Intervenció de: Vincent | 03-01-2012\nVolia pintar el seu darrer retrat, en el llit de mort. Havia de d’apressar-se abans no vinguessin els de la funerària i se l’enduguessin com si fos un paquet a transportar, sense ni pensar que pocs minuts abans en aquell cos hi bategava la vida.\nLa mare, fins i tot morta era bella. Tenia els ulls oberts, d’un color blau que irremeiablement captivaven a tot aquell que els mirava. Volia aconseguir que els seus ulls traspassessin el més enllà, que fossin un pont entre la vida i l’absència. Llum, molta llum en les ninetes que esguardaven tranquil•les el pas del temps. Les mans blanquíssimes creuades en un gest de rendició, de submissió inapel•lable. El rostre menys pàl•lid, com si la sang encara hi corres per les venes.\nTrucaren a la porta. Sentia parlar les veus llunyanes mentre no deixava anar el pinzell. El temps que la seva musa podia dedicar-li era minso. Però almenys, volia aconseguir un esborrany de tot allò que havia de mostrar el quadre. El darrer regal pòstum que podia oferir-li ara que el temps s’havia aturat en aquell instant. La vida és una pulsió en totes les seves expressions. S’ha d’aprofitar fins l’últim alè, abans que la mort no arribi i s’endugui tot allò que estimem.\nTot de cop, va deixar les pintures i va contemplar el cos inert de la seva mare. Ella, que el va infantar una nit d’hivern. La seva arrel primigènia, l’origen de tot romania inert en un llit de llençols blancs. Adéu cos de dona, carn en la carn, vida i batec. Un calfred li posseí l’espinada. Aleshores, va comprendre que mai no acabaria el quadre.\nVivíssim (fora de concurs)\ngypsy | 30/12/2011 a les 01:54\nOstres gypsy!! et felicito, és magnífic aquest relat que has fet fora de concurs -quines paraules!! m'encanta!!- enhorabona guapa!!...n+\nMarc Freixas | 30/12/2011 a les 13:04\nper cert gypsy, m'has enviat es teves dades tu ja? si és així no pateixis perquè ho tinc apuntat, però si no ho és llavors m'has de respondre el mail que vaig fer, d'acord? gràcies!!...n+\nMarc Freixas | 30/12/2011 a les 13:06\nEll, que la preferia rossa\nXvI | 31/12/2011 a les 01:36\nEl temps corria en contra de tots. Els segons es precipitaven com gotes d’una pluja tropical, mullant-ho tot d’una confusió espessa. No obstant, aquella confusió havia estat la seva millor aliada. «On cony vas amb els seus òrgans!» va pensar. Es sentia terriblement ridícul, corrent pel passadís amb el recipient metàl•lic a les mans i les visceres blavoses que contenia saltant a l’interior al ritme de les seves passes clandestines. «On cony vas amb els seus òrgans!» insistia la veu més severa de la seva consciència.\nSempre havia estat un paio gris que passava desapercebut. Sempre havia estat aquell de qui ningú recorda el nom, ni reconeix els mèrits, ni té en ment quan obre l’agenda per preparar una llista de convidats. Potser per això ella l’apreciava, atrapada en el seu món fastuós ple d’hipocresia i traïció. I ell? Ell per què l’apreciava? No era una qüestió sexual, ni passional, ni platònica. Era pura i simple estima, com la que hi ha entre dos nens de sis anys.\nPer això ara corria amb les seves visceres a les mans rebotant en un xof mortificador contra les restes de sang de la freda safata platejada. Amb els ulls desorbitats imaginant una escena terrorífica on algú l’aturava i li preguntava «on cony vas amb això?» i la seva ineficaç resposta es perdia per la seva gola a mig camí de la sortida, amb els genolls tremolosos maldant per sostenir-lo i la suor freda amarant el seu mediocre anonimat.\nNo tindria resposta si l’interceptaven. No hi hauria cap sortida airosa. Cap mà amiga que el salvés. L’acte reflex esdevindria delicte i la seva vida no tindria millor futur que aquelles entranyes. Va accelerar el pas multiplicant-se el xof-xof torturador. El passadís semblava allargar-se, prolongar-se fins l’infinit en una successió de portes amenaçadores a banda i banda de les que podia sortir, en qualsevol moment, un agent inoportú o un metge estúpidament despistat que dibuixaria una gran o amb els llavis abans de bufetejar-li la pregunta; «on cony creus que vas?»\nI no ho sabia. No tenia la menor idea d’on coi anava. Només volia trobar la sortida. La porta que amagava la matinada freda al seu darrera. Obrir-la i diluir-se entre les ombres furtives de la nit. Asserenar-se i recuperar la seva gris calma. Per aconseguir-ho, havia de deixar enrere l’espai de temps comprès entre el moment en què va decidir fugir amb aquell recipient incriminatori i el feliç instant que arribaria al seu cotxe. Un espai de temps caòtic i desorganitzat. Mancat de tota planificació. Una opció a la desesperada.\nUna obligació moral envers la seva amiga. No podia deixar que embrutessin el seu nom. No més del que ja ho farien. Però tampoc podia enfrontar-se a totes les forces implicades. Ni tant sols estava segur de quines eren. Només les endevinava disperses entre els fets frenètics de la nit: La serventa i el psiquiatra declarant davant la policia tots els problemes i pressions a què estava sotmesa ella. El sergent de policia que havia respost a la trucada repetint, de manera infructuosa, que allò no era un suïcidi, que era un assassinat. El porter que afirmava que l’ambulància ja era aparcada davant de l’apartament d’ella cinc hores abans no es va donar el crit d’alarma; i que quan en van sortir els infermers els acompanyaven uns misteriosos homes. Aquell forense que negava cap evidència de Nembutal al seu estómac i aquella veu familiar que insistia que calia repetir les anàlisis fins que confirmessin que havia estat un suïcidi per sobredosi.\nPer això havia estat tot tan precipitat. No havia tingut temps de dissenyar cap estratègia. Només una imperiosa aposta a tot o res. Tan sols una esperpèntica oportunitat de protegir la seva amiga quan el sergent el va enviar a recollir l’informe provisional de l’autòpsia, i una reacció impulsiva en veure-la estesa amb aquella cruel etiqueta amb el número 81828 que li havien lligat al dit del peu. Llavors l’havia empès la determinació a evitar que manipulessin els òrgans per falsejar els resultats. Havia agafat la safata i s’havia trobat, de sobte, fugint furtivament. El sergent Clemmons era obstinat, però ja estava rebent pressions des de dalt. La seva insistència a parlar d’un assassinat només aconseguiria que el retiressin del cas i el traslladessin a un forat des del que no pogués molestar.\nSense els òrgans de la Marilyn, però, confiava que les incongruències del cas, tard o d’hora, cridarien l’atenció d’algú.\nI es faria justícia.\nSom uns babaus\nGalzeran (homefosc) | 02/01/2012 a les 18:46\nEm diràs que sóc un babau, i ja veus, no podré ni contestar-te malament, tot i que en tenim costum diari. Però, avui no en tinc ganes, no faràs que la pluja que no deixa de caure m’espatlli aquest moment. Feia cinc anys que ens mortificava amb els seus esgarips, ho recordes?\nCada nit, després de sopar, i abans de fer l’amor com dos cadells, a la nostra edat! Ell s’encarregava de posar-nos en el nostre lloc, ningú més ho hauria aconseguit amb tant d’èxit. Algun cop m’he demanat si les nostres trifulgues eren per provocar aquell xiscle de l’animal que ens obligava a aturar els nostres crits, les nostres esbroncades. Ja ho diuen; de l’amor a l’odi... però això és massa evident, i senzill, no puc pensar que una cosa tan simple ompli els meus pensaments en aquest moment de dol, per què ell es mereix un funeral com qualsevol altre membre de la nostra tronada família, fills, germans, oncles inclosos. Tots tenim el costum de fer-ne un gra de més en les nostres discussions, per sort, en les baralles familiars multitudinàries, ningú l’escoltava. No imagino una resposta familiar en grup com la que tenim tu i jo quan estem sols, quan estàvem sols amb ell, que ens tornava a la realitat que més ens endolcia els capvespres. Sort d’ell. I quin millor lloc per descansar en pau que aquesta caixeta metàl•lica, i al peu de la nostra alzina centenària.\nBé, ara haurem de comprar un company nou per la perica, que s’ha quedat soltera. Aquesta no fa mai esgarips, sempre he cregut que era muda, però el veterinari diu que no, que ja xerrava la seva parella pels dos. A saber què feien ells, mentre nosaltres rodolàvem engrescats i suats pel sofà.\nSom uns babaus (aquí aquí!!)\nGalzeran (homefosc) | 02/01/2012 a les 18:58\nCada nit, després de sopar, i abans de fer l’amor com dos cadells, a la nostra edat! Ell s’encarregava de posar-nos en el nostre lloc, ningú més ho hauria aconseguit amb tant d’èxit. Algun cop m’he demanat si les nostres trifulgues eren per provocar aquell xiscle de l’animal que ens obligava a aturar els nostres crits, les nostres esbroncades, tot i que mai ens fèiem sang. Ja ho diuen; de l’amor a l’odi... però això és massa evident, i senzill, no puc deixar que una cosa tan simple ompli els meus pensaments en aquest moment de dol, per què ell es mereix un funeral com qualsevol altre membre de la nostra tronada família, fills, germans, oncles inclosos. Tots tenim el costum de fer-ne un gra de més en les nostres discussions, per sort, en les baralles familiars multitudinàries, ningú l’escoltava. No imagino una resposta familiar en grup com la que tenim tu i jo quan estem sols, quan estàvem sols amb ell, que ens tornava a la realitat que més ens endolcia els capvespres. Sort d’ell. I quin millor lloc per descansar en pau que aquesta caixeta metàl•lica, i al peu de la nostra alzina centenària.\nBé, ara haurem de comprar un company nou per la perica, que s’ha quedat soltera, i haurà de ser blau, com el difunt, ens ho va dir l’ocellaire, “Quan un dels dos mori, comprin el nou del mateix color”.\nAra no sé si patir per la nostra relació matrimonial, aquesta perica mai no parla, sempre he cregut que era muda, però el veterinari diu que no, que no li calia, que ja xerrava la seva parella pels dos. A saber què feien ells, mentre nosaltres rodolàvem engrescats i suats pel sofà.\nFilalici | 02/01/2012 a les 22:08\nNota per al jutge\nFilalici | 02/01/2012 a les 22:11\nFora de concurs! He oblidat les paraules clau. De fet, aquest relat l'he escrit pel concurs d'ARC a la ràdio, però com que la temàtica podia encaixar he pensat en enviar-lo també aquí. Si tinc temps, l'adaptaré abans del final del termini.\nVincent | 03/01/2012 a les 16:01\nCarn en la carn (Aquí)\nVincent | 03/01/2012 a les 16:03\nVolia pintar el seu darrer retrat, en el llit de mort. Havia d’apressar-se abans no vinguessin els de la funerària i se l’enduguessin com si fos un paquet a transportar, sense ni pensar que pocs minuts abans en aquell cos hi bategava la vida.\nLa inspiració de l'artista\nFrèdia | 03/01/2012 a les 23:55\nA Sophie Jacobs, la vaig conèixer a la presentació de la novel·la d’en Dick, un escriptor d’imaginació vívida, però amb idees força confuses sobre l’existència. Per a ell, el fi justificava els mitjans. Els mitjans anaven dels ansiolítics a les amfetamines depenent de si calia estimular la inspiració o assossegar el corcó que li rosegava les vísceres, i el fi sempre era un nou best seller.\nEm va sobtar que, després d’anys de tractar-lo, en Dick a penes m’hagués parlat de la Sophie, tan com li agradava parlar de les dones de la seva vida. De fet s’envania de les conquestes, les esbombava als quatre vents. La Sophie i ell acabaven de casar-se i de fer testament, un en favor de l’altre. Ella em va semblar una dona molt atractiva, d’aparença vulnerable, amb la mirada d’un blau de mar profund que convidava permanentment a la capbussada. Una part de mi es va sentir irresistiblement atreta per aquella dona. L’altra, la que corresponia al psiquiatra i psicoanalista experimentat, em deia que no era gens de fiar. l és que resultava molt sospitós que hagués estat embolicada amb l’editor d’en Dick i que l’editor hagués mort sobtadament convertint-la en milionària. Per això vaig voler descobrir qui era en realitat aquella dona que deia sentir-se arran de l’abisme.\nI vet aquí que, contravenint tota ètica, vaig acceptar-la com a pacient. I, sense adonar-me’n, em vaig avenir a formar part d’un triangle, isòsceles per a més dades. Vaig estimar la Sophie sense concedir-me cap treva, fins que un dia, mentre érem junts, l’avisaren que havien atacat en Dick. Havien trobat l’escriptor enmig d’un basal de sang i no havia estat possible salvar-li la vida.\nJo vaig tenir un esglai. Són molts anys d’experiència, molts anys d’estudiar conductes atípiques i malalties de l’ànima. I per fi hi veia clar: ella no era innocent. Jo era la seva coartada. Més encara: era la propera víctima. M’havia enganyat, però no se sortiria amb la seva, no ho podia permetre. Vaig agafar un coixí i el vaig prémer amb força contra el seu rostre fins que va restar immòbil, amb els ulls desorbitats i una ganyota desagradable.\nEm van acusar d’homicidi premeditat. I em vaig quedar perplex en constatar durant el judici que en Dick era viu. «Entengui-ho, doctor, un escriptor necessita al·licients per fer creïbles les seves històries», em va dir. I sincerament no sé què em va doldre més si haver mort la Sophie per convertir en Dick en milionari o resultar tan previsible.\nRE: La inspiració de l'artista\nFrèdia | 04/01/2012 a les 00:02\nOn diu basal ha de dir bassal.\nÉs que una mica més i em converteixo en carbassa a mig penjar el relat...\nLa dansa de la tija (1 comentaris)\nEl «manetes» no vol soroll (200 lectures)\nUn os a l'esquena (191 lectures)\nUna llum esmorteïda (185 lectures)\nEL VETERINARI (178 lectures)\nCrepuscle (169 lectures)\nEL TERRAT (167 lectures)\nCollita (154 lectures)\nEl teulat (142 lectures)\nEL POU (126 lectures)


