anar fent el cafre ja no és possible. Per això es tira de la nova brunete, que no és altra que els mass media. I aquí trobem els tòpics: periodistes, esportistes, models que es tiren de cap a la piscina ecspanyola.Són de bon veure, tant ells com elles. Són els sibwanes divins.La Judit Mascó, per exemple, nova musa de la TV3 més patètica i més en caiguda lliure dels seus 25 anys. Però ella, muller lleial (que diu el poema), fa de tot i més suposem que per ajudar a la carrera política del seu marit, un sociata com una casa de pagès.O en Ramon Pellicer, un dels casos més descarats d'ecspanyolisme desacomplexat. Va de guaperes i de xulo. Els seus programes destil.len un catanyolisme d'altíssima graduació. Vaja que no es talla un pèl i té els sants collons d'utilitzar TV3 per entrevistar bàsicament persones que parlen ecspanyol, sense cap problema. Per altra banda, no cal dir què entén el sr. Pellicer per "nació", i per "govern". Oi que no, Ramonet? I és que qui amb Júlies jeu, ecspanyol es lleva, que diria el savi.Passem a l'altre àmbit central del sibwanisme diví. L'esportiu. Tenim aquí els casos d'en Pau Gasol, d'en Rafa Nadal o d'en Xavi. Sense oblidar-nos de la hipermegasupermaxiultra pija -Arnera dixit-i, per més inri, perica- Gemma Mengual.Mira Pau, a mi que fotis 2,14 me la porta ben fluixa. Com si en fas 3,75 o 8,24. Tots sabem a què jugues. Vas a la teva. I qui paga mana. Dit d'una altra manera, apliques aquella dita tan nostrada d'afarta'm i digue'm moro, més vella que l'anar a peu i que ha estat la norma bàsica d'actuació de tots els botiflers catalans des del 1714 i particularment des del 1939. Si no ho entens, no et preocupis. Tu, llança la pilota, posa cara de xino, i sobretot, sobretot, no oblidis de cobrar. (Psst, I sàpigues que quan guanyem nosaltres, també pagarem... si l'encertes, és clar, perquè si no ho fas, tal volta haurem de parlar amb el teu germanet).Rafa, Rafa. Merengue, tu. La quintaessència del bon indi, de l'indi assimilat. D'aquell que sent un profund autodi que fa que renunciï a la llengua pròpia en benefici de la llengua dels invasors. De totes maneres, sabent quin és l'entorn tennístic, reconec que ser una mica normal costa més del compte. No és cap disculpa, naturalment, però seria injust no tenir-ho en compte. Ara he de confessar-te que l'altre dia, quan l'Andy Murray, escocès i culer, et va derrotar a l'US Open, un calfred de plaer em va recórrer tot el cos... Ho sento. No ho vaig poder evitar. Va ser quasi orgasmàtic.El gran capità, en Xavi Hernàndez. Que es pot dir d'una persona que té perversions tals com la de morrejar una borbona, vella i llefiscosa? No cal dir res més. Únicament et demano que quan et retiris del futbol en actiu, com a mínim treballa't una posició en la llista sociata electoral a la que concorris, per tal de sortir diputat. Penso que no ho tindràs gaire difícil. Truques al teu amic ZP i ell t'ho solucionarà tot. Sempre pots incloure en el pack a en Puyol, si bé, aquest com és mig feréstec, això de la política no li acaba d'entrar. Quan veu una urna, es pensa que és un davanter i la rebenta...I queda la nena. Repetim-ho: la perica hipermegasupermaxiultra pija. Per més inri, ara surt en la campanya publicitària del Banc Sabadell. Ara entenc, perquè els treballadors d'aquesta entitat, només parlen ecspanyol entre ells. Potser tots són pericos? Els agrada la natació rítmica dels collons? Vés a saber. Ara, cada cop n'estic més fins al capdamunt. D'ella i d'ells.Naturalment, dins la nòmina de sibwanes divins, hi ha els ultradivins, la crème de la crème. Em refereixo als Buenafuentes, als Sardà o a l'inefable Boadella. D'aquests me n'ocuparé un altre dia... que n'hi ha per sucar-hi pa.Etiquetes de comentaris: SIBWANISME\nescrit per JOSEP el 9/17/2008 07:45:00 p. m.\nLA FESTA DE L'ESTELADALa jornada d'ahir va tenir una protagonista estelar... naturalment, l'estelada. La bandera dels patriotes. La bandera de la dignitat, de la llibertat i la independència, naturalment. Mal m'està el dir-ho, però us recordo que les quatre barres és i ha estat sempre una bandera monàrquica, catalana, naturalment, però monàrquica. La del Casal de Barcelona, vaja. En canvi, l'estelada, és republicana. No només pels seus orígens, sinó també perquè és germana de les banderes dels Estats Units, de Puerto Rico, de Cuba i no sé si me'n deixo alguna més. Per cert, la bandera de Texas, és l'estel solitari (Lone Star). En canvi, la bandera ecspanyola és patètica. Ni tan sols és original. I només ha presidit que massacres. Quina merda de bandera! Ja se la poden fotre on els hi càpiga!Quina passada veure més de cent ajuntaments onejar-la. I quin orgasme veure com els ecspanyols salten de ràbia i esbufegant. Treuen foc pels queixals! Quin careto la del paleto batlle de Vilafranca, el sociata de marres, que quan vol es passa la llei municipal pel forro dels collons i no vol complir un acord municipal! Què ràpid que aprenen els sibwanes catalans dels seus amos els ecspanyols! Si aquells s'han passat per l'arc del triomf la data del 9 d'agost, el nen Esteve, doncs els imita... perquè el nen vol ser com els seus amos.I què hem de dir del batlle de Figueres, el convergen Santi Vila? Ai que li faran pupa al cul si no obeeix els ecspanyols! Cagat de merda. Un altre de la colla d'en Cullell, en Recoder, l'Espadaler i el Pelegrí. Mare de déu, quant detritus.Més. Es veu que a Vic, els regidors d'ERC van votar amb UDC i els sociates en contra de penjar l'estelada. El merder dins del partit va ser brutal i els militants osonencs van fer el boig per no anar pel carrer i que la gent els xiulés per botiflers! Quin mal que ha fet el pensament calabrès. Com un que diu que és independentista pot votar contra penjar la bandera independentista al.legant que no és legal, mentre que els ecspanyols, siguin sociates o peperos, és igual, es passen pels dallonses la seva pròpia legislació! S'ha de ser realment imbècil!No és d'estranyar que quan il capo di tutti cappi fa el paperina davant el monument de Rafael de Casanova, la gent cridi a cor què vols "Carretero, Carretero!". I us juro que jo no hi era. Ni ho vaig preparar.Bé, moltes emocions. Pel