Dissabte 17 18:35 - 20:10\nEl so del demà\nFundada l’any 2011 a Los Angeles, Soulection es defineix com una plataforma de cultura en moviment. També podríem parlar de col·lectiu de músics i DJs de mentalitat oberta; o de segell aglutinador de beats i bandes de la Costa Oest. Ho diem com ho diem, Soulection és una de les millors notícies de l'espectre de la música negra contemporània a Estats Units. A Soulection aposten per la filosofia Do It Yourself originària del punk i al seu catàleg conviuen per igual reggae, soul, funk, house, jazz i qualsevol so que vingui acompanyat per un groove i un enfocament futurista. La seva arribada a Sónar era qüestió de temps, i aquest any dos dels seus màxims responsables, Joe Kay (co-fundador) i Jarreau Vandal, un dels DJs de capçalera del col·lectiu, d'origen holandès, s'encarregaran de materialitzar el cabdal de sons que porten entre mans amb una sessió a SonarVillage, el moment i el lloc perfecte per gaudir al màxim de la seva visió calidoscòpica de la música.\nLa discografia de Soulection és àmplia i variada. Pel seu catàleg han passat artistes com Kaytranada, Mr. Crmack o Ta-Ku, i segueixen publicant regularment material de primera qualitat de noms emergents de l'escena americana, així com recopilatoris en col·laboració amb altres col·lectius o plataformes afins. A més de tot això, tenen el seu propi canal de ràdio, amb el qual van començar a emetre l’any 2011 i que porta ja més de 280 shows, alguns d'ells en col·laboració amb altres emissores, com la londinenca Rinse FM. El seu lema principal és “The Sound Of Tomorrow”, però en realitat la música que estimen, que publiquen, que punxen i que s'encarreguen de difondre no entén de temps ni edats.


IB3 manipula el TIL ~ Assemblea de Docents de les Illes Balears\nEn segon lloc, la Consellera d’Educació manifesta que “les escoles d’idiomes han obert places com no s’havia fet mai”. Això tan sols és cert pel que fa a l’anglès, en una clara discriminació de totes les altres llengües. Fins i tot admetent això, convendria repassar els problemes que les EOIs varen tenir a principi de curs per mor d’aquesta oferta sobtada de places. Per cert, en el reportatge es pot veure clarament (o hauríem de dir subtilment?), la diferència de demanda entre l’anglès i el català d’ençà que el Govern Bauzá aplica la seva repressió lingüística.\nI és just en aquest punt quan comença una manipulació encara més vergonyosa de la realitat. Després d’un intent d’objectivitat mostrant imatges de la històrica manifestació del 29 de setembre i declaracions de l’STEI i del director de l’IES Baltasar Porcel, hi surten sis pares i tots sis estan a favor del TIL! Ni un en contra. Quant als centres, només el d’Andratx se’n posiciona en contra: els altres tres (Fra Joan Ballester de Campos, Arxiduc Lluís Salvador de Palma i Antoni Juan de Maó) hi estan completament a favor. Si aplegam tots els talls de testimonis (21 en total), el resultat demostra la manipulació ben a les clares: 17 talls de 12 persones diferents estan a favor del TIL i només 4 (de 2 persones) en contra.\nUn punt i a part mereix l’IES Arxiduc. Sorprenen les imatges de la directora passejant per dins l’aula com si atengués l’alumnat, ja que ella no fa ni una sola hora de classe a la setmana. Ni una, ni en anglès ni en cap altra llengua. La sorpresa esdevé astorament quan diu que la implantació del TIL en aquell centre ha estat “molt cautelosa”, quan en realitat no es va consensuar amb la totalitat del departament de Ciències Socials ni, molt manco, amb el de Música, als quals se'ls va assignar la responsabilitat d'aplicar el TIL a 1r d'ESO. I l’astorament esdevé indignació quan resulta que aquesta mateixa directora va afirmar en un claustre del curs passat que el TIL “no tenia caràcter pedagògic” (si la Consellera la sentís!). No només això: amb aquest argument, va vetar la convocatòria del claustre que legalment se li demanava perquè el professorat pogués expressar la seva opinió sobre el projecte.\nTanca el reportatge una afirmació de la Consellera que fa empegueir: “el Govern, quan troba un interlocutor vàlid, vol negociar”. Que la Conselleria no vol negociar ha estat constatat en tot moment per la societat, els mitjans de comunicació i, darrerament, fins i tot pel sector hoteler (consultau, per exemple, el diari Última Hora del 22 de maig). Però que la Consellera en persona trobi que representants de tots els sindicats, de les associacions de pares i mares i de l’Assemblea de Docents no siguin un interlocutor vàlid és una mescla de prepotència, absurd i mentida que la desautoritza per si sola.\nFinalment, des de l’Assemblea de Docents no volem criticar — però sí qüestionar — la tasca dels periodistes autors del reportatge, atesos els constants rumors de coaccions i dirigisme que circulen sobre la direcció d’IB3.