novembre | 2007 | Un altre país | Pàgina 2\nPublicat el 19 de novembre de 2007 per marieta\nPublicat dins de del lado de allá...\t| Deixa un comentari\nPublicat el 18 de novembre de 2007 per marieta\nPublicat el 17 de novembre de 2007 per marieta\nPublicat el 16 de novembre de 2007 per marieta\nEls divendres cançoneta, hui aquesta cançó preciosa de Francesco De Gregori, La storia siamo noi. Com sempre, a vull llegir la resta hi ha la lletra\nPublicat dins de música\t| 1 resposta\nEL TRIANGLE NEGRE\nPublicat el 15 de novembre de 2007 per marieta\nRebo, signe, traduïsc i publique el següent manifest. És molt llarg però crec que paga la pena. L’original en italià ací, ací i ací.\nViolència, propaganda i deportació. Un manifest d?escriptors, artistes i intel·lectuals contra la violència sobre els gitanos (rom*), els romanesos i les dones.\nLa història recent d?aquest país és un seguit de campanyes d?alarma, cada vegada més pròximes entre elles i més escandaloses. Les campanyes sonen com martells, les paraules dels demagogs fan incendis, una nació amb els nervis a flor de pell respon a cada estímul creant ?emergències? i assenyalant anyells expiatoris.\nUna dona ha estat violada i assassinada a Roma. L?assassí és, segur, un home, potser un romanès. Romanesa és la dona que, ajaient-se enmig del carrer per aturar un autobús que no frenava, ha tractat de salvar aquella vida. El crim odiós sacseja Itàlia, el gest d?altruisme s?esborra.\nEl dia abans, sempre a Roma, una dona romanesa va ser violada i apallissada fins quasi la mort per un home. Dues víctimes amb la igual dignitat? No: de la segona no se sap res, res es va publicar als diaris; de la primera s?ha de saber que és italiana, i que l?assassí no és un home, sinó un romanès o un rom.\nTres dies després, sempre a Roma, squadristi encaputxats ataquen amb pals de ferro i ganivets a uns romanesos a l?eixida d?un supermercat, ferint-ne a quatre. Cap cronista al costat del llit d?aquells ferits, que romanen sense nom, sense història, sense humanitat. De les seues condicions, res més en sabem.\nI després? Odi i sospita alimenten generalitzacions: tots els romanesos són rom, tots els rom són lladres i assassins, tos els lladres i els assassins han de ser expulsats d?Itàlia. Polítics vells i nous, de dretes i d?esquerres juguen a veure qui crida més fort, denunciant l?emergència. Emergència que, mirant les dades del Rapporto sulla criminalità (1993-2006), no existeix: assassinats i delictes són, avui, als nivells més baixos dels darrers vint anys, mentre creixen els crims comesos entre les parets domèstiques o per raons ?passionals?. Les dades diuen que un assassinat de cada quatre es comet a casa; set voltes sobre deu la víctima és una dona; més d?un terç de les dones entre 16 i 70 anys han patit violències físiques o sexuals en la pròpia vida, i el responsable d?agressió física o violació és, set voltes sobre deu el marit o el company: la família mata més que la màfia, els carrers són, sovint, menys a risc-violació que el propi dormitori. L’estiu del 2006, quan Hina, una jove paquistanesa va morir degollada pel pare i els parents, polítics i mitjans de comunicació es van dedicar a fer paral·lelismes entre cultures. Afirmaven que aquella occidental, i italiana en particular, havia feliçment evolucionat pel que fa als drets de les dones. Fals: la violència contra les dones no és un vestigi bestial de cultures alienes, creix i floreix en la nostra, cada dia, en la construcció i en la multiplicació d’un model femení que privilegia l’aspecte físic i la disponibilitat sexual venent-ho com una conquesta. En canvi, com testimonia el recent informe del World Economic Forum on Gender Gap, pel que fa a l’igualtat femenina al treball, en la salut, en les expectatives de vida i en la influència política, Itàlia és al lloc 84. Última de La Unió Europea. Romania és al lloc 47. Si els fets són aquests, què està passant?\nPassa que és més fàcil agitar un espantaocells col·lectiu (hui els romanesos, ahir els musulmans, abans encara els albanesos) en lloc de comprometre’s amb les veritables causes del pànic i de la inseguretat social causats pels processos de globalització.\nPassa que és més fàcil, i paga abans i millor a nivell de consens visceral, cridar al llop i demanar expulsions, que aplicar les directives europees (com la 43/2000) sobre el dret a l’assistència sanitària, al treball i a la casa dels emigrants; que és més fàcil enviar les excavadores a privar a éssers humans de la pròpia mísera casa, que anar als llocs de treball per combatre el treball il·legal.\nPassa que sota la catifa de l’equació romanesos-delinqüència s’amaga la pols de l’explotació ferotge del poble romanès. Explotació a les obres, on cada dia un obrer romanès és víctima d’un homicidi blanc**. Explotació pels carrers, on trenta mil dones romaneses obligades a prostituir-se, la meitat menors, son cedides per la criminalitat organitzada a italianíssims clients (cada any nou milions d’homes italians compren sexe a esclaves estrangeres, forma de violència sexual que és davant els ulls de tothom però pocs volen veure). Explotació a Romania, on empresaris italians -després d’haver "deslocalitzat" i creat atur a Itàlia- paguen salaris de fam als treballadors.\nPassa que massa ministres, alcaldes i joglars convertits en cabdills juguen a aprenents de bruixot per tenir un quart d’hora de popularitat. No es demanen què passarà demà, quan els odis deixats sobre el terreny continuaran fermentant, emmetzinant les arrels de la nostra convivència i fent pessigolles al microfeixisme que hi ha dintre de nosaltres i ens fa desitjar el poder i admirar els potents. Un microfeixisme que s’expressa amb paraules i gestos rancuniosos, mentre ja se senten, no massa lluny, el soroll de botes militars i la veu de les armes de foc.\nPassa que s’està experimentant la construcció de l’enemic absolut, com amb els jueus i gitanos sota el nazi-feixisme, com amb els armenis a Turquia el 1915, com amb els serbis, croats i bosnians, recíprocament, a l’ex-Iugoslàvia als anys 90s, en nom d’una política que promet seguretat a canvi de renunciar als principis de llibertat, dignitat i civilització; que fa indistingibles responsabilitats individuals i col·lectives, efectes i causes, mals i remeis; que invoca al govern homes forts i demana als ciutadans que es facen súbdits obedients. Només falta que algú traga de les angorfes de la intolerància el triangle negre dels asocials, la marca de la infàmia que els nazis aplicaven als vestits dels gitanos.\nI no sembla altre que l’última etapa, per ara, d’una llarga guerra contra els pobres.\nDe front a tot això no podem romandre indiferents. No ens pertanyen el silenci, la renúncia al dret de crítica, la cessió de la intel·ligència i de la raó.\nCrims individuals no justifiquen càstigs col·lectius.\nÉsser romanès o rom no és una forma de "complicitat moral"\nNo existeixen races, i molt menys races culpables o innocents.\nCap poble és il·legal.\n*Rom és com es diu en italià als gitanos (que ací venen de l’Est d’Europa) he deixat la paraula tal qual a la traducció perquè, ací, sovint es confon rom amb romanès.\n**Morte bianca és com es diuen en italià les morts per accident de treball.\nFa uns mesos vaig conèixer a un sopar a casa d’amics un senyor d’uns 60 anys de qui no recorde el nom. Vam estar parlant una bona estona i ell ens explicava que sempre es mou per Roma caminant, es fa caminades llargíssimes. Em va explicar una història: ell va arribar a Roma, amb la seua família, al final dels anys 40, des d’un poblet de la Campània. Quan van arribar ell tenia 9 anys i li van trobar una faena, era el garzone di bottega d’una botiga de queviures del centre. La seua faena consistia en acompanyar a les senyores a casa carregant amb la compra o, molt sovint, repartir les comandes per la ciutat. En donar-li la faena li van demanar si sabia anar en bicicleta i ell, òbviament, va dir que sí, tot i que no era cert. En sabia anar molt poquet i, a més, li feia molta por el trànsit de Roma. Com que tenia por de perdre la faena, cada volta que li donaven una comanda agarrava la bicicleta, la lligava darrere el cantó de la botiga i començava a córrer amb els paquets, havia descobert que havia de córrer molt si volia que no el descobriren.\nNo sé perquè, però pense sovint en eixe xiquet de 9 anys corrent amunt i avall per Roma carregat de paquets.\nAl magatzem de ultramarinos y salazones baix de casa ma mare, a Castelló, en tenien una com la de la foto que quan era xicoteta m’encantava.\nPS: Avui pot ser que en la votació dels Pressupostos al Senat caiga el govern de Prodi.\nPublicat el 14 de novembre de 2007 per marieta\nHui, postaleta romana. Que Roma està plena de gats ho sap tothom, les botigues de souvenirs estan plenes de postals i calendaris amb gats dormint als monuments.\nA tots els barris de Roma hi ha una gattara, es tracta d’una figura llegendària i històrica que fa part del teixit urbà de la ciutat, la literatura i la cançó popular romana en són plenes. La gattara és la persona (normalment són dones, al meu barri tenim un gattaro, un senyor gran, sempre molt mudat) que s’ocupa dels gats vagabunds de la ciutat. Roma no només està plena de gats, també està plena de platerets amb pinso i llet.\nA Roma hi ha vora 150000 gats vivint al carrer, en 4000 colònies, segons el darrer cens de l’Ufficio per i diritti degli animali de l’Ajuntament. Una llei regional estableix que un grup de més de 5 gats constitueix una colònia en l’habitat urbà, i les colònies estan protegides per la llei. La llei reconeix al gat el dret al territori i formula una prohibició expressa de traslladar-lo del seu habitat, entenent per habitat el lloc on els gats troben habitualment refugi, menjar i protecció (estic traduint literalment). El servei de recollida d’escombraries no retira els platerets i el servei veterinari de l’Ajuntament esterilitza els gats i dóna assistència sanitària quan cal. Ara les gattare de tota la vida es diuen ecogattare, l’Ajuntament ha publicat un decàleg amb instruccions com ara portar el menjar a hores fixes, preocupar-se que hi haja sempre aigua i, sobretot, registrar la colònia a l’Ajuntament per tal que la llei la protegisca. La llei, a més, reconeix a les gattare un paper públic d’utilitat social. Així, els que fins a la promulgació de la llei eren "gats sense amo" ara són "gats de la col·lectivitat" o, com diu la gent, els gats de l’alcalde.\nLes colònies més conegudes i més turístiques són la de Torre Argentina, a les ruïnes més antigues de la ciutat, la de la Piramide Cestia, formada pels gats que viuen al Cimitero degli inglesi i la del Coliseu, on viuen més de 200 gats (censats).\nBaix de casa, cap a les 9 del matí comencen a eixir gats de tot arreu, saben l’horari del gattaro i l’esperen, al lloc on els dóna de menjar, una estoneta abans que ell arribe.\nPublicat dins de llocs\t| 1 resposta\nPublicat el 10 de novembre de 2007 per marieta\nPublicat el 9 de novembre de 2007 per marieta\nAquesta cançó de Vinicio Capossela m’encanta, hui a Roma plou, plou com m’agrada a mi, fluixet i seguidet…i estic mústia…\nA vull llegir la resta….està la lletra\nSotto un cielo di nebbia\nche cielo non e’\ne’ un altro giorno insicuro\nche io passo con te\nE ci troviamo qua\ntra lampioni e vetrine\ntra pezzi di scarpe liquori e cucine\nE’ stato forse per noia\no per mancanza di vino\nsiamo usciti di casa\ne andati incontro al destino\nfatto di punch e giornale\ndi risate spremute\ne di parole taciute\ne non ci succede\nad aspettare la sera\ne se mi guardi\nvanno incontro alla strada\nsui motori e le luci\nbrilla altera la luna\ne non parliamo di niente\nin questa scura pianura\nL’auto va dolcemente\ndentro la notte piu’ scura\nad aspettare la sera…