matí, el discurs contundent de la Doris Benegas, d'Izquierda Castellana, posant a parir al Borbó. Ja fa molts anys, vaig tenir el plaer d'esmorzar amb ella en una cafeteria tocant a l'Audiencia Nazional a Madrid. Quina tia! I què estranya és la biologia familiar o què important la socialització, la vida, en definitiva. I l'Inaki Gil de San Vicente, amb missatge per a navegants inclòs ("Si l'any que ve algú us diu que s'ha acabat la lluita, no us el creieu" va tronar... a qui es referia? em pregunto).Però l'anècdota més bona me la van explicar, perquè jo, modest i humil com sóc, no la vaig viure in person, perquè, mal m'està el dir-ho, no sóc d'eixe món. Resulta que molt abans de començar la manifestació de Sobirania i Progrés, com una o dues hores abans, tots els llocs per portar la pancarta d'encapçalament ja estaven ocupats... però no pels diguem-ne titulars, sinó per uns altres, uns camàlics que vigilaven que els seus amos no es quedessin sense la fotografia de rigor. Com sempre, sembla que el més cridaner i el més espectacular era el camàlic d'en Joel Joan. És a dir, igual que el seu amo... Sense comentaris. O bé, què cony! Com es pot ser tan desgraciat? Com es pot tenir aquest desfici per mamar pantalla? Jo no ho puc entendre! Ho sento. Ja ho sé que això són misèries humanes, i que de fet tampoc és tan important. Però realment fa mal a la vista.Per compensar-ho, veure com la quitxalla s'omplia de marcar gols a Ecspanya, n'hi havia prou i de sobres.Bonica Festa. Amb foguera borbònica inclosa.La Festa de l'Estelada. La bandera dels Patriotes.Etiquetes de comentaris: BANDERA ESTELADA, DORIS BENEGAS, INAKI GIL DE SAN VICENTE, JOEL JOAN\nVINT ANYS DESPRÉSAhir, havent sopat i tot prenent una copa, l'Agustí i en Jordi m'ho van fer recordar. Jo ni hi havia pensat. Aquesta matinada de l'Onze que ara s'acosta, cap a quarts de set o de vuit, no ho recordo amb exactitud, farà vint anys de les hòsties al Fossar entre els dos sectors del MDT. Vint anys tu! Com passa el temps. La paradoxa de la història és que ells estaven en un bàndol i jo en l'altre. Per sort, vint anys després, tots plegats estàvem a l'antic Arran que es veu que ara es diu Terra d'Escudella, a Sants.Em disculpareu si obvio els records d'aquella nefasta matinada. Des del meu punt de vista va significar la culminació d'una espiral de violència, que l'únic bo que va tenir és que no va acabar amb cap mort -com sí que malauradament ha passat en altres casos, tals com els corsos o els irlandesos. Però d'aquelles hòsties, qui n'acabaria traient més profit va ser sense cap mena de dubte ERC. La crisi del MDT, en el qual tantes esperances s'havien dipositat, coincideix amb l'inici del creixement d'ERC. Durant molts anys, la pretensió de crear una altra instància unitària a nivell nacional de l'independentisme revolucionari es va desar a l'habitació dels mals endreços, i dels qui no s'anaren a casa, molts van passar a formar casals i ateneus independentistes a nivell local o de barri.Recuperar aquell moviment que entre 1984 i 1988 va sotraguejar els fonaments del pujolisme i del felipisme -encara recordo la revista El Món, sociata a parir, un dossier de finals del 86 que feia balanç de l'any i el titulava 1986. L'any de la Independència, o una cosa semblant- no ha estat pas fàcil, i de fet penso que no s'ha aconseguit encara, malgrat els avenços del tot positius que ha significat les Candidatures d'Unitat Popular (CUP). Per altra banda, no cal oblidar que en els dos bàndols que, literalment, ens vam obrir els caps, hi figuraven gent que després han ocupat càrrecs polítics rellevants a la Generalitat, al Parlament i a la Diputació, per exemple. I si no m'equivoco, també al Congrés de Diputats de Madrit.Una altra conseqüència dels fets del Fossar, va ser l'estigmatització de tots els que hi participàrem, que bàsicament érem gent nascuda als anys 60 i alguns als 50, molt pocs eren dels 70. Les fornades més joves, la nascuda als 70 i la dels 80, principalment, van aplicar clarament una estratègia polpotista, en el sentit que, tendien a desconfiar i a passar dels que érem més grans. Fins i tot es detectava una paranoia entorn aquella gent que passava de la trentena, s'hi malpensava. Aquest estiu un blocaire estrellat fins i tot m'etzibà que tots els ex-MDTés -tant d'un sector com de l'altre- estem tan condicionats generacionalment per totes aquelles batusses que pràcticament el que hauríem de fer és retirar-nos a meditar i expiar els nostres errors. No descarto que tingués una mica de raó, si bé hauria de saber que, malauradament per alguns, això de retirar-nos no es troba en els nostres gens. Perquè collons ens hem de retirar si hi ha tanta feina a fer? I la veritat és que vint anys no passen debades. Som més grans, i també hem après dels errors del passat.Per això ahir, entre l'Agustí, el Jordi i jo, no hi havia barres de ferro, bats de basebol, navalles, punys americans i cascos de moto, sinó unes Mortiz, uns xupitos i fum, molt de fum.Etiquetes de comentaris: CANDIDATURA UNITAT POPULAR, FOSSAR DE LES MORERES, MORITZ, TERRA D'ESCUDELLA\nescrit per JOSEP el 9/10/2008 03:39:00 p. m.\nHI ESTÀS CONVIDAT!Disculpeu, sobretot si sou de fora de Barcelona, per informar-vos amb tan poc marge de temps. Però aquesta vespre, cap a les 20.00 hores, al Centre Cívic de Sants, participaré en un acte organitzat pel venerable Casal Independentista Jaume Compte, en el marc de les activitats que organitza amb motiu de la nostra Festa Nacional. M'han demanat que parli de l'espoli econòmic que pateix el nostre país, remuntant-me si s'escau fins al cadastre felipista del segle XVIII. I ho faré amb molt de gust. Serà la meva contribució personal als centenars d'actes que estan tenint lloc arreu del país. Naturalment, també contribuiré amb la meva presència al Fossar pel matí i a la manifestació la tarda de l'11. Espero i desitjo que aquest 11 sigui ben sonat. Que tot peti! (començant pel tripartit i els calabresos).Etiquetes de comentaris: CASAL INDEPENDENTISTA JAUME COMPTE, CENTRE CÍVIC DE SANTS\nJunts podem!