De tonyines i de persones « òscar montferrer\nDe tonyines i de persones\ndes.19 by òscar montferrer\nSayonara Sushi, Raül Romeva i Rueda. Rosa dels Vents, 2012. Pàgines: 214.\nL’eurodiputat Raül Romeva incrementa el seu currículum com a autor amb aquesta novel·la, la primera en un compte particular, el seu, que inclou títols d’assaig, els resultats de la seva activitat com a blocaire i els tempteigs en l’àmbit de la poesia.\nSayonara Sushi és una novel·la curta elaborada amb una narrativitat directa que deixa de banda les descripcions i que supedita l’expressió escrita a les exigències del guió.\nL’activitat de l’autor com a parlamentari europeu i les seves conviccions personals conflueixen en el text, que presenta al lector una periodista jove i enèrgica com a protagonista d’una història en què es fa la crònica d’una investigació que comença amb el comerç il·legal de la tonyina vermella al Mediterrani i que desemboca en el negoci de la immigració il·legal.\nRomeva no es capbussa en la foscor que embolcalla tots dos comerços delictius, el de tonyines i el de persones. Atès el seu coneixement de les interioritats de totes dues activitats–la qualitat d’eurodiputat permet, per exemple, conèixer de primera mà tots els tripijocs legals i alguns dels il·legals que afecten activitats com ara la pesca–, es pot pensar que la intenció de l’autor a l’hora d’escriure aquest Sayonara Sushi té més a veure amb el crit d’alerta que amb la denúncia sòlida, i literària, basada en fets reals i provats.\nEn aquest sentit, la novel·la funciona: la facilitat amb què es llegeix i la senzillesa de la trama són útils a l’hora de transmetre al lector la idea que hi ha joc brut en tots els esglaons que recorre el negoci de la tonyina vermella, que mou un gavadal de diners anualment i que tendeix a aparèixer als mitjans de comunicació a causa de fets generalment negatius.\nHi ha el suggeriment d’altres idees, a Sayonara Sushi. D’una banda, l’autor fa equipara el comerç il·legal de tonyines i el de persones i, amb això, posa en relleu la degradació d’un model social en què els valors humans estan immersos en una decadència pregona.\nDe l’altra, Romeva empra la relació sentimental que mantenen el germà de la protagonista i una dona japonesa per fer evidents les diferències culturals que malbaraten qualsevol intent de mantenir un diàleg obert i fruitós.\nNo és en absolut una pèrdua de temps, el llegir Sayonara Sushi, però cal reclamar a l’autor que es mantingui en la ruta de la novel·la i que posi fil a l’agulla –dit a la tecla– per dur als lectors un repàs seriós, encara que sigui passat pel turmix de la ficció, a tot el de denunciable que hi ha en els passadissos que transita professionalment. És segur que aquest hipotètic text encaixaria a la perfecció en el camp del thriller, sector novel·la negra, apartat corrupció, capítol pecats capitals comesos sense voluntat d’esmena.\nThis entry was posted in Lectures and tagged Novel·la, Romeva.\n← El Sol (XII)\nTVC, com la BBC →