El Replà obre el termini d'inscripció per a cursos de teatre a la Seu d'Urgell — RàdioSeu 107.2 FM: notícies de La Seu d'Urgell, l'Alt Urgell i el Pirineu\nSou a: Inici / Notícies / El Replà obre el termini d'inscripció per a cursos de teatre a la Seu d'Urgell\nEl Replà obre el termini d'inscripció per a cursos de teatre a la Seu d'Urgell\nLa proposta formativa s'adreça a persones de tots els nivells i edats Les classes es faran tots els dilluns i dimecres a l'Alberg La Valira\nLa plataforma artística de recent creació a la Seu d'Urgell El Replà.arts escèniques ha obert el termini d'inscripcions per participar en la seva primera activitat des que es va constituir. Es tracta de cursos de teatre per a infants, joves i adults, adreçats a persones de tots els nivells (a partir de 7 anys).\nLa proposta formativa començarà el 28 de novembre i finalitzarà el 27 de juny. L'objectiu de la iniciativa és "complementar el ventall d'activitats culturals a La Seu i comarca i donar sortida a una de les disciplines artístiques amb més possibilitats a la ciutat".\nActors i professors professionals faran les classes tots els dilluns i dimecres a l'Alberg la Valira. Segons indiquen els promotors, "es vol potenciar l'aprenentatge i, alhora, facilitar que els aficionats es familiaritzin amb el teatre, tot divertint-se". Com a complement pedagògic el curs té previst aprofitar alguna de les festivitats de la ciutat per fer el muntatge d'un espectacle obert al públic. "D'aquesta manera es mostrarà el treball fet i els participants tindran l'oportunitat d'experimentar què se sent sobre un escenari real", remarquen.\nLes inscripcions poden formalitzar-se al Telecentre de la Seu (al carrer Capdevila, 29, 3a planta) de dilluns a divendres, de 12 a 14 hores i de 18 a 20 hores. El termini finalitza el dia 25.\nEls preus dels cursos s'han establert en base a les tarifes de les escoles municipals per fer-los més assequibles (infants: 35 euros al mes; joves, 45 euros al mes; adults, 50 euros al mes). El cost de la matrícula serà de 35 euros. Els horaris també s'han programat tenint en compte l'edat dels assistents (infants, de 18 a 19 hores; joves, de 19:15 a 20:45 hores; i adults, de 21 a 23 hores).\nEL REPLÀ.arts escèniques ofereix més informació al telèfon 699300683, a través delï€ Facebook: www.facebook.com/elrepla.artsesceniques o bé a través del correu electrònic: elrepla.artsesceniques@gmail.com


Vi negre 1780 Castell del Remei - Vins i Somriures de BO de Shalom\n> Vins online>Vins per Varietat>Tempranillo>Vi negre 1780 Castell del Remei\nVarietat Cabernet Sauvignon\nInformació sobre Vi negre 1780 Castell del Remei\n1780 de Castell del Remei\nTipus: vi negre de criança\nVarietats: Cabernet Sauvignon, Tempranillo i Garnatxa.\nPertanyent a la família Cusiné, el celler Castell del Remei és un dels més importants de la denominació de Costers del Segre. Situat a la comarca de la Noguera, gestiona un total de 140 hectàrees, 70 de les quals són pròpies, i posseeix moltes varietats de vinya francesa. 1780 és un dels seus vins més prestigiosos.\nEl vi 1780 envelleix durant 15 mesos en barriques de roure francès i americà. Passa un mínim de 24 mesos en ampolla abans de la seva comercialització.\nTé un intens color cirera amb rivets morats i una aroma expressiva i elegant, amb notes de fruita balsàmica i minerals sobre un fons especiat. En boca és agradable, amb tanins durs integrats i amb bona acidesa. Té un regust persistent, llaminer.\nÉs preferible decantar-ho abans de servir i consumir-ho a una temperatura d'entre 16 i 18 ºC. Perfecte per acompanyar carns a la graella o estofades, formatges i pastes.\nEls raïms es maceren a temperatura controlada. Posteriorment, el most fermenta a una temperatura d'entre 22 i 26ºC per després passar al procés de criança.\nL'any 2008, 1780 va rebre una puntuació de 90 per “The Wine Advocate”, de Robert Parker. El següent any, la puntuació va pujar a 92.\nLot de nadal 19\nPot de music...\nPot de músic...\nVi negre GEOL\nVi Negre Viña Alberdi...\nVi negre Sospechoso


Els grecs - L'ESBOTZADA: Estudi del nostre poble, l'Escala\nGeografia física >\n1.- Situació, extensió i límits\n3.- Costa >\n4.- Clima >\nGeografia humana >\nEl comtat d'Empúries\nFundació de l'Escala\nFesta de l'Anxova\nSetmana Santa: Via Crucis\nAplecs de sardanes >\nFesta Homenatge a la Vellesa\nEl mar >\nEl poble >\nVídeos Racons litoral\nVídeos per mar\nVídeos, altres temes\nEN PROCÉS DE REVISIÓ...\nCONEIXEMENT DEL MEDI SOCIAL – UNITAT: LA HISTÒRIA\nTEMA: ELS GRECS \nLA MEDITERRÀNIA Des de temps remots, diferents pobles de la Mediterrània oriental varen navegar cap a les costes occidentals a fi de mantenir-hi relacions comercials, d´obtenir-hi matèries primeres, principalment metalls, o bé per instal.lar-hi nuclis de població.\n1.- MAPA: Pinta de blau la Mar Mediterrània i de vermell la costa catalana i les costes de la Mediterrània oriental.\nEls primers grecs que van irrumpir en la Mediterrània occidental i varen iniciar un procés de colonització amb creació de ciutats, van ser els foceus. Procedien de Focea, una ciutat situada a l´actual costa turca. Eren un poble avesat a la navegació.\nACTIVITATS 1.- Quins habitants es van trobar els grecs a Empúries ?\n2.- MAPA: Esbrina on està situada Focea i pinta un cercle vermell:\nEls grecs, en la seva expansió cap a la Mediterrània occidental, van fundar les colònies de Alàlia (Alèria, Còrsega). Més tard Massàlia (Marsella, Provença) i la mateixa Empòrion (Empúries, Catalunya).\nVa ser cap a l´any 600 a.C. quan els grecs s´establiren a Empòrion.\nACTIVITATS 1.- MAPA: Pinta uns cercles de vermell assenyalant les colònies gregues i també de vermell el camí que seguiren:\n2.- A quin segle s´establiren els grecs a Empúries ?\nEn un primer moment escolliren un promontori o illot vora les desembocadures dels rius Ter (actual Rec de Molí) i el riu Fluvià (actual Riuet), on actualment hi ha el poble de Sant Martí d´Empúries. Avui dia, aquest illot està unit a terra ferma.\nA l´illot de Sant Martí d´Empúries es construí la Paleàpolis o ciutat vella.\nACTIVITATS 1.- Pinta de blau el mar i de vermell l´illot. Dibuixa tal com és ara:\n2.- Paleàpolis vol dir ciutat vella. Palea vol dir vella. Esbrina què vol dir polis:\n3.- D´on et sembla que ve la paraula política ?\nAmb el pas del temps, la colònia creix i els grecs decideixen instal.lar-se en terra ferma. Construeixen una nova ciutat: la Neàpolis o ciutat nova. Aquesta terra era delimitada per les desembocadures dels rius i vorajada per aiguamolls.\nACTIVITATS 1.- Pinta de blau el mar, de vermell la Paleàpolis i la Neàpolis.\n2.- Nea vol dir nova. Què vol dir Neàpolis ?\nTant en el primer establiment com en el segon, el mar era el cordó umbilical que lligava els colonitzadors amb el món.\nLa petita colònia grega va complir de seguida la seva funció: proporcionar relacions comercials i esdevenir un important mercat. El mateix nom de la ciutat Empòrion (mercat) és ben significatiu. Es mercadejaven terrisses i salaons entre d´altres coses a canvi de cereals, metalls i altres productes.\nACTIVITATS 1.- Per què et sembla que li van posar el nom d´Emporion a la ciutat grega ?\n2.- Quins productes es mercadejaven ?\nDurant el segle IV a.C. els grecs d´Empòrion emeten moneda pròpia emporitana seguint els patrons de la dracma grega. Aquestes monedes estaven encunyades en plata. En una de les seves cares acostumava a aparèixer l´efígie de la deessa Artemis.\nACTIVITATS 1.- Com s´anomena la moneda grega ?\n2.- Els grecs emeten moneda pròpia el segle IV a C. Què vol dir a C ?\n3.- Amb quin metall encunyaven les monedes ?\nEl principal element de l´arquitectura grega va ser la columna i l´edifici principal el temple.\nEls temples eren decorats amb escultures realitzades en marbre o en bronze. També va ser molt abundant la ceràmica decorada amb escenes de la mitologia.\nEls teatres, els estadis i els hipòdroms van ser altres construccions importants.\nACTIVITATS 1.- Amb què aguantaven els sostres dels temples ?\n2.- Esbrina el nom del tipus de columna que representa cada dibuix:\n3.- Anomena altres construccions importants dels grecs:\nEls grecs eren politeistes. Els principals déus eren els que vivien al Mont Olimp anometas Olímpics. Entre els més destacats podem anomenar Zeus, Posidó (déu del mar), Atenea (deessa de les ciències), Apol.lo (déu de les arts)...\nACTIVITATS 1.- Recorda què vol dir politeista:\n2.- Per què els anomenaven Olímpics als principals déus ?\n1.- Posidó deessa de les ciències\n2.- Atenea déu de les arts\n3.- Apol.lo déu del mar\nLa mitologia és el conjunt d´històries que els grecs van crear entorn dels seus déus i herois.\nEls herois eren personatges importants de la seva història. Els més coneguts són Ulisses (heroi de l´Odissea) i Aquiles (heroi de la Il.líada).\nACTIVITATS 1.- Busca en el diccionari la paraula mitologia:\n2.- Què entens tu per heroi ?\n1.- Ulisses Il.líada\n2.- Aquiles Odissea\nLA CIUTAT: No se sap gaire bé com era la ciutat d´aquella època perquè els romans van canviar la seva fesomia però pel que s´ha trobat es pot afirmar que tenia muralles i que disposava d´una plaça pública central: l´àgora.\nLa Neàpolis conté les restes de les muralles que la voltaven, d´un temple dedicat al déu de la medicina, Asklepis; del dedicat a Zeus Serapis, de grans cisternes per tal de recollir aigua potable, del mercat o Stoa, d´una basílica cristiana i de dos mosaics senzills amb decoració geomètrica.\nDurant el segle III a.C. Empòrion va ser molt important. Quan els comerciants venien per mar, trobaven la ciutat poblada per amics i parents. Eren pacífics i solien estar en bones relacions amb els indigetes, amb els quals tenien un intens comerç.\nEnfront la Neàpolis es pot admirar un fragment del mur d´una antiquíssima escullera que ens demostra l´existència d´un port protegit, al nord per l´illot de la Paleàpolis.\nACTIVITATS 1.- Què era l´àgora ?\n2.- Què hi havia voltant la ciutat grega ?\n3.- Amb quin altre nom anomenem el déu de la medicina Asclepis ?\n4.- Quines altres construccions conté la Neàpolis ?\n5.- Quin nom tenia la plaça central ?\n6.- Què era la stoa ?\n7.- Què hi ha enfront la Neàpolis ?