*JOAN CARRETERO I URIEL BERTRAN / MILITANTS D'ERC I MEMBRES DE REAGRUPAMENT INDEPENDENTISTASom independentistes i sabem que el nostre país pot aconseguir la independència. Cada any noves nacions assoleixen la seva llibertat. Perquè en el món global en què vivim disposar d'Estat propi, poder decidir lliurement el que més convé a cada moment, és un requisit indispensable per a qualsevol nació que es proposa progressar. I els Països Catalans no en som una excepció. El dilema a què ens enfrontem com a catalans és semblant al que s'enfronten Escòcia o el Quebec, o al que han resolt Montenegro o Eslovàquia; independència o perifèria que s'empobreix. Al món només compten els Estats, cada vegada més interdepenents, sí, però conservant tots ells la seva sobirania i el dret de decidir per desenvolupar-se en llibertat.No admet més dubtesL'evolució del món i la situació d'espoli i crisi en què es troba avui Catalunya no admet més dubtes ni vacil·lacions. Ni més divisions. Estem sotmesos a un Estat espanyol que s'enforteix i ens empobreix. I que sempre ha aprofitat les actituds covardes dels partits catalans i les divisions del catalanisme, de l'independentisme i, ara, d'ERC, per imposar-nos els seus dictats. Ho vam evidenciar fa un temps amb les retallades que va patir l'Estatut i ho tornem a tastar, de nou, amb el que s'està convertint en la segona part d'aquell desastre: les rebaixes en la negociació del model de finançament. Un finançament just i adequat, per cert, sense el qual s'agreujarà la situació de les famílies i de les empreses, atesa la crisi econòmica que plana al damunt nostre.Aquests episodis ens ensenyen que només ens en sortirem si, amb urgència, bastim un projecte que no s'arronsi davant de l'Estat espanyol i comencem a superar la inèrcia de divisions que ens han debilitat. Certament, no serà una tasca fàcil, perquè implica canviar el sentit negatiu de la nostra història recent. Però si ens ho proposem de nou, amb coratge i humilitat, i amb l'experiència que hem acumulat, estem segurs que és possible teixir tota la xarxa de complicitats que necessitem per guanyar. I com que per teixir i cosir el que cal és posar fil a l'agulla, Reagrupament.Cat i Esquerra Independentista fem el pas i ens unim, i comencem a caminar, des d'ara, com a Reagrupament Independentista.Independentisme majoritariTreballar plegats ens servirà per donar una nova empenta a l'independentisme en un moment en què té possibilitats d'esdevenir majoritari i que no podem desaprofitar. Si alguna cosa ha quedat clara a Catalunya aquests darrers anys, ha estat el fracàs clamorós de tots els partits en l'intent il·lús per reformar Espanya a través d'un nou Estatut. Demostrat empíricament, al nostre país només li queda un camí per progressar: conformar un renovat projecte independentista, seriós, capaç de plantar cara a l'Estat i de superar les tremolors de cames dels que pacten a Madrid, i disposat a mobilitzar i a aglutinar les millors energies al seu voltant.Sí, aquest és el projecte que exigeix cada vegada més gent i que volem impulsar a ERC; el de la fermesa, el del coratge i el de la il·lusió. El projecte de canvi que farà més forta l'única força política que avui pot aconseguir un Estat per a Catalunya. I per a desenvolupar-lo la unitat torna a ser necessària. La nostra voluntat és la de seguir sumant i sumant, ser el pal de paller perquè es puguin afegir al canvi i a ERC totes aquelles persones que creuen que el que estem fent val la pena. Així que no cal que ningú ens busqui contra ningú perquè no ens hi trobarà.Espanya i la democràciaFinalment, volem fer una reflexió i una crida a tothom. És cert que som molts els que avui desitgem la llibertat de la nostra nació. Molts més que en qualsevol altre moment de la nostra història recent. Som prou, fins i tot, per aconseguir-la si ens hi posem alhora. Però hem de ser conscients que tot i les poderoses raons que tenim per marxar d'un Estat espanyol que espolia el nostre esforç, que ens impedeix aconseguir el benestar que ens mereixem o poder ensenyar al món totes les potencialitats que tenim com a ciutadans, la nostra independència, per canals estrictament democràtics, no serà un procés plàcid ni exempt de tensions perquè Espanya no és un Estat veritablement democràtic.Per tant, no n'hi ha prou que una majoria de catalans es planyi en silenci o que ens queixem des de casa cada vegada que ens posen bastons a les rodes. Ni podem cometre l'error de creure que assolir un Estat propi és cosa només d'elits o de polítics professionals.Companyes i companys, la llibertat i la independència nacional són conquestes col·lectives que només aconsegueix un poble en moviment, que requereixen l'esforç i la militància de país de totes i tots. "Ara és l'hora catalans": així ens crida el nostre himne, i així ho proposem nosaltres. És l'hora del Reagrupament Independentista per rellançar el partit històric que ens ha de conduir a la llibertat, Esquerra Republicana de Catalunya.*Article publicat a l'AVUI, 8 de setembre.Comentari (J. Sort)Magnífic article que reobre de bat a bat la il.lusió als 350.000 exvotants d'ERC, i segur que també a molts altres centenars de milers de catalans i catalanes. Si el Reagrupament Independentista (RI) tira endavant i es consolida, tot serà possible. Es posen els fonaments d'un veritable partit independentista amb possibilitats reals de governar i de dur endavant el procés independentista, tant necessari i urgent. Ecspanya és sinònim de pobresa i espoliació. Catalunya és sinònim de Llibertat i Progrés. Així de clar. Sense cap mena de dubte és una gran, una immensa notícia, que, no tingueu cap dubte, serà amagada pels mèdia cafres, aquells que volen que Catalunya continuï sent vilipendiada, insultada i menyspreada pels ecspanyols. Faig una crida, aprofitant la setmana de la Festa Nacional, a tots els Catalans i Catalanes normals, és a dir, que estimen el seu país i per això mateix el volen lliure i independent, a donar suport a aquesta iniciativa.I anant a temes més immediats, cal trencar el tristpartit ja, sense esperar un minut més, perquè la camama del finançament, autèntic espantall per a no parlar de la Independència, ja dura massa i acabarà com sempre, amb els 14 milions de catalans i catalanes -siguin o no independentistes i si no ho són, senyal que són imbècils perduts- pagant el beure als ecspanyols. S'ha acabat la comèdia.És hora també que la gent de CDC i d'UDC que són independentistes, i que en són molts, cada cop més, es pronunciïn si prefereixen treballar amb la gent d'RI o amb els Duran i Ecspanya, els Pelegrí, els Espadaler, els Fernàndez Teixidó, els Cullell, els Recoder i tota la caterva d'autonomistes de mal averany, que producte d'un profund sentiment d'auto-odi i d'un complex d'inferioritat congriat després de 300 anys, només busquen viure de la dependència i els importa un rave que l'atur, la pobresa, la marginació creixin cada cop més a Catalunya per la seva subordinació a Ecspanya.Endavant!Etiquetes de comentaris: ESQUERRA INDEPENDENTISTA, JOAN CARRETERO, REAGRUPAMENT INDEPENDENTISTA, REAGRUPAMENT. CAT, URIEL BERTRAN\nescrit per JOSEP el 9/08/2008 11:30:00 a. m.\nDE CRAWFORD A WASILLALa política americana cada cop està més empeltada de Washingtonfòbia. Bé, siguem justos. Una determinada política americana. Sobretot la republicana, que ha convertit Washington, la capital federal on hi ha el Capitoli i la Casa Blanca, en l'objectiu de totes les crítiques. Pels detractors de la capital, aquesta concentra tots els polítics, periodistes, lobbistes i altra gent que no es preocupen dels problemes reals de la gent concreta, sinó de cada cop tenir més poder i de violar la intimitat i els drets dels ciutadans. Per ells, l'administració federal és una xucladora de diners i un perill pels drets i llibertats dels ciutadans.La rèplica al gegantisme i al burocratisme de Washington ha estat la reivindicació de les comunitats petites, a escala humana, on tothom es coneix, i on aquest coneixement, aparentment actua com un desactivador dels comportaments desviats... o això és el que se suposa...George W. Bush, el president sortint, en la seva primera campanya electoral com a candidat a la Casa Blanca, l'any 2000, no va perdre l'oportunitat de presentar-se com un texà de tota la vida -quan de fet és nascut a Connecticut, a la costa atlàntica. Però no un texà d'Austin, o de qualsevol altra ciutat gran, sinó de la Texas profunda, la Texas rural, petita, on tothom es coneix. La Texas que representava el municipi de Crawford, al qual s'hi censà i a partir de llavors, el petit poble de poc més de 700 habitants, començà a figurar en les notícies d'arreu del món. El zènit de la popularitat d'aquesta població s'assolí quan es convertí en el camp d'enfrontament entre els partidaris i els detractors de la Guerra a l'Iraq, l'any 2005. Milers d'activistes pro i anti guerra s'hi concentraren i trastocaren, potser per sempre, la dinàmica loca. Qui en vulgui saber més, li recomano que vegi el documental homònim (Crawford), d'una gran interès i que ja vaig tenir el gust de veure'l -i de compar-lo in situ- a Austin el passat mes de juliol. Val, i molt, la pena.Però ara que Bush ja comença a ser història, un nou exemple de Washingtonfòbia s'ha desfermat arran del darre huracà políticomediatic, la candidata republicana a la vicepresidència, Sarah Palin, a la qual ja m'hi vaig referir en un bloc anterior. En aquest cas, la població escollida com a representant de les essències de l'Amèrica profunda ha estat, val a dir-ho, una mica més exòtica. Em refereixo, és clar, a la població de Wasilla, a Alaska, de la qual Palin en va ser batllessa. Ara bé, probablement el fred fa que els wasillians, apliquin la màxima de quant més amics, més endins, a jutjar per la situació familiar de la candidata.Anyway, Crawford (Texas) i Wasilla (Alaska), han estat i probablement seran les icones dels washingtonfòbics. Són com una mena d'Ítaca, de futur, inabastable perquè la narrativa que es construeix al seu propòsit no té res a veure amb la realitat. Tot és ideologia, i el que realment es vol és retornar a les idealitzades comunitats ordenades de ciutadans cívics, solidaris i responsables dels afers públics. És a dir, tot el contrari de les grans metròpolis anònimes i en gran mesura perilloses, que amenacen el benestar de les persones dels seus membres i de les seves famílies.Etiquetes de comentaris: CRAWFORD. WASILLA, GEORGE W. BUSH, SARAH PALIN, WASHINGTONGFÒBIA\nescrit per JOSEP el 9/08/2008 01:54:00 a. m.\nDenis McShane, per l'autodeterminació de CatalunyaDenis Mc Shane - France InterCargado por franceinterMagnífica entrevista a l'antic ministre pels afers europeus britànic Denis McShane, i ara diputat laborista, a la cadena de ràdio France Inter, on, entre altres coses, afirma que Catalunya serà el que vulguin els catalans. És a dir, clarament defensa el nostre dret a l'autodeterminació (tall de veu als 10:50 minuts).També mereix la pena escoltar el seu posicionament respecte l'agressió russa a Geòrgia. McShane fa una comparació amb el cas dels Sudets del 1938. "No es fa la independència a través de la invasió d'un exèrcit d'un gran país veí", afirma McShane. També qualifica el president d'Ossètia del Sud, Eduard Kokoity, antic militar soviètic i ex-lluitador de wrestling, d'encapçalar una Mafialand. Per McShane, Rússia vol remilitaritzar el mar Bàltic, i la seva actuació a Geòrgia s'inscriu en una ofensiva per tornar a controlar Ucraïna, Crimea i l'autoproclamada república de Transnístria, a Moldàvia.En definitiva, una entrevista per sucar-hi pa. Un petit detall: és en francès. I tot s'ha de dir, en McShane per ser britànic, parla un francès excel.lent, si més no comparat amb la immensa majoria d'anglòfons que quan parlen francès, literalment el destrossen. Sobretot els anglocanadencs quan es volen fer el simpàtic al Quebec. Un nivell de francès pitjor que el nivell d'anglès de l'Aznar al ranxo del Bush. Tal vegada, això es deu al fet que McShane és fill de pare polonès (el seu cognom patern és Matyjaszek), i de mare irlandesa. El seu pare va lluitar a la Segona Guerra Mundial, probablement a les ordres del general Sikorski. Cal recordar, per altra banda, que tant Polònia com Irlanda, són països amb una arrelada tradició francòfona.