Actualitat - Agenda - La ciència del vi: Què hem heretat de grecs i romans - Associació Catalana d’Enòlegs\nLa ciència del vi: Què hem heretat de grecs i romans\n08720 Tarragona (Tarragona)\nQuin paper tenia el vi a l'antiguitat; quins criteris s'han de seguir per fer un bon maridatge; quins mites existeixen sobre el vi i la salut o quina és l'herència que grecs i romans han deixat sobre el vi són alguns dels temes que es plantegen en el cicle La Ciència del Vi . Es tracta d'una nova proposta de divulgació científica que comença el proper dimecres 13 de febrer a l'Espai Turisme de Tarragona, i que durant nou sessions donarà a conèixer el vi des de diferents àmbits de la recerca de la mà d'investigadors, investigadores i docents de la Universitat Rovira i Virgili. A cada sessió es farà el tast de dos vins de la DO Tarragona, que col·labora amb el cicle.\nL'objectiu del projecte és apropar el coneixement científic a la societat d'una manera divulgativa i propera, i fer-ho a través del vi com a element transversal i des de diferents perspectives . Per aquest motiu hi participen investigadors de diferents àmbits de la recerca de la Universitat i també s'hi han involucrat els estudiants d'Enologia, que faran els comentari dels vins que es tastaran, tots de la DO Tarragona.\nAquesta iniciativa està organitzada per la Unitat de Comunicació de la Ciència en col·laboració amb la Facultat d'Enologia de la URV, la DO Tarragona i compta amb el suport del Patronat de Turisme de l'Ajuntament de Tarragona. Les sessions es faran durant tot l'any el segon dimecres de cada mes a les 19h –excepte els mesos d'agost i setembre- i per assistir a cada xerrada, que són gratuïtes, cal inscriure's prèviament al correu electrònic comciencia@urv.cat , ja que l'aforament és limitat.\n13 de febrer El vi a l'antiguitat. De regal diplomàtic a producte social A càrrec de Jordi Diloli, del Departament d'Història i Història de l'Art (URV)\n13 de març El vi i la salut: mites i realitats A càrrec d'Anna Borrull, del Departament de Bioquímica i Biotecnologia (URV)\n10 d'abril Les catedrals del vi A càrrec d'Agustí Costa, de l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura i d'Antoni Gavaldà, del Departament d'Història i Història de l'Art (URV)\n8 de maig Vins i maridatges A càrrec de Montserrat Nadal, del Departament de Bioquímica i Biotecnologia (URV)\n12 de juny L'enocomunicació. Seduir, vendre i fidelitzar A càrrec de Ruth Troyano, periodista i autora de la col·lecció Retrats de Vi (URV)\n3 de juliol De la vinya al celler A càrrec d'Assumpta Mateos, del Departament de Bioquímica i Biotecnologia (URV)\n9 d'octubre El màrqueting del vi A càrrec de Jaume Gené, del Departament de Gestió d'Empreses (URV)\n13 de novembre El vi, un plaer per als sentits A càrrec de Toni Sánchez, químic, enòleg i docent a la URV\n11 de desembre Què hem heretat de grecs i romans? A càrrec de Joaquín Ruiz de Arbulo, del Departament d'Història i Història de l'Art de la URV


FISIOTERÀPIA i BEBÈS. - El portal del Montseny\nFISIOTERÀPIA i BEBÈS.\nFa pocs dies he sigut mare, i com a tots, això ens genera un munt de canvis i novetats al nostre voltant en els que ens hem d’adaptar i aprendre cada dia.\nI encara que la maternitat passi per davant de tot, la fisioteràpia està present en el dia a dia, en la nostra manera de fer i de pensar. Llavors te’n recordes de tot el\nque has après durant la carrera, en postgraus, màsters i formacions, de la fisioteràpia aplicada als nadons, d’algun cas que has pogut tractar, i intentes ara aplicar-ho en la teva petita, per ajudar-la a estar millor en aquest nou món,\nper seguir aprenent, transmetent amb les mans i ajudant als que ho puguin necessitar.\nDins la fisioteràpia existeix l’especialitat en Pediatria, professionals formats exclusivament per tractar els bebès i nens/es amb les seves patologies específiques, però com a fisioterapeutes podem aplicar\ndiverses tècniques per millorar l’estat general del nounat sa.\nQuè passa durant el naixement?\nEl naixement és un moment traumàtic de gran esforç i amb importants canvis tant per la mare com pel nadó. Els cossos s’han d’adaptar perquè el nadó pugui anar encaixant-se a la pelvis de la mare per finalment arribar al canal del part i sortir a l’exterior. Per arribar en aquest moment de culminació els ossos del crani del bebè s’han de superposar, tancar-se uns per sobre dels altres per tenir espai\nper passar. Per això el crani en néixer no està fusionat i deixa espai entre els diferents ossos que es van tancant durant els primers mesos de vida.\nA més, els pulmons reben aire per primera vegada, iniciant la respiració. El sistema digestiu, encara immadur, comença a funcionar, activant també el sistema excretor.\nTot el petit cos es prepara per a un nou medi extern que impliquen importants canvis en el medi intern que s’acabaran de consolidar durant els primers mesos i anys de vida.\nCom pot ajudar la fisioteràpia al nounat?\nA través de la fisioteràpia es pot ajudar a equilibrar i regular tots aquests canvis que el nounat va patint, tant els que apareixen de forma habitual, com aquelles alteracions freqüents que es consideren normals, però que causen molèsties en els nens/es i podrien millorar-se amb algún tractament.\nQuines alteracions podem trobar?\nEls problemes que més freqüentment pateixen la majoria de nadons són els còlics del lactant, reflux o estrenyiment a causa del seu sistema digestiu immadur i el dèficit de tancament del hiat esofàgic per on es comunica la cavitat toràcica amb l’abdominal a través del diafragma. Deformitats cranials i plagiocefàlies per malposicions fetals o ús d’instrumentalització durant el part.\nEn etapes més avançades de creixement poden aparèixer malformacions en les extremitats, desequilibris articulars o escoliosi.\nQuines tècniques s’apliquen en els nounats?\nAmb els nounats i nens/es en general, s’utilitzen tècniques suaus i poc invasives. Tècniques com la teràpia craneo-sacral o tècniques fascials podem aconseguir mobilitzar des dels plans més profunds del cos fins als més superficials, regulant, mobilitzant i estimulant tots els teixits. Podem influir en la posició i mobilitat dels ossos del crani que han quedat mal posicionats o amb la mobilitat restringida,\nactiven el líquid cefalorraquidi que irriga tot el sistema nerviós central, des del cervell fins a la medul·la, estimulem el sistema vegetatiu encarregat de múltiples funcions metabòliques, nervioses i hormonals.\nAmb tècniques viscerals ajudem a millorar la motilitat i funcionalitat del sistema digestiu i respiratori, millorant els problemes que aquests puguin generar.\nAmb mobilitzacions suaus millorem la flexibilitat i funcionalitat d’articulacions i músculs.\nSi vols saber més de com us podem ajudar a tu i el teu nadó, contacta’ns!\njulio 19, 2021 julio 19, 2021 810\njunio 10, 2021 junio 10, 2021 770\nDIA MUNDIAL DE LA SALUT.\nAlbert abril 8, 2021 abril 8, 2021\nabril 8, 2021 abril 8, 2021 691\nEL VIATGE IMPARABLE\nAlbert julio 15, 2021\nTots i totes tenim dret a poder ser qui som\nAlbert julio 14, 2021 julio 14, 2021\nVols descobrir el nou Anthurium?\nAlbert julio 9, 2021\nAlbert mayo 24, 2020 mayo 17, 2021\nmayo 24, 2020 mayo 17, 2021 0\nAlbert enero 25, 2021 julio 28, 2021\nenero 25, 2021 julio 28, 2021 0\nAlbert abril 8, 2021 mayo 27, 2021\nabril 8, 2021 mayo 27, 2021 0


catlliures – Pàgina 2 – Laboratori\nAutor catlliuresPublicat el 7 Desembre, 2016 7 Desembre, 2016 Categories InstitucionsEtiquetes Institucions Macroeconomia4 comentaris a Una Reforma Institucional per Catalunya\nContra el que la gran majoria de gent es pensa, capitalisme és sinònim d’estalvi i no de consumisme banal. És només quan ens capitalitzem que tenim la seguretat i els suficients recursos com per reinvertir i de facto multiplicar beneficis. És així com ens fem rics, estalviant i no gastant a cor que vols, i és així com el benefici i la posterior inversió dels malvats ‘rics’ ha permès millorar el sistema econòmic que a tots ens beneficia. El capitalisme liberal, a diferència del corporativista, és contrari a l’expansió monetària en moments d’estabilitat perquè com és sabut, l’única cosa que aconsegueix és inflació, benestar fals i una mentalitat viciosament acomodatícia.\nDoncs bé, fent un parangó amb la protecció dels nostres recursos naturals, la conservació del medi ambient hauria de ser una prioritat pels partidaris del capitalisme liberal. Talment com en l’economia estricta, en aquest cas, estalviar en recursos naturals del planeta farà que la bombolla consumista d’energia i aliments no acabi amb els avantatges i la vida que ens proporciona la Terra. Si estalviar en economia és capitalisme, en ecologia també ho ha de ser. I per això cal ser conscients i responsables del que tenim entre mans. No estic dient que els governs comencin a planificar les nostres vides regulant la quantitat d’energia que podem gastar, però cal denunciar i aturar els que només pel benefici propi ho volen destrossar tot. En el liberalisme el benefici propi ha de comportar benefici pels altres també.\nConservar el medi ambient és una prioritat humana que no està renyida amb la gestió privada dels espais. Existeix un ecologisme de mercat que consisteix en preservar el medi ambient gràcies a la propietat privada i en invertir en nous models de vida menys contaminants i extractius. El reciclatge, l’intercanvi i la cooperació universal poden reduir el desgast dels recursos i a l’hora crear un mercat que mogui milers de milions d’euros, com és el cas de Tesla, paradigma d’innovació empresarial. S’ha demostrat manta vegades que la protecció ambiental més efectiva ha estat gràcies a l’estímul econòmic que li proporciona al propietari del terreny en concret, o també de la responsabilitat cooperativa d’una comunitat conscienciada amb l’entorn que li proporciona uns guanys suficients de l’espoli natural.\nDes del liberalisme doncs, hem de defensar els recursos naturals a mode de preservació i apostar per l’ecologisme de mercat sense problemes, i sense fer escarafalls, si es dóna el cas, que un arbitre públic -o privat consensuat per diferents actors- intervingui en la gasivitat del lucre irresponsable dels que no veuen que els recursos de la Terra són limitats, talment com el diner o l’or.\nHi ha múltiples exemples que mostren aquesta voluntat de conservació del medi ambient des de la societat civil, com per exemple, la National Trust for Places of Historic Interest or Natural Beauty, una organització privada fundada el 1895 amb el propòsit de preservar el llegat natural i cultural del país. L’esmentada institució va establir des d’un començament que les seves propietats serien inalienables en el futur (això és, mai podrien vendre’s ni ésser hipotecades). En més de 120 anys de història ha rebut ingents donacions privades en forma de diners i herències. Però no tan sols es realitzen donacions dineràries, sinó també donacions en forma d’hores de dedicació i voluntariat que han fet que esdevingui l’organització amb més membres i voluntaris de tot el Regne Unit, amb més de quatre milions de membres que dediquen un total de més de quatre milions d’hores anuals a conservar i restaurar les propietats. Actualment és el segon propietari d’immobles privat del Regne Unit després de la Corona Britànica, i posseeix unes 250.000 hectàrees de terreny i 1.200 kilòmetres de costa.