\nEN LA BONA DIRECCIÓTot i que és una notícia del cap de setmana passat, i ja estem a les portes d'un de nou, no vull perdre l'oportunitat de comentar, positivament, però amb totes les reticències i precaucions corresponents, el fet que, segons sembla els dos corrents d'ERC, l'RCAT i l'EI, comencen a establir uns ponts de col.laboració.Naturalment, he de reconèixer que vaig ser molt crític amb la gent d'EI, o més concretament, amb la seva cara pública. Per a mi, els d'aquest corrent eren els detractors més aferrissats d'en Carod, i doncs, molt més partidaris de carregar-se'l que el propi Puigcercós.Passades ja unes quantes setmanes, i en la perspectiva dels congressos regionals, es pot dir que EI no s'ha desfet com un flam, fet que hauria confirmat les meves sospites que era un muntatge calabrès, sinó que s'ha mantingut ferm, i, cosa que em dóna una certa esperança, s'ha reforçat la visibilitat mediàtica d'altres membres del grup, com és el cas de l'Elisenda Paluziè, o del sindicalista i blocaire Moisès Rial.Per tot plegat, penso que és positiu que aquests dos corrents, s'uneixin o estableixin ponts de col.laboració, per tal d'aconseguir el màxim de representació en els organismes territorials.Fins i tot, he llegit en algun lloc, que ara mateix no recordo, que es baralla la possibilitat que la Rut Carandell sigui la Presidenta de la Federació de Barcelona, fet aquest que seria una boníssima notícia. Fet que de retruc donaria accés als òrgans nacionals (Consell i Executiva).És una llei de la política que si l'oposició renovadora es presenta dividida per enfrontar-se a una direcció oligàrquica, corrupta i amb temptacions totalitàries i omnímodes, fracassarà amb molta probabilitat. La unió fa la força. Però ha de ser una unió de debò. Digueu-me il.lús, però espero que tothom vagi en la mateixa direcció i acabi triomfant la racionalitat independentista, per damunt del sibwanisme filo-sociata.Etiquetes de comentaris: EI, ELISENDA PALUZIÈ, ERC, MOISÈS RIAL, RCAT, RUT CARANDELL\nescrit per JOSEP el 9/05/2008 11:30:00 a. m.\nL'ELECCIÓ PERILLOSA (A PROPÒSIT DE SARAH PALIN)Rebo de la gent de MoveOn, una sintètica referència a la biografia política i ideològica de la recentment escollida, per John McCain, candidata republicana a vicepresidenta dels Estats Units, Sarah Palin. Convindreu amb mi que el panorama és força preocupant.Curiosament, la Palin va néixer un mes abans que jo, concretament l'11 de febrer del 64. Som com qui diu, de la mateixa quinta (podia haver nascut un any abans o un any després, no?).A continuació un extracte del correu rebut.Qui és Sarah Palin?1. Va ser escollida governadora d'Alaska fa poc més d'un any i mig. Prèviament havia estat batllessa de Wassillia, una petita ciutat als afores d'Anchorage. No té cap experiència en política exterior.2. Palin és una ferma opositora al dret a l'avortament. Fins i tot en els casos de violació o incest.3. Va donar suport al candidat dretà Pat Buchanan en les eleccions del 2000.4. Palin defensa que el creacionisme s'ensenyi a les escoles.5. No pensa que els humans provoquin el canvi climàtic.6. És una decidida partidària de la política energètica de McCain ("Big Oil First" o Primer el Petroli). Ha pressionat fortament per incrementar les prospeccions (petrolieres) i afirmà que les energies renovables no seran viables fins d'aquí molts anys. També va denunciar l'Administració Bush per incloure els ossos polars en la llista d'espècies en perill d'extinció /li preocupava que això interferís en més prospeccions a Alaska.7. Fins a quin punt John McCain ha fet una tria amb coneixement? Va conèixer Palin en un reunió. Tornaren a parlar, per segona vegada, el diumenge 27 d'agost quan ell li trucà sondejant-la. Després li oferí el càrrec (de candidata a la vicepresidència)Fins aquí la traducció del correu (disculpeu si hi ha algun error). Coincidireu amb mi que no només les dones, la canalla, i els ossos polars poden començar a tremolar, si la Palin arriba a la vicepresidència.Un post preocupant, aquest que acabo d'escriure. Concretament el que fa 900 d'aquest modest i humil bloc. Espero que quan arribi al 1.000 (si hi arribo) em refereixi a un fet més positiu. Per exemple, la fi del tristpartit, la presidència de Joan Carretero a ERC... No penso que, al ritme que vaig d'escriure darrerament, quan hi arribi, ja haurem declarat la Independència. M'agradaria, naturalment. Ara no descarto que el post 1500 (allà cap al 2014, si no abans) sigui el bo. O potser el post 1640 o el 1714. Això sí que seria l'hòstia!Etiquetes de comentaris: ALASKA, ESTATS UNITS, JOHN McCAIN, SARAH PALIN\nBLOC SINGULARDins la renovada aposta del diari electrònic d'actualitat nacional El Singular Digital, que s'estrena avui, em plau anunciar-vos que aquest humil i modest bloc ha estat escollit com a Bloc Singular, entre d'altres, de manera que ara si entreu al web del diari esmentat, i cerqueu la secció Blocs Singulars, hi trobareu un enllaç cap al bloc que ara llegiu. També n'hi ha d'altres, com el del company estrellat Dessmond, la colla dels Cimera, els més destroyers de la catosfera o el de la Núria Masdéu.Aquesta renovació del Singular, és la principal iniciativa portada a terme pel seu flamant nou director, l'Antoni Aira. Ex-alumne meu de doctorat, i ara company a la Facultat. A més de l'espai catosfèric, el diari incorpora altres noves seccions i col.laboracions tant de periodistes coneguts, com de joves promeses del panorama periodístic.He de dir que en els dos o tres dies anteriors, el fet que el meu bloc aparegués enllaçat al Singular, ha tingut un impacte directe en l'augment d'accessos. Senyal clar que la seva audiència va creixent cada cop més, en un àmbit, el de la comunicació digital diària, cada cop més competitiu i de futur, en detriment, naturalment, dels grans mamuts de la premsa tradicional.Etiquetes de comentaris: ANTONI AIRA, CIMERA EXTRAORDINÀRIA, DESSMOND, NÚRIA MASDÉU, SINGULAR DIGITAL


Tres catalanes, campiones d’Europa.\nCarla Rodríguez i Maria Losada de l’INEF-Hospitalet i Anna Puig de la UES. van contribuir al triomf d’Espanya en la final de l’europeu que aplega els països exclosos del Sis Nacions. Espanya va...\nEspanya, cinquena en l’Europa Cup.\nLa selecció de Miki Oca es va imposar a Grècia (14-17) i va segellar a Torí el cinquè lloc de l’Europa Cup. Bea Ortíz, amb 8 gols, va ser triada la més valuosa del partit.\nEl Puigcerdà disputa la copa.\nEl CG Puigcerdà afronta amb moltes ganes i il·lusió la copa a Jaca. Aquest migdia (13 h) disputa la semifinal contra el Majadahonda amb la intenció de classificar-se per la final. L’altre semifinal...\nEl Puigcerdà i el Barça arriben amb il·lusió a les semifinals de copa\nHoquei gel. Els dos conjunts catalans les disputen demà i si guanyen al Majadahonda i al Txuri Urdin es podrien trobar en la final de diumenge\nRússia va doblar els casos de dopatge el 2018.\nL’agencia antidopatge russa (RUSADA) va detectar 146 casos de dopatge l’any passat, 2,5 vegades més que l’any 2017, segons va informar en un comunicat. L’any 2017 hi van haver 59 casos, tot i...\nGenís Grau, subcampió a l’iberoamericà.\nEl campió estatal en la distància esprint va ser sisè en la copa d’Europa a Huelva, que era també el campionat iberoamericà, en què va pujar al podi com a segon. La cursa en la distància olímpica...\nEl Securitas, primer líder\nJudo. El conjunt gironí encapçala la classificació de la lliga estatal, un cop disputada la primera de les tres jornades, amb 3-1 de balanç\nMedalles a l’Open de Primavera.\nL’or de Jordi Jofre en 1x, la plata de Manel Balastegui en 1x lleuger i el bronze de Margot Figueras en 1x juvenil femení són les medalles del CN Banyoles a la competició estatal disputada el cap...\nTítols catalans a Castellfollit de la Roca.\nAlbert Moreno i Anna Rovira van ser proclamats, en el 23è duatló de la Garrotxa, campions de Catalunya de l’especialitat. Arnau Turon (Nan Oliveras Team) i Gemma Díaz (Prat Triatló 1994) van ser...\nAri Sánchez i Ale Salazar no poden alçar el títol a Marbella\nEl Salt Gimnàstic Club va acabar quart en la segona jornada de la Lliga Iberdrola, disputada a Palma de Mallorca després que l’estrena fos al pavelló saltenc. El Xelska local va ser el primer i el...\nDebut còmode d’Ari-Salazar.\nEl primer partit en el World Padel Tour de la nova parella formada per la reusenca Ari Sánchez i la madrilenya Alejandra Salazar (2) es va saldar amb l’accés als quarts del Masters Marbella Open per...\nEl Securitas vol tornar al podi\nJudo. El club gironí, per cinquè any seguit en la màxima categoria estatal, va fer dues segones i una tercera places els primers anys


Escenaris climàtics amb alta resolució a Catalunya | Meteocat\nIniciDivulgacióPublicacionsMiscel·làniesEscenaris climàtics amb alta resolució a Catalunya\nEscenaris climàtics amb alta resolució a Catalunya\n— PUBLICADA EL 31/01/2013 —\nDurant els anys 2011 i 2012, una col·laboració entre el Servei Meteorològic de Catalunya (SMC) i el Barcelona Supercomputing Center – Centro Nacional de Supercomputación (BSC-CNS) ha permès desenvolupar el projecte ESCAT (Generació d”Escenaris Climàtics amb Alta Resolució per a Catalunya), i els resultats han complert el triple objectiu inicial:\ngenerar projeccions climàtiques de diferents variables meteorològiques a una resolució espacial de 10 km per a Catalunya;\navaluar la incertesa d’aquestes projeccions (especialment per a la temperatura i la precipitació);\nproporcionar informació adient a l’Oficina Catalana del Canvi Climàtic (OCCC) per a l’elaboració i seguiment de l’Estratègia Catalana d’Adaptació al Canvi Climàtic 2013-2020.\nAtès que en aquests tipus de projectes és necessari disposar d’un ampli ventall d’escenaris climàtics possibles, és indispensable disposar d”una gran potència de càlcul per poder fer, en un temps raonable, totes les simulacions a partir de les quals s’obtenen les diferents projeccions climàtiques. En el nostre cas, l’ús del superordinador Mare Nostrum (gestionat pel BSC-CNS) ha estat fonamental per obtenir els resultats de totes les simulacions amb un temps suficient per poder analitzar les projeccions i subministrar informació a l’OCCC. Només com a curiositat, per generar totes les simulacions del projecte ESCAT s’han utilitzat 1,62 milions d’hores de “cpu”, que si només s’hagués disposat d’una “cpu” (d’un únic ordinador) equivaldrien a un temps de 185 anys. En comptes d’aquests 185 anys de processament i càlcul informàtic, l’ús de 1280 processadors (“cpu”) en paral·lel del Mare Nostrum ha permès reduir el temps de càlcul a menys de tres mesos, generant un volum d’informació que ocupa uns 15 TB d’espai de disc.\nLa tècnica desenvolupada per obtenir els escenaris climàtics de Catalunya a una resolució de 10 km és l’anomenada regionalització dinàmica, en la qual es consideren els resultats proporcionats pels models de climàtics globals (amb una resolució de l’ordre del centenar de km) com a condicions inicials i de contorn per a les simulacions amb els models d’àrea limitada (que poden treballar a resolucions espacials molt més altes). Al projecte ESCAT s’ha treballat amb dues simulacions del model global ECHAM5-MPIOM (desenvolupat al Max-Planck Institut für Meteorologie d’Hamburg, i avaluat al quart informe de l’IPCC publicat l’any 2007) i amb el model d’àrea limitada WRF (desenvolupat als Estats Units i emprat arreu del món, també a l’SMC per donar suport a la predicció diària del temps). A més, per disposar d’un major ventall de possibles projeccions per al segle XXI, s’han executat les simulacions considerant tres possibles escenaris d’emissions a l’atmosfera de gasos amb efecte d’hivernacle: escenari A2 (sever), escenari A1B (intermedi) i escenari B1 (moderat).\nEl període analitzat amb totes les simulacions és 1971-2050, tenint en compte que el període 1971-2000 ha servit per verificar la metodologia (comparant els resultats de les simulacions amb les dades registrades a Catalunya) i és el període de referència per donar els resultats projectats per al període 2001-2050.\nEls principals resultats es poden consultar al document Resum executiu del projecte ESCAT, però tot seguit se n’esmenten alguns dels principals:\nAugment significatiu i robust de la temperatura mitjana anual a Catalunya durant el període 2001-2050 respecte del valor mitjà al període de referència 1971-2000, amb una tendència mitjana igual a 1,3°C en 50 anys.