\nTanmateix hi ha entorns que són difícilment conservables mitjançant un sistema de propietat privada individual. Hi ha entorns que són difícilment divisibles i la seva utilització pot generar enormes externalitats negatives. Exemples d’aquests ecosistemes integrals serien els rius. En general, aquests ecosistemes són complexos i mantenen una interdependència que en dificulta la privatització individual. En aquests casos una solució eficient pot ser la propietat privada comunal. Aquesta forma de propietat manté els avantatges de la propietat privada individual i per altre evita alguns dels seus defectes, com la dificultat d’internalitzar les externalitats. Alguns exemples presents avui dia d’aquest règim de propietat són les grans extensions de les terres de conreu suïsses, els sistemes de reg administrats pel Tribunal d’Aigües de València, els aqüífers de Finlàndia, gran part de les carreteres sueques, o els elefants de Botswana, que són propietat de les comunitats locals, i que al encarregar-se ells d’explotar-los comercialment i protegir-los dels caçadors furtius han aconseguit en menys d’un quart de segle multiplicar per quatre la seva població, mentre aquesta disminuïa a la resta d’Àfrica.\nElinor Ostrom va ser guardonada amb el Premi Nobel d’Economia l’any 2009 per estudiar aquest tipus de propietats privades comunals, tant els casos històrics com els casos presents avui dia d’aquest tipus de gestió dels recursos. El seu llibre publicat l’any 1990, Governing the Commons: The Evolution of Institutions for Collective Action presenta un exhaustiu anàlisi dels casos anteriorment citats, a més de molts altres. En paraules seves “Si els agents de l’Estat creuen que només ells posseeixen l’autoritat per fixar les regles, serà molt difícil que les comunitats locals mantinguin les seves institucions comunals a llarg termini”. La flexibilitat normativa d’aquest tipus d’institucions i el seu coneixement específic de la informació de cada lloc pot portar a un millor marc normatiu per a la gestió dels recursos a través d’un procés de prova i error.\nEn definitiva, és el mercat, entès com a cooperació i competència de diferents agents amb incentius ben distribuïts gràcies a la propietat privada individual o comunal, la millor eina per estalviar recursos, reduir externalitats com la contaminació i descobrir tecnologies de producció energètica sostenibles. La simbiosi perfecta entre llibertat, responsabilitat i innovació per salvaguardar el medi ambient. Un ecologisme de mercat per un futur millor pels nostres fills i néts.\nEric Herrera & Roger Medina\nAutor catlliuresPublicat el 28 Novembre, 2016 28 Novembre, 2016 Categories GeneralEtiquetes EcologiaLeave a comment on Per un ecologisme de mercat\nOliver Hart i Bengt Holmström han guanyat el Premi Nobel d’Economia 2016 que otorga l’Sverige Riksbank (Banc Central de Suècia) com a fundadors de la Teoria de Contractes.\nLa Teoria de contractes estudia com les asimetries d’informació influeixen en la presa de decisions dels actors econòmics i, per tant, quins equilibris sorgeixen. El problema d’agència i els incentius també tenen rellevància en la formació d’equilibris parcials. Malgrat que Kenneth Arrow va ser el primer en tractar aquests temes el 1960, Hart i Holmström en són els fundadors ja que foren els primers en construir un corpus teòric sencer el març del 1986 amb l’article The Theory of Contracts publicat pel MIT.\nEn aquesta obra es modelitzen conjuntament conceptes que fins aleshores havien estat tractats de forma independent com el risc moral i la selecció adversa. Aquesta teoria va suposar un boom en l’estudi de la organització industrial i la jerarquia al món empresarial però la seva influència ha anat molt més enllà i economistes com Daron Acemoglu l’empren per analitzar les institucions de països sencers.\nHolmström es va doctorar el 1978 a la Universitat d’Stanford i no només aplica Teoria de Contractes a les empreses sinó també a les crisis financeres i a la governança. Actualment es dedica a la docència al MIT.\nHart es va doctorar a Princeton el 1974 i aplica la Teoria de Contractes a la governança i a les friccions entre sector públic i privat. Actualment es dedica a la docència a la Universitat de Harvard.\nAutor catlliuresPublicat el 28 Novembre, 2016 28 Novembre, 2016 Categories GeneralEtiquetes NobelPrizeLeave a comment on Hart & Holmström, premi Nobel 2016\nResposta a l’article de Miquel Puig, “Per a què serveix el salari mínim”, publicat a La Vanguardia (suplement Diners) el 18 de setembre de 2016.\nEl debat sobre precarietat i salari mínim està a l’ordre del dia, com demostra el fet que Miquel Puig dediqués un article a La Vanguardia en resposta a una conversa a Twitter amb Node Liberal. La conversa emana d’un intens debat a la xarxa social entre Node Liberal i la plataforma Anem a Mil, arran de la presentació de la proposta d’un Salari Mínim Interprofessional (SMI) de 1000€ per a la ciutat de Barcelona per part del grup d’Esquerra Republicana de Catalunya (ERC) el passat mes de maig. La proposta recull les demandes plantejades per Anem a Mili ha estat subscrita per altres ajuntaments i representants polítics.\nAquesta plataforma i el mateix Miquel Puig (vegis el seu darrer treball “Un bon país no es un país low cost”, Edicions 62) sostenen que incrementar el SMI fins a un nivell “digne” es imprescindible per acabar amb la precarietat del mercat laboral català i espanyol. Node Liberal s’ha dedicat, des de fa mesos, a qüestionar aquesta proposta des de diferents angles, via la literatura existent, i criticant especialment la manca d’un estudi ex ante que sostingui la iniciativa. Anem a Mil facilità a Node Liberal un estudi elaborat pel Laboratori de Transferència en Economia Aplicada (AQR-Lab) de la Universitat de Barcelona (febrer de 2016), sobre el qual, segons diu la Plataforma, es basa la proposta del SMI a 1000€. Una vegada analitzat aquest estudi, però, arribem a la conclusió que no es tracta d’una anàlisi de l’impacte d’aquesta mesura sobre la ciutat de Barcelona, sinó d’un survey dels impactes derivats de l’increment del salari mínim local a diferents ciutats del mon. L’estudi acaba amb una sèrie d’oportunes reflexions finals en forma de preguntes que cal fer-se abans d’aplicar un increment del SMI a la ciutat de Barcelona, i –curiosament– conclou el següent: “Per donar resposta a aquestes preguntes, recomanem dur a terme una avaluació ex ante amb l’objectiu de simular els impactes de la mesura seguint altres treballs previs com ara els de Belman et al. (2015), Neumark et al (2013) o Sander i William (2005).”\nNode Liberal ha demanat diverses vegades a la plataforma Anem a Mil i també al grup municipal d’Esquerra Republicana aquesta anàlisi (ex ante vol dir justament “abans” de plantejar la proposta, cosa que ja s’ha fet a l’Ajuntament de Barcelona i a diversos ajuntament del país). Tanmateix, no tan sols s’ha fet palès que aquesta anàlisi no existeix, sinó que tampoc es té cap intenció de fer-se. Al Col·lectiu Catalans Lliures, aquest fet ens sembla altament preocupant donat el molt més que probable impacte negatiu que podria produir la mesura, tal i com s’analitzarà a continuació.\nPer què considerem que apujar el SMI tindria efectes negatius donada l’estructura del mercat laboral espanyol?\nEl primer pas per respondre a aquesta pregunta és identificar què és la precarietat. Com apunta Anem a mil i Miquel Puig al seu darrer treball, citat mes amunt, la precarietat del mercat laboral espanyol estaria lligada als salaris baixos dels treballs poc qualificats. Però precisament l’objectiu de la devaluació salarial que ha experimentat l’economia espanyola els darrers anys ha estat abaixar els salaris per guanyar competitivitat. La precarietat, doncs, no ve donada pels salaris baixos, sinó per l’excés de contractes temporals i el gran nombre d’hores no remunerades. Fem una ullada a l’impacte del salari mínim abans i després de la Gran Recessió en els contractes nous a temps complet a l’Estat espanyol (la línia vertical és el salari mínim):\nFigura 1: Distribució dels salaris en els nous contractes a temps complet a l’Estat espanyol (2007 i 2012). Font: Marcel Jansen.\nCom es pot comprovar, la incidència del SMI a temps complet és irrellevant. Veiem que la devaluació salarial en aquests contractes ha desplaçat la distribució salarial lleugerament cap a salaris inferiors. Ara afegim els nous contractes a temps parcial:\nFigura 2: Distribució dels nous contractes a temps complet i parcial a l’Estat espanyol (2007 i 2012). Font: Marcel Jansen\nCom es pot apreciar a la Figura 2, l’escenari canvia radicalment. Veiem com el nombre de contractes a l’esquerra del salari mínim ha augmentat dramàticament. Aquests treballadors són contractats a canvi de fer hores no remunerades o infraremunerades en diner B. L’increment d’aquests contractes fa baixar el salari nominal, justament l’objectiu de la devaluació salarial. Vol dir això que l’objectiu és augmentar la precarietat? No, no i no.\nQuan un Estat té moneda pròpia, les devaluacions salarials es fan via tipus de canvi. Els treballadors cobren el mateix salari però les importacions són més cares, de manera que es produeix una pèrdua generalitzada de poder adquisitiu (és a dir, cauen els salaris reals). Aquest efecte es compensa a mitjà termini amb l’increment d’exportacions (millora de la competitivitat). Com alguns recordaran, a Espanya aquest mecanisme fou àmpliament usat a principis de la dècada dels noranta.\nEn una Unió Monetària (UM), però, no és possible devaluar la moneda, així que la devaluació es produeix íntegrament via salaris nominals. Quin és el problema? Doncs que una baixada dels salaris nominals mantenint intacte (o fent micropujades) del SMI implica, de facto, una pujada important del SMI relatiu entre ambdós períodes. En una UM, doncs, és obligat baixar el SMI quan s’opta per una devaluació salarial. En la Figura 2, això equival a desplaçar la línia del SMI cap a l’esquerra, fet que permet ajustar productivitat i salaris i, conseqüentment, resulta innecessari obligar a fer hores no remunerades per ser contractat. En una UM, l’equivalent a devaluar la moneda sense baixar el SMI seria limitar les exportacions. Si mirem la proporció del SMI sobre la moda del salari nominal legal, veurem que aquest ha augmentat entre 2007 i 2012 i que, per tant, que el SMI relatiu ha augmentat, és un fet inqüestionable. És per això que els estudis sobre salari mínim d’Estats amb autonomia monetària no són aplicables als Estats que formen part d’Unions Monetàries, com es el cas de l’espanyol. Si més no, cal ser extremadament curós a l’hora d’extrapolar.\nAixí doncs, la pujada del SMI relatiu provoca l’aparició d’economia submergida via hores no remunerades i reduccions de jornades remunerades. Les conseqüències són dramàtiques: augment de la rigidesa, menor contractació, caiguda en picat de la recaptació i augment de la despesa pública. Tot això ho hem viscut. Augmentar el SMI, per tant, portaria associats augments en la temporalitat i, ergo, un increment de la precarietat. Quant més gran sigui l’augment, més greus seran les conseqüències. Ara bé, com es distribueix aquesta precarietat?\nDos col·lectius són especialment sensibles: immigrants i joves. En Miquel Puig està dramàticament equivocat en ambdós punts.\nL’efecte del salari mínim sobre l’atur juvenil està tan àmpliament documentat que fins i tot hi ha consens entre els especialistes: el SMI augmenta l’atur juvenil i no té cap efecte sobre l’abandonament escolar. La solució per reduir l’impacte negatiu del salari mínim sobre l’atur juvenil és introduir un salari mínim per a joves sensiblement inferior al normal, com recentment ha proposat l’economista Marcel Jensen (veure article aquí). Actualment, quins incentius té un empresari per invertir en la formació d’un jove? És molt més eficient, i genera més valor afegit brut, contractar un adult, sigui immigrant o no. Reduir el SMI per a joves, més que la reducció del SMI per a adults, permetria que l’empresa invertís en la formació d’aquests joves, que més endavant podrien competir amb els adults. En feines intensives en baixa formació la competència es produeix en les habilitats. Un adult té més habilitats que un jove senzillament perquè té més experiència. Hi ha molts països que apliquen aquesta estructura dual de SMI, escalant progressivament el salari mínim per als joves a mesura que guanyen experiència. És el cas dels Països Baixos (cas paradigmàtic), el Regne Unit, França o els Estats Units.