\nAquest augment de la temperatura mitjana anual a Catalunya segueix una relació directa amb la latitud i l’altitud, de manera que el màxim augment s’assoleix al Pirineu Occidental i el mínim s’obté al litoral sud.\nA escala estacional, en general s’assoliria la variació màxima de temperatura a l’estiu, mentre que la variació mínima seria a l’hivern.\nDurant les properes dècades hi hauria un augment de la probabilitat d’ocurrència dels mesos molt càlids i poca variació de la dels mesos molt freds. A més, per al mateix període es projecta un augment del nombre de nits tropicals (dies amb temperatura mínima superior a 20°C) i una disminució del nombre de dies de glaçada (dies amb temperatura mínima igual o inferior a 0°C).\nLes tendències projectades per a la precipitació mitjana anual presenten més incerteses, i depenen força de la simulació considerada i de la zona geogràfica. La tendència mitjana considerant totes les simulacions és -7,5% en 50 anys, però el rang de variació més probable és entre -10% i 5% en el mateix període temporal.\nMalgrat la incertesa comentada, es pot dir que la precipitació mitjana anual tendeix a disminuir a gran part del territori, especialment al Pirineu Occidental, però a zones del litoral podria arribar a augmentar, sobretot al litoral nord. A més, la variabilitat interanual de la precipitació durant el període 2001-2050 seria més elevada que la registrada durant 1971-2000, especialment a la zona Litoral – Prelitoral.\nExisteixen diferències a escala estacional segons l’escenari d’emissions considerat, però la majoria de simulacions proporcionen un augment de la precipitació a l’hivern (sobretot al litoral) i una disminució a la primavera. L’estiu i la tardor presenten més incertesa.\nComparant els valors extrems de la precipitació dels períodes 2011-2050 i 1971-2000, hi hauria un augment de la probabilitat de mesos secs i una disminució de la de mesos plujosos. Ara bé, estudiant el comportament de les precipitacions diàries màximes, es projecta a Catalunya un augment en la probabilitat d’episodis de precipitació extrema (superior als 200 mm en 24 hores), malgrat aquesta probabilitat continuaria essent baixa.\nL”anàlisi dels índexs climàtics relacionats amb la precipitació no mostra tendències molt clares, però es pot destacar un augment de la longitud màxima de la ratxa seca (LMRS, nombre màxim de dies consecutius en un any amb precipitació inferior a 1,0 mm).\nDisminució lleugera de la velocitat del vent mitjana anual durant el període 2001-2050 respecte del valor de 1971-2000. La tendència mitjana considerant totes les simulacions és -2,7% en 50 anys.\nA partir dels resultats del projecte ESCAT, és d”esperar que es produeixin impactes significatius en diversos àmbits del país, com una reducció dels recursos hídrics, de la cobertura de neu a l”hivern i del potencial de generació elèctrica d”origen eòlic, així com un augment del risc d’incendis forestals. Ara bé, és feina de tots entendre aquests possibles impactes i treballar per mitigar les seves conseqüències i per adaptar-nos-hi, si s”escau.


La Escocesa QUÈ ÉS? ▷ VÍDEO | betevé\nEnric Puig, director d'aquesta fàbrica de creació, explica quins veïns li agradaria tenir a les naus buides\ndimecres, 29 de gener del 2020, a les 11.33\nEnric Puig, director de la fàbrica de creació La Escocesa, creu que “hem d’intentar no emmirallar-nos en altres indrets” i, sobretot, “pensar quin és el nucli de necessitats del que està passant aquí, a casa nostra, de manera porosa amb el que està passant a la resta del món”. Puig, que destaca el caràcter propi que té el barri on són, explica quin paper li agradaria que tingués a la zona la fàbrica de creació que dirigeix:\n“M’encantaria que hi hagués tot un ecosistema que tingués a veure amb la creació, però també amb l’habitatge social, projectes socials, que fos centre entre la relació de la creació cultural i comunitària”.\nDavant dels murals que donen caràcter i color als exteriors de La Escocesa, el director reconeix que tenen “un problema, i és que no som un centre d’exhibició”, de manera que han de reblar esforços per veure “com generar formes de connexió amb el barri” a través dels projectes artístics dels seus residents. La Escocesa és un espai de residència per a gent que treballa en les arts visuals com ara Valentina Alvarado, que ha tingut taller abans en altres indrets i d’aquest destaca que sigui “assembleari” i tingui un “esperit comunitari que no està present en altres fàbriques de creació”.\nExplorar altres formes de veure-hi\nUna de les artistes residents a La Escocesa, Laura Arensburg, finalitza el projecte ‘Malvidentes’, originat quan va patir un despreniment de retina i va començar a plantejar-se què volia dir veure-hi bé. La Laura Sangrà s’afegeix a l’experiment artístic per aprendre una coreografia veient-hi només de forma perifèrica.\nLa Escocesa era una fàbrica de productes químics construïda el 1852 que servia a les fàbriques de teixits. Des de 1999 s’ha convertit en un espai de creació i un punt de trobada per a artistes i artesans de diferents disciplines. El 2007 un lobby immobiliari va intentar fer-hi oficines i pisos de luxe però l’Ajuntament va evitar-ho, i van fer-hi una injecció econòmica per recuperar els vestigis fabrils.Tradicionalment, la zona del Poblenou era considerada el Manchester català per totes les fàbriques que hi havia, i avui dia n’hi ha que volen que sigui el Brooklyn català, amb una gran aposta per l’art.\n— artista — memòria històrica — Provençals del Poblenou\nQuè en saps de Provençals del Poblenou?\nLes perifèries d’ara mateix