\nSobre l’abandonament escolar, la interpretació de la literatura d’en Miquel Puig és força incomprensible. La teoria (i l’evidència empírica) diu que l’abandonament escolar és sensible a la variació del salari nominal relatiu; és a dir, quan el salari dels que no tenen Batxillerat canvia respecte els treballadors amb Batxillerat. La relació és negativa: quan el salari de nivell educatiu més baix augmenta respecte l’ immediatament superior, l’abandonament escolar cau. El SMI és una mesura absoluta, no pas relativa, del salari nominal. Els primers estudis que es van publicar sobre la qüestió, entre ells un de Mattila i Orazem, donen la raó a Miquel Puig, indicant que un salari mínim més alt provoca un augment en el nombre d’escolaritzacions. No obstant això, amb el temps, la majoria d’estudis han apuntat cap a la teoria contrària. David Neumark, un economista de referència en l’àmbit del salari mínim, ha estudiat la qüestió als Estats Units amb diversos autors. En aquesta taula, extreta del seu llibre, es poden observar els resultats de les seves investigacions.\nResumint: els resultats indiquen que un salari mínim més alt redueix la probabilitat que aquells joves que treballen i estudien a la vegada conservin aquesta situació, i incrementa la probabilitat que acabin deixant l’escola per treballar, o esdevinguin ni-nis (intentin trobar feina, sense èxit). Amb l’increment del SMI també es redueixen les probabilitats que aquells joves que treballen i que ja no van a l’escola tornin a escolaritzar-se, i per altra banda augmenta la probabilitat que esdevinguin ni-nis. Per últim, els ni-nis veuen augmentades les seves probabilitats de continuar sent-ho un cop s’apuja el salari mínim.\nNeumark i Wascher especifiquen que els efectes són encara més nocius per a les minories que pels joves blancs, ja que mentre els darrers són més propensos a trobar feina quan abandonen els estudis, les minories acostumen a deixar els estudis sense trobar ocupació. Els treballs que troben efectes negatius de les pujades del salari mínim sobre l’escolarització són comuns, com aquest estudi relativament recent a Nova Zelanda. La recerca apunta cap a efectes negatius sobre l’escolarització, o cap efecte. Però escassegen els treballs que justifiquen la tesi de Miquel Puig. No sabem si els resultats d’aquests estudis són aplicables a Espanya i Catalunya, però l’afirmació de Miquel Puig explicant que un salari mínim més alt reduiria l’abandonament escolar no està provada, i probablement sigui falsa.\nAugmentar el salari mínim mantindria o augmentaria l’abandonament escolar i augmentaria l’atur juvenil, exactament el que ha passat durant la Gran Recessió (el SMI ha augmentat de facto, i el que calia era baixar-lo, no mantenir-lo). Milions de treballadors cobrarien el mateix però treballarien moltes menys hores. Milers de joves haguessin reduït el temps per trobar la primera feina.\nRespecte al tema de la immigració, aquesta augmenta quan la demanda de treball (empreses) desborda l’oferta (treballadors), que és exactament el que ha passat, ja que durant la bombolla l’ocupació va créixer per sobre de la població:\nFigura 3: Evolució de la població, població ocupada i població activa a l’Estat espanyol (2002-2016). Índex 100 = 2002. Font: INE.\nValorar l’impacte econòmic de la immigració sobre l’economia és complex perquè el context i l’estructura ho és tot. Per exemple, la immigració impacta positivament en les cotitzacions socials. El motiu és que Espanya, tot i tenir una pressió fiscal no massa alta, és un outlier en les cotitzacions socials a càrrec de l’empresa: enlloc es paga tant. La immigració també impacta positivament en el comerç. És per això que els estats amb superàvit comercial són oberts a la immigració i els estats amb dèficit comercial es tanquen a la immigració. El context ho és tot. Resulta preocupant donar veredictes absoluts descontextualitzats sobre si la immigració és bona o dolenta. A Espanya impacta negativament; a Catalunya o Alemanya positivament.\nEl consens entre especialistes és que en economies avançades (els emerging markets són una altra història) elsmercats de treball rígids generen el que anomenaríem l’”Assimetria del Terror”: en cicles expansius la creació es modera i en cicles recessius la destrucció és explosiva; enlloc d’ajustar via acomiadaments, es tanquen empreses senceres. Augmentar el SMI no té cap argument a favor a Espanya i un munt en contra que, per motius d’extensió, no comentarem. Espanya (i Catalunya) té un mercat excessivament rígid; el que cal és reduir la rigidesa, no augmentar-la. Tornant al gràfic de contractes a temps complet i temps parcial (Figures 1 i 2), si es trasllada el SMI cap a la dreta i es calcula l’àrea entre els dos SMI (el vell i el nou) es podrà quantificar l’augment de la precarietat i les hores no remunerades.\nUn recent treball sobre l’impacte de l’augment de l’atur dóna resultats típics de mercats laborals rígids. L’augment de l’atur impacta negativament en el rendiment escolar. A més, l’impacte és molt més gran si l’aturat és d’edat avançada, típic dels contractes complets indefinits amb grans indemnitzacions. No hi ha cap indemnització que compensi els problemes sobre el rendiment escolar o de salut mental associats a l’atur. Per aquests aturats, l’única solució és una feina. Per això, moltes socialdemocràcies senzillament han eliminat les indemnitzacions i també el salari mínim centralitzat. L’excepció són els Països Baixos, que va introduir un salari mínim juvenil de 515€. El model “Más España”, que és el que en Miquel Puig proposa, senzillament no existeix enlloc. Bé, sí: a Espanya.\nLa reducció de la temporalitat és tan necessària com l’augment de la parcialitat. El camí per aconseguir-ho no és inventar-se teoria que no existeix sinó prendre les mesures que sabem que funcionen. Això passa per:reduir el salari mínim, introduir un SMI per a joves, obrir fronteres i acollir refugiats, fer una reformainstitucional que redueixi la corrupció de partits i sindicats i reduir les indemnitzacions. Si volem protecció social, invertim en protecció social (i no en línies de metro, tramvies, AVEs o carreteres infrautilitzades i que impacten negativament en la productivitat del treball i els salaris), reduïm les barreres al comerç i, sobretot:evitem fer tot el que fa Espanya. Independitzar-se per acabar fent “Más España” és un risc inassumible.\nAutor: Ivan Aguilar (PhD en Economia per la Universitat de Barcelona)\nCol·laboració de: Elisenda Lamana (MSc Candidate a la London School of Economics), Coro Xandri (Estudiant de IBE a la Universitat Pompeu Fabra i membre de Students for Liberty)\nAutor catlliuresPublicat el 28 Novembre, 2016 28 Novembre, 2016 Categories TreballEtiquetes EcoTreball, Salari MínimLeave a comment on Salari mínim: “Más España”?


Projectes Consell Escolar\n17\tSetembre\t2018\nCOMENCEM EL PROJECTE CAMÍ AMIC\nFacilitar la mobilitat autònoma, segura i sostenible dels escolars a partir dels 8 anys. Això vol dir que la noia o el noi van a peu i sense l’acompanyament d’un adult, amb companys de diferents edats, per l'itinerari que té les condicions de més seguretat.\nD'aquest objectiu en deriven altres individualitzats, com ara:\n- Millorar el coneixement del barri.\n- Identificar les situacions de perill.\n- Triar els recorreguts més segurs i agradables.\n- Formular propostes de millora i participar-ne en l'execució, si s'escau.\n- Incrementar la capacitat d'adaptació a situacions noves.\n- Aprendre comportaments nous adequats a les circumstàncies reals.\n- Assolir hàbits més saludables per a ell o ella i més sostenibles per a la ciutat.\nEls nois i les noies escolars són els actors i actrius que esdevenen veritables protagonistes del projecte. Es dóna prioritat als alumnes de tercer, quart, cinquè i sisè d'educació primària, tot i que les possibilitats educatives del programa fan que es pugui treballar els seus continguts des de les Escoles Bressol fins l’ESO.\nEl professorat de l'escola i en particular els tutors i les tutores sempre amb el suport de professionals externs, si s'escau.\nLes AMPA i les famílies (pares, avis, cangurs, etc.) són una peça clau per a la consecució dels objectius.\nLes associacions del barri (de veïns, comerciants, gent gran activa, associacions o entitats) com a expressió organitzada de la comunitat, poden esdevenir col·laboradors fonamentals.\nL'Administració municipal, concretament els districtes, l'Àrea d’Ecologia Urbana, la Guardia i Urbana i l'Institut Municipal d'Educació de Barcelona (IMEB) treballen coordinadament per acompanyar i fer efectives cadascuna de les fases.\nMés informació a: http://ajuntament.barcelona.cat/educacio/ca/camins-escolars


Pa moreno de Blat de Xeixa - Gastroteca.cat\nPa moreno de Blat de Xeixa\nInici>Productes >Pa moreno de Blat de Xeixa\nLa Xeixa és un cereal molt antic que es diferencia d'altres varietats més modernes en que un cop panificat té unes característiques més digestives, un sabor més intens i el seu índex alèrgic és pràcticament inexistent. Avui el seu cultiu és molt limitat, encara que molts de joves agricultors, que practiquen l'agricultura ecològica, l'han sembrat de nou\nEl Pa moreno de Blat Xeixa, conserva el format tradicional rodó, està amassat a mà en una pastera de fusta, es deixa fermentar de forma natural i la seva cocció es realitza en un forn de llenya. El lent procés de fermentació li dóna un sabor intens, un grau correcte d'acidesa i facilita la seva conservació durant gairebé una setmana. La llevadura mare prové del mateix cereal i predigereix i transforma la massa, fent que aquest sigui més digestiu i més saborós. Avui dia, aquest procés de fermentació s'ha substituit per d'altres més moderns, com pugui ser la llevadura de cervessa.\nCal destacar la tasca feta per la recuperació d'aquest pa per part de Tomeu Morro i Biancamaría Riso, propietaris de l'empresa ARC AL CEL, una petita empresa familiar, artesana i ecològica. Gràcies a ells, avui a Mallorca es pot tornar a menjar PA MORENO DE BLAT DE XEIXA.\nPropi de: Mallorca, Menorca\nLes peces tenen una mida aproximada de 20-40 cm de diàmetre i 6-9 cm d'alçada. El pes varia dels 600 g al kilo\nEl pa moreno de blat de xeixa, com altres tipus de pans, és un aliment molt nutritiu. És més ric en carbohidrats complexes i proteïnes que altres pans i per això és més energètic. També és més ric en fibra i, per això, ajuda a regular el trànsit intestinal millor que els altres pans. Com els altres pans, té poca quantitat de vitamines (del grup B) i minerals (seleni, potassi, sodi, magnesi, fòsfor, zinc). El pa de balt de xeixa és un aliment molt recomanable en l'alimentació habitual.\n04/12/2011 a les 19:36 pm (Europe/Berlin +01:00)\n"voldria saber si el pà de blat xeixa conté gluten"\n07/12/2011 a les 11:45 am (Europe/Berlin +01:00)\n"La farina de blat de xeixa sí que conté gluten, encara que en menys quantitat."\n08/02/2015 a les 18:19 pm (Europe/Berlin +01:00)\n"M\_'agradaria saber líndex glucèmic de la farina de xeixa per saber quin tipus de farina és més adient per a diabètics.