Valer Gisbert: "La idea és que les coses grans, com són les emocions, poden passar en un lloc petit" | Surtdecasa.cat\nL'escriptor d'Aldover guanya el XXXV Premi de Narrativa Ribera d'Ebre amb la novel·la '8.834 passes'\nUna gran narració èpica ubicada en indrets propers. Valer Gisbert (Aldover, 1978) ha guanyat el XXXV Premi de Narrativa Ribera d'Ebre amb la novel·la '8.834 passes' a partir de les històries dels seus avis, de llibretes trobades que escriuen fets quotidians de principis de segle. Un relat que beu de l'Odissea d'Homer, la poesia de Kavafis, però sobretot dels herois més senzills, la dels seus, d'Antònia i Joan, els seus iaios de Prat de Comte. Com diu ell mateix, aquesta petita-particular-gran Odissea que transcorre en la seva totalitat en un dels nuclis rurals més petits de Catalunya: Prat de Compte i les seves rodalies com Els Ports o la Fontcalda.\n- Quin és l'origen d'aquesta història?\nQuan mon iaio va fer 100 anys, el 2015, vaig pensar que aquest fet mereixia fer alguna cosa. Feia anys que no feia una novel·la, des del 'Vigilant d'horitzons', el 2007. Vaig començar a preguntar-los coses de com vivien a Prat de Compte en temps de postguerra, com treballaven l'hort, quant valia un carajillo. Anava entrevistant a mons iaios sense que ho sabessin. També a ma mare i les veïnes. Justament vaig trobar una llibreta del pare d'una veïna que va morir als anys 90.\n- Aquesta llibreta es converteix per tu en un tresor...\nSí. Aquell home ho escrivia tot. Dades molt del dia a dia del Prat de Compte del segle passat. Quan es va posar la primera bombeta. Quant valien els aliments.\n- A partir d'aquí, s'inicia la narració...\nAquests elements em serveixen de documentació però jo construeixo una història èpica. Perquè a mi m'agrada molt la mitologia nòrdica, la poesia de Kavafis, l'Odissea i l'Ilíada. M'agrada les sèries actuals també, en què l'acció és trepidant. Sóc un freakazo. Vaig agafar tot això, ho vaig posar un alambí gegant i va sortir aquest relat. Els passatges són reals, però està trenat al voltant d'un personatge mitològic, el Ciclop. Volia crear un personatge a partir de coses abstractes com la temor, l'odi, el fàstic. Tot l'obscur de l'ésser humà està representat en aquest personatge.\n- Com s'estructura el llibre?\nHe fet un homenatge a l'Odissea. El llibre té 24 capítols, com l'Odissea, que són 24 cants èpics. Cada capítol té un petit poema èpic que et resumeix tot el que llegiràs després.\n- El teu treball és una reinterpretació de la història des de les noves generacions. Què creus que aporta el teu estil?\nCrec que hi havia relats més costumistes sobre la història recent. Jo volia construir una història de terror, passió, assassinats. També té la voluntat de trobar certes explicacions, construir mitologies. Intento explicar el perquè d'un santuari com el de la Fontcalda. Tenim una terra magnífica per crear mites. Donar explicacions a les coses. Com per exemple, per què una roca té forma de la dama dels Ports.\nM'agrada portar el thriller, el misticisme i la passió al relat. Sobretot busco que hi hagi emoció. Sóc addicte a l'emoció. L'he de sentir. Encara que sigui arriscat, sento que ho he de fer. Si no, marrameu. És com una espècie de jo-salvatge que necessita sortir.\n- No et fa falta viatjar per viure aventures?\nLa veritat és que després d'escriure una novel·la, acabo exhaust. Ho necessito. El teatre i l'escriptura em permeten explotar les emocions que tinc i engrandir la vida. De fet, quan fa molts dies que no tinc activitat emocional o d'art necessito aquella espurna.\n- D'on ve el títol de '8.834 passes'?\nEl vaig trobar diferent. Em va atraure. Resulta que mon iaio quan era petit, va viure tot el procés de la construcció del ferrocarril de la Vall de Safán, el que ara és la Via Verda. De menut, ell anava a portar càntirs d'aigua als treballadors. De Prat de Compte a la Fontcalda. Li agradava contar les passes. Després va passar la Guerra i quan va tornar al poble es va fer carter i cada dia, a les 5 de la matinada, sortia de casa i anava cap a la Fontcalda contant també les passes. Teníem una finca als peus del Port, on ell hi penjava les espardenyes. Cada parell de sabates era una història del passat. Així que tot plegat em suggeria fer alguna cosa amb les passes.\n- Quin títol posaries a les teves passes?\nJo cada dia poso el reset i arranco de nou. La vida sempre em sorprèn. I vull que em sorprengui. Crec que per viure ens hem de llençar de la moto. Intento no planificar. Manen elles, les emocions.\n- Ha canviat el teu punt de vista com a novel·lista?\nAl principi era més de veure coses grandiloqüents, em flipava bastant. Ara volia agafar més els detallets. Volia muntar una odissea èpica en un espai reduït. De fet, Prat de Compte és un dels espais més reduïts de Catalunya. La idea era que les coses grans, com són les emocions, poden passar en un lloc petit. Pel que fa a l'estil, abans utilitzava paraules més poètiques, i ara, cada cop vaig més cap a la senzillesa. Perquè en les coses senzilles hi ha molta informació. Com som d'una altra generació no sabem que són les unces, o els traginers que transportaven garbes de blat, o que abans es pagava per terròs de sucre.\n- Quina diferència trobes entre crear textos per teatre i la narrativa?\nSón dues coses molt semblants i molt diferents, a la vegada. En la narrativa, estic jo i el meu univers. Acabo exhaust, com si fes una neteja molt animal de dins. Més espiritual. El teatre, m'aviva tots els sentits. És com un estat més físic, més de trempera. És com si et peguessin un cop de puny més directe. A més, els actors i les actrius completen la teva creació, és un treball col·lectiu.


BORIS HOPPEK – Milestone Project\nBORIS HOPPEK. 2014\nNascut a Alemanya, però establert a Barcelona des de fa molts anys, Boris Hoppek va iniciar la seva carrera en el grafiti i l’art urbà l’any 1989. Va ser un personatge central en la Barcelona de principi de la dècada passada, quan la permissivitat governamental va convertir la capital catalana en la meca de l’art urbà i artistes de tot el planeta hi acudien per experimentar als seus carrers amb la forma i el color. Una Barcelona que avui resulta mítica, gairebé una dècada després que entrés en vigor l’ordenança cívica de fort component repressor que va convertir el gris en l’únic color oficial de la ciutat.\nHoppek ha visitat Girona tres vegades. A més de deixar murals al carrer Sant Antoni, 1, de Salt (2012) i al carrer Bonastruc de Porta (2014), també va produir diverses peces efímeres i performàtiques. Entre aquests experiments hi ha les obres més interessants, com la majestuosa Big Black Ball (2012), en la qual un immens globus negre informe avança pels carrerons medievals de la ciutat. Es pot gaudir de la performance al canal de Vimeo de l’artista.