Ideologia - Enciclopèdia Encydia-Wikilingue, de ideologia wikipedia\nIdeologies enfrontades: Ronald Reagan dóna un discurs flanquejat per banderes enfront del mur de Berlín, 1987. La porta de Brandenburg, al seu torn, ens recorda l'ús de l'Art per justificar la construcció de l'Estat , com en aquest cas Prusia-Alemanya.\nUna ideologia és el conjunt d'idees sobre el sistema existent (econòmic, social, polític...), i que pretenen la seva conservació (ideologies conservadores), la seva transformació (que pot ser radical, sobtada, revolucionària o gradual i pacífica –ideologies reformistes–) o la restauració del sistema prèviament existent (ideologies reaccionàries).\nLes ideologies solen constar de dos components: una representació del sistema, i un programa d'acció . La primera proporciona un punt de vista propi i particular sobre la realitat, vista des d'un determinat angle, preconceptos o bases intel·lectuals, a partir del com s'analitza i enjudicia (crítica), habitualment comparant-ho amb un sistema alternatiu, real o ideal. El segon té com a objectiu d'apropar en tant que sigui possible el sistema real existent al sistema ideal prentendido.\nLes ideologies caracteritzen a diversos grups, siguin un grup social, una institució, o un moviment polític, social, religiós o cultural.\nEl concepte d'ideologia és semblant, però es diferencia del de cosmovisió (Weltanschauung) en què aquest es projecta a una civilització o cultura sencera (cosa que també pot dir-se del concepte d'ideologia dominant) o es restringeix a un individu (limitació que difícilment podria aplicar-se als rarament usats conceptes d'ideologia particular o individual).\n3 L'origen de les ideologies\n4 Tipus d'ideologies\n6 La ideologia com a crítica totalitària\n7 El segle de les ideologies\n7.1 El pensament feble\n8 Ús pejoratiu del terme\n8.1 Dogmatisme de les ideologies\n8.2 Ideologies camino al totalitarisme\nOrigen El terme ideologia va ser formulat per Destutt de Tracy (Mémoire sud la vaig facultar de penser, 1796), i originalment denominava a la ciència que estudia les idees, el seu caràcter, origen i les lleis que les regeixen, així com les relacions amb els signes que les expressen. Mig segle més tard, el concepte es dota d'un contingut epistemològic per Karl Marx, per qui la ideologia és el conjunt de les idees que expliquen el món en cada societat en funció de les seves maneres de producció, relacionant els coneixements pràctics necessaris per a la vida amb el sistema de relacions socials; la relació amb la realitat és tan important com mantenir aquestes relacions socials, i en els sistemes socials en els quals es dóna alguna classe d'explotació , evitar que els oprimits percebin el seu estat d'opressió. En el seu cèlebre prologo al seu llibre Contribució a la crítica de l'economia política Marx diu:\n[...]El conjunt d'aquestes relacions de producció forma l'estructura econòmica de la societat, la base real sobre la qual s'aixeca la superestructura jurídica i política i a la qual corresponen determinades formes de consciència social. La manera de producció de la vida material condiciona el procés de la vida social política i espiritual en general. No és la consciència de l'home la que determina el seu ser sinó, per contra, el ser social és el que determina la seva consciència. Per a Marx no és un problema de debò o un problema moral, sinó un problema pràctic. Engels, proper a Marx, en canvi va escriure:\nLa ideologia és un procés realitzat conscientment per l'així anomenat pensador, en efecte, però amb una consciència falsaCarta d'Engels a Mehring Encara que moralment neutre el concepte va adquirir un tint pejoratiu. Sota certa concepció negativa cada ideologia és una cosmovisió que despulla a l'home de la seva llibertat, submergint-ho en una mentida, convertint-ho en part d'una massa que es pretén manipular i dominar. Des d'aquest punt de vista les ideologies són eines de control social.\nSociologia i ideologia Parlem d'ideologia quan una idea determinada és àmpliament compartida conscientment per un grup social en una societat. De vegades és un tret fortament identitari, de forma similar a la religió, la nació, la classe social, el sexe, partit polític, club social, incloent grups petits i tancats com les sectes o grups majors i oberts com ser partidari d'un equip de futbol... A més els membres del grup ideològic admeten o no que determinat individu pertanyi al grup segons comparteixi o no certs pressupostos ideològics bàsics.\nLa ideologia interpreta i justifica els actes personals o col·lectius dels grups o classes socials, als interessos de les quals serveix, i explica la realitat d'una forma assumible i tranquil·litzadora perquè pugui mantenir-se la interpretació o justificació prèvia tal com estava en l'imaginari individual i col·lectiu, independentment de la circumstància real. De l'estudi de la ideologia s'encarrega la Sociologia del coneixement, el pressupost bàsic del qual és que les maneres de veure el món varien socialment d'una societat a una altra i dins de sectors diferents de la mateixa societat.\nL'origen de les ideologies L'origen de la majoria de les ideologies es troba en un corrent filosòfic, sent una versió molt simplificada, i de vegades distorsionada, de la filosofia original, la qual cosa es produeix, de forma general, quan un pensament original es converteix en «....ismo» (Plató, platonisme; Marx, marxisme; etc.).\nSol situar-se l'origen d'acord amb les necessitats que sustenten socialment un determinat pensament. Els primers filòsofs que van estudiar la «ideologia», els psicologistas francesos (Condillac, Cabanis, Destutt de Tracy), van situar aquesta necessitat en el «jo interior», interpretat de diverses formes (psicologismo i psicofisiologismo).\nMés tard el compromís polític de filòsofs socials (socialistes utòpics, SaintSimon , Fourier, Proudhon) va situar aquestes necessitats en la vida social. Això va provocar que s'encunyés el qualificatiu de «doctrinarios» per referir-se als «ideòlegs» en el seu enfrontament amb el poder, donant a la paraula un sentit pejoratiu que a dia d'avui no ha perdut. El sentit més elaborat d'ideologia és el d'Hegel i Marx, considerant la ideologia com una «escissió de la consciència», que produeix l'alienació , bé sigui aquesta considerada com com merament dialèctica del pensament, idealisme (Hegel) o dialèctica material materialisme (Marx).\nAl segle XX, la ideologia és considerada com a problema de comunicació social. Pels frankfurtianos, de manera especial per Habermas, la ideologia expressa la violència de la dominació que distorsiona la comunicació. Aquesta distorsió és conseqüència d'una raó instrumental, que és la responsable de la ciència i la tecnologia com a eixos de la dominació social. És doncs necessària una hermenèutica de l'emancipació i alliberament. De la mateixa forma, Marcuse subratlla aquest fet en el si de les classes socials.\nKarl Mannheim i Max Scheler emmarquen la ideologia en el marc de la sociologia del saber. El saber emmarcat dins de la dominació política genera tal cúmul d'interessos que configura la cosmovisió dels grups socials. Mannheim distingeix entre ideologia parcial, de tipus psicològic, i ideologia total, de tipus social.\nSartre, per la seva banda, introdueix una idea de «ideologia» completament diferent. Per Sartre la ideologia és fruit d'un pensador «creador», capaç de generar una manera de veure la realitat. D'altra banda, Willard van Orman Quine lliga la ideologia a una manera de considerar l'ontologia . A la fi del segle passat, no obstant això, s'entra en una època d'infravaloració de l'ideològic, de la mà de les ideologies conservadores, de manera que alguns han proclamat "La fi de les ideologies". fins i tot proclamat el triomf del pensament únic i la "Fi de la Història" o el "Xoc de civilitzacions. La ideologia ha d'estudiar-se en els termes de la seva pròpia lògica més que en els de la filosofia de la qual es deriva. No obstant això, és difícil comprendre quan i en quins termes una filosofia passa a ser ideologia. Max Weber afirmava que les filosofies se seleccionen per ser ideologies, però no explica, quan, com i per què. El que sí que podem assegurar és que existeix una relació dialèctica entre les idees i les necessitats socials, i que ambdues són indispensables per configurar una ideologia. Així, necessitats sentides pel cos social (o un grup d'aquest) poden fracassar per no tenir idees que ho sustentin. Igual que hi ha idees que poden passar inadvertides per no ser rellevants per a les necessitats socials.\nMarx, en la seva Crítica de la Filosofia del Dret en Hegel, assenyala el següent:\n...És cert que l'arma de la crítica no pot substituir a la crítica de les armes, que el poder material ha d'enderrocar-se per mitjà del poder material, però també la teoria es converteix en poder material tan aviat com s'apodera de les masses. I la teoria és capaç d'apoderar-se de les masses quan argumenta i demostra adhominem ; i argumenta i demostra ad hominem quan es fa radical. Ser radical és atacar el problema per l'arrel. I l'arrel, per a l'home, és l'home mateix.../\n... El proletariat només comença a néixer, a Alemanya, mitjançant el moviment industrial que alborea, doncs la que forma el proletariat no és la pobresa que neix naturalment, sinó la pobresa que es produeix artificialment; no la massa humana mecànicament atabalada pel pes de la societat, sinó la que brolla de l'aguda dissolució d'aquesta i preferentment de la dissolució de la classe mitjana, encara que gradualment, com de seu es comprèn, vagin incorporant-se també a les seves files la pobresa natural i els serfs cristià-germànics de la gleba.Marx.Entorn de la crítica de la filosofia del dret d'Hegel. Cita en: Fernández C. Els filòsofs moderns.1970.BAC.Madrid. T.II. pàg. 172-174\nTipus d'ideologies La classificació dels diferents corrents ideològics sol realitzar-se mitjançant una tipologia amb base en la seva finalitat, establint-se així quatre grans categories:\nIdeologies reaccionàries: Que enyoren i volen recuperar algun tipus de sistema social, econòmic o polític passat, o certes de les seves característiques.\nIdeologies conservadores: Les que defensen i racionalitzen l'ordre econòmic social i polític existent en un moment donat.\nIdeologies revolucionàries: que recolzen canvis qualitatius en l'ordre econòmic, polític i social.\nIdeologies reformistes: són ideologies que afavoreixen el canvi, solen ser caracteritzades com “l'àrea grisa” enmig de les dos anteriors.\nConcepte marxista d'ideologia Tal com el materialisme històric defineix el concepte, la ideologia forma part de la superestructura, juntament amb el sistema polític, la religió, l'art i el camp jurídic. Segons la interpretació clàssica, està determinada per les condicions materials de les relacions de producció o estructura econòmica i social i el reflex que produeix és denominat "falsa consciència".\nEl paper de la ideologia, segons aquesta concepció marxista de la història, és actuar de lubrificant per mantenir fluïdes les relacions socials, proporcionant el mínim consens social necessari mitjançant la justificació del predomini de les classes dominants i del poder polític.\nEntre els marxistes que s'han dedicat a l'estudi de la ideologia, o han fet comentaris significatius sobre el tema, estan Marx i Engels, Lukács, Althusser, Gramsci, Theodor Adorn i, més recentment, Slavoj Zizek.\nMalgrat que comunament sol parlar-se d'una teoria de la ideologia homogènia del marxisme, lligada a l'esquema basi-superestructura, existeixen nombroses variacions teòriques que tracten aquest tema. Alguns analistes de la teoria de la ideologia marxista, per exemple Terry Eagleton, han arribat a afirmar que en els escrits del propi Marx existeixen teories diferents sobre el punt.\nDurant l'etapa estalinista de la URSS, el marxisme va quedar reduït al materialisme dialèctic (o diamat) i a l'anomenada concepció materialista de la història. Aquestes doctrines, codificades i poc qüestionables, eren ensenyades acadèmicament, amb una secció fins i tot en l'Acadèmia de Ciències. Per als marxistes occidentals, i especialment per als historiadors d'orientació no ortodoxa, que sol cridar-se marxiana, sobretot a França i Anglaterra (més o menys lligats a la renovació historiogràfica de mitjan el segle XX que va suposar l'Escola d'Annales), és impossible explicar la història d'una manera tan determinista. Des d'aquest punt de vista, solen trobar-se en la historiografia interpretacions de la ideologia en el sentit que la inadequació de la ideologia dominant a noves condicions o el sorgiment d'ideologies alternatives que entren en competència amb ella, produeix una crisi ideològica. Així sol admetre's que, encara que des d'un punt de vista marxista clàssic soni herético, quan una ideologia dominant no compleix eficaçment la seva funció fa augmentar la tensió social (lluita de classes) que contribueix a la crisi d'una manera de producció i la seva transició al següent.\nLa ideologia com a crítica totalitària El contemporani filòsof polític australià Kenneth Minogue es va dedicar a observar la noció marxista d'ideologia en la seva obra La teoria pura de la ideologia. Per a l'autor el marxisme:\nPressuposa per ideologia un conjunt d'idees funcionals d'un individu que donen justificació i validesa universal als seus interessos.\nInteressos entesos principalment com la preservació dels seus mitjans econòmics de subsistència una vegada adoptats; excloent d'aquesta categoria el seu ús o les finalitats de consum, que tornarien als interessos socialment teleológicos i infraestructuralmente culturals.\nEls interessos en aquestes reduïdes "condicions materials d'existència" estarien pretederminados tecnològicament per la particular relació social de l'individu amb la seva ubicació en la divisió del treball, la forma del qual no seria modificable ni elegible, això és: les seves finalitats serien necessàries en comptes de lliures. Aquests interessos tenen la característica de no ser comunes (salvo amb membres de la mateixa classe) i contraris amb les altres classes en forma intrínseca, ja que la seva naturalesa és la de participar en una relació orgànica dual d'opressors-oprimits. Minogue planteja immediatament una versió inversa a aquesta posant de cap les seves premisses bàsiques: * Les veritables ideologies són pseudo-revelacions que redueixen tota la realitat a l'existència de grups i gèneres amb predeterminats interessos oposats.\nInteressos que encarnarien en si mateixes un sistema d'opressió (que inclou l'opressió d'unes idees funcionals per altres).\nRequereixen interpretar cegament el concepte d'alliberament com a eliminació d'aquestes classes d'interessos oposats.\nI el tracte pragmàtic-revolucionari de tot pensament funcional com a sistemes d'idees (com a ideologies) basades en falses racionalitzacions (sent la veritat incognoscible excepte en la realització de la lluita revolucionària). Dos poders ideològics\nAmbdues característiques d'aquesta noció d'ideologia com a "dogma crític" es destaquen particularment en el marxisme, i totes tindrien com a particular característica la seva tendència a degenerar en "sociologismes" i "psicologismos" autocontradictorios (teories conspirativas en les quals les formes d'organització social no serien necessitats històriques que generarien als grups socials dominants i les seves "ideologies", sinó al revés serien elites les que crearien la societat amb una ideologia que faria possible el seu poder; idea aquesta última que l'epistemólogo Karl Popper ja havia denunciat com a part d'un marxisme vulgarizado i malinterpretado). També la comunitat d'interessos entre grups no només és arbitrària (classes socials, gèneres, races), sinó que la mateixa visió ideològica de la societat és en realitat la societat ideològica que aquesta genera, ja que encara que presumeixi combatre un sistema d'opressió on els seus elements són orgànicament funcionals, aquesta opressió dependria només de la seva ocultamiento (quan en realitat tal ocultamiento requeriria d'una opressió preexistent) i no seria realment funcional en tant no fos planificada (planificació que la ideologia sí necessita generar). És per això que la comunitat d'interessos interindividuales que presumeix el revolucionari ideològic és una ficció útil (el leninisme hauria sincerat aquest fet en afirmar que "els burgesos competeixen per vendre la soga amb la qual els van a penjar"), però acaba sent una realitat forçada quan la ideologia arriba al poder. Minogue torna així, contra les pròpies doctrines sistémico-classistes (que tracten de "ideològic" a tot pensament), l'acusació de reificació ideològica en nous termes, particularment al marxisme la generació i dependència envers els seus propis interessos revolucionaris en una opresiva societat sense classes.\nLa tesi de Minogue va ser de gran influència a finalitats del segle XX en els cercles polítics i intel·lectuals més propers al pensament demoliberal, conservador i neoconservador, per haver donat sistematicitat a la dialèctica de les democràcies liberals occidentals en la seva confrontació amb les democràcies populars marxistes al llarg de la Guerra Freda.\nEl segle de les ideologies Denominar al segle XX com a segle de les ideologies és una expressió encunyada pel filòsof Jean Pierre Faye en 1998. El terme ideologia, reservat al segle XIX al debat intel·lectual , es converteix al segle XX en el vehicle de grans moviments socials i de pensament, sobre el suport de grans masses que són adoctrinades pels nous mitjans de comunicació , la propaganda, la violència i la repressió. En el període d'entreguerras les ideologies polítiques enfrontades són feixisme i comunisme fonamentalment, encara que del segle XIX hagin sobreviscut el liberalisme en la seva versió democràtica (enfront del que tots dos es defineixen), el conservadorisme, el socialisme democràtic, l'anarquisme i els nacionalismes. Feminisme, pacifisme, ecologisme i els moviments per la igualtat racial i el reconeixement de la identitat sexual són ideologies no estrictament polítiques, amb forta vocació transformadora de la societat. El món religiós sembla estar absent de la major part de les noves visions del món (en alemany Weltanschauung) fins al final del segle XX, quan André Malraux profetizó poc abans de morir (1976): el segle XXI serà religiós o no serà. És aviat per confirmar-ho, però des de llavors el cristianisme integrista, tant catòlic com a protestant i el fonamentalisme islàmic s'han renovat (personalitzats en Juan Pablo II, Ronald Reagan i l'Ayatollah Khomeini) i han trobat acomodament en la justificació ideològica de tot tipus d'interessos, tant als països desenvolupats (on va més enllà de l'interclasismo de la Democràcia cristiana de postguerra) com en els subdesenvolupats (on substitueix al tercermundismo dominant en el període de la descolonització o a la teologia de l'alliberament dels anys 1970). El mateix ocorre amb el nacionalisme hindú. L'europeïsme o moviment europeu ha entrat en una clara crisi ideològica de la qual és símptoma la incapacitat de definició dels valors i les fronteres continentals en els debats reformistes que envolten el Tractat de Lisboa dins de la Unió Europea .\nEl pensament feble D'altra banda, des de les dècades de 1980 i 1990, el concepte d'ideologia sofreix una devaluació per la seva inadequació a nous paradigmes intel·lectuals emergents, com el deconstructivismo (Jacques Derrida), o el més genèricament anomenat postmodernidad, que proposen un pensament feble (Gianni Vattimo), en certa manera una ideologia flexible i acomodable a les situacions de canvi desconcertante que ocorren en el període de final de segle i mil·lenni (especialment la caiguda del mur de Berlín). En aquest context cultural s'entén la formulació del concepte de la tercera via (Anthony Giddens), una adaptació a la globalització i el liberalisme econòmic triomfant des de posicions socialdemòcrates (el laborisme britànic de Tony Blair o fins i tot la presidència de Bill Clinton) que en la pràctica és una aproximació a moltes concepcions del conservadorisme.\nÚs pejoratiu del terme En moltes ocasions s'usa el concepte ideologia per desprestigiar a un sistema de pensament o concepció del món (o fins i tot a un autor o un text, dient d'ells que estan ideologitzats). A diferència d'una més neutral presa de posició que expressi el punt de vista present d'una persona o un grup, davant una situació nova, després d'haver avaluat les diferents opcions existents. Aquest ús pejoratiu d'ideologia l'entén com un discurs que\nposseeix un conjunt de solucions preestablertes per als problemes que volgués superar. és dogmàtica, produint en l'enfrontament partidista (posicions polítiques o religioses). s'acompanya del proselitisme i, en graus extrems, de l'adoctrinament .\nDogmatisme de les ideologies Les ideologies veuen el món com alguna cosa estàtic. És per aquest fet que qualsevol ideologia es veu si mateixa com la dipositària de les idees que poden resoldre qualsevol problema de la societat, ja sigui present o futur. Això converteix a la ideologia en un dogmatisme, doncs es tanca a les idees dels altres com a possible font de solucions als problemes que es plantegen en el dia a dia, sent ella l'explicació total i última; el que alguns crides explicació feroç. Ideologies camino al totalitarisme Segons l'assenyalat en el paràgraf anterior, en casos extrems, una ideologia pot portar a negar la possibilitat de dissentir, donant per veritat irrefutable els seus postulats.\nArribats a considerar la ideologia com a veritat irrefutable, s'obre el camí al totalitarisme, bé sigui de tipus polític o religiós, (Teocràcia). Qualsevol que dissenteixi pansa a ser un problema per a la societat, o el grup, doncs va contra la veritat dogmàtica que proclama la ideologia. Tal és el gravíssim problema que plantegen els dissidents, les faccions, i sobretot les sectes.\nBibliografia Massun, Ignacio Les ideologies al Segle XXI. Buenos Aires: Mètodes""Editorial Mètodes" 2007\nCapdevilla, Néstor. El concepte d'ideologia. Buenos Aires: Nova Visió. 2006\nEagleton, T. Ideologia: Una introducció. Barcelona: Paidós. 10. C. Geertz. 2000.\nHorkheimer, Max. La funció de les ideologies. Taurus.\nLaclau, Ernesto. Política i ideologia en la teoria marxista. Segle XXI.\nLenk, Kurt. El concepte d'ideologia. Amorrortu.\nMinogue, Kenneth. La teoria pura de la ideologia. Grup Editor Llatinoamericà. 1988\nQuintanilla, Miguel A. Ideologia i ciència. Fernando Torres.\nTherborn, Göran. La ideologia del poder i el poder de la ideologia. Segle XXI. Zizek, S. Ideologia: Un mapa de la qüestió.\nMacradis, Roy C. i Hulliung, Mark L. Les ideologies polítiques contemporànies. Aliança Editorial 1998.\nQuine, W. (2002). Des d'un punt de vista lògic, Paidós. Bé Aires. ISBN 84-493-1297-3.\nFerrater Mora, J. (1984). Diccionari de Filosofia (4 toms), Barcelona. Aliança Diccionaris.. ISBN 84-206-5299-7.\nReferències ↑ Veure el text complet en en l'article Marxisme\n↑ La data de la carta és, per a aquesta font, de 14 de juny de 1893 Falsa consciència, Ideologies, Consciència: definicions tautológicas, metafísiques i místiques, segons la qual seguiria així: per això el seu caràcter ideològic no es manifesta immediatament, sinó a través d'un esforç analític i en el llindar d'una nova conyuntura històrica que permet comprendre la naturalesa il·lusòria de l'univers mental del període precedent. Per a aquesta altra font, que la reprodueix de manera més completa, la data és de 14 de juliol de 1893, i seria així La ideologia és un procés que s'opera per l'anomenat pensador conscientment, en efecte, però amb una consciència falsa. Les veritables forces propulsoras que ho mouen, romanen ignorades per a ell; d'una altra manera, no seria tal procés ideològic. S'imaginen, doncs, forces propulsoras falses o aparents. Com es tracta d'un procés discursiu, dedueix el seu contingut i la seva forma del pensar puro, sigui el seu propi o el dels seus predecessors. Treballa exclusivament amb material discursiu, que accepta sense mirar-ho, com a creació, sense buscar una altra font més allunyada i independent del pensament; per a ell, això és l'evidència mateixa, ja que para ell tots els actes, quan els serveixi de mediador el pensament, tenen també en aquest el seu fonament últim. \n↑ Critiqui de la raison dialectique, I, 1960, págs. 15 et seq.\n↑ "Notis on the Theory of Reference", en From a Logical Point of View, 1935, pag. 131.\n↑ Bell, D.(1960) The End of Ideology: On the Exhaustion of Political Idees in the Fifties\n↑ Kenneth Minogue, La teoria pura de la ideologia, GEL, 1988, pàg. 11-20\n↑ Karl R. Popper, La societat oberta i els seus enemics, Paidós, 1992, pàg. 280-286 i pàg. 381-391\n↑ Faye, Jean Pierre. El segle de les ideologies. Traducció de Juan Carlos García-Esborrall. Barcelona: Edicions del Serbal (Col·lecció "L'Estel Polar", 13), 1998. 192 p. ISBN 84-7628-254-0)\n↑ Eric Hobsbawm Historia del segle XX; Antonio Fernández Historia Contemporània; Miguel Artola i Manuel Pérez Ledesma Historia Contemporània.\n↑ Frase d'atribució discutida, però afirmada per testimonis presencials (Carlos Floria entrevista en Criteri, desembre de 1996).\n↑ Les denúncies del fonamentalisme islàmic de V. S. Naipaul reben al seu torn crítiques d'altres il·lustres escriptors que li acusen de fonamentalista hindú (Salman Rushdie, d'origen hindú-musulmà i de cultura britànic-laica, qui al seu torn va ser objecte d'una fatua per part de Jomeini).\nArticle sobre la polèmica en La Nació, 6 de juny de 2008.\n↑ Vegeu explicació\n↑ És molt notable l'especial odi que es genera entre les faccions que sorgeixen dins d'una mateixa ideologia, de vegades superior al rebuig de la ideologia contrària]]\nVegeu també Civilització\nArticles en la categoria Ideologia\nCategories: Ideologia | Sociologia | Terminologia filosòfica