Promoció 2007 Escola Gaudí de Sant Feliu de Llobregat: 2011\nL'Escola Gaudí celebrarà el Festival de Nadal el proper 22 de desembre, dijous. Es farà, com l'any passat, al Casal de la Gent Gran de Sant Feliu. A les 9.30h tindrà lloc el Festival d'Educació infantil i 1r. A les 11.30h. el Festival de 2n a 6è de Primària. Els nostres petits ja han començat a preparar les seves actuacions. Les mares i pares que vulguin participar poden fer-ho cantant a la Coral Gaudí, que també hi actuarà, com cada any. El primer assaig serà el dijous 1 de desembre a les 15.45h de la tarda, a l'aula del costat de P3, a la planta baixa de l'escola.\nA més a més, com cada any, l'AMPA també farà una festa oberta a totes les famílies, amb xocolatada, visites d'algun personatge "màgic" i exhibició d'extraescolars. Aquesta festa es farà també el dia 22, a la tarda, en acabar les classes. La música i el ball tampoc no hi faltarà.\nAixí que" motors a bavor!" que les festes ja estan aquí, i preparem-nos tots per celebrarles amb molta alegria i il.lusió, sobretot els més petits!!


GEMMA SOLSONA ASENSIO – GOLEM FEST 2021\nDIVENDRES DIA 5 DE NOVEMBRE INAUGURACIÓ EXPOSICIÓ DE 13.00 A 14.00 H\nDISSABTE 13 DE NOVEMBRE A les 16.30 H\nDISSABTE 13 DE NOVEMBRE A les 17.00 H\nDISSABTE 13 DE NOVEMBRE A les 19.50 H\nGemma Solsona Asensio és llicenciada en Comunicació Audiovisual, treballa en màrqueting i publicitat.\nÉs també professora d’Escriptura Creativa i Relat i organitza tallers en biblioteques i llibreries. En el 2009 publica el seu primer llibre Valguamar, contes de llocs, amors i difunts (Fills de l’Hule) al costat de Tebu Guerra. En el 2012 gana el concurs literari Vila de Gràcia i és finalista de l’Ana María Matute (el seu relat va ser publicat en La teoria de Polch, d’Ed. Torremozas). Ha publicat en les antologies: «Què m’estàs comptant» (Fills de l’Hule, 2008), «Café amb lletres» (Fills de l’Hule, 2009), «Homenatge a Poe» (Artgerust, 2014), «Navidadoscuracasinegra» (P. A. E., 2015), «Explica’m un dia» (P. A. E., 2016), «Barcelona Gòtica» (Apatxe Llibres, 2016), «Vampirs a Barcelona» (Apatxe Llibres, 2017), «Doñana és art» (Suseya edicions, 2017), «Monstruari» (SECC, 2018), «Més macabres» (Maluma, 2019), «Hellven» (Suseya edicions, 2019), «Ende Interminable» (Tinta Porpra, 2020).\nHa sigut coordinadora de les antologies «Cuentamínate» (Fills de l’Hule, 2012) «Cuentopsia» (Fills de l’Hule, 2014), «Vol de bruixes» (Apatxe llibres, 2018), «Rebotigues» (Stonberg, 2019), «On les fades no s’aventuren» (Apatxe llibres, 2020) i «Ars Moriendi» (InLimbo, 2020). En el 2016 publica Miols (Stonberg, www.mismaullidos.com). En el 2019 gana el certamen «Terrorífiques II» i presenta el seu tercer lliure Casa volada (ed.Fus). En 2021, queda finalista en la XXI edició del certamen «Relats en Femení» organitzat per la Biblioteca Sagrada Família i publica el seu quart llibre de relats, en aquest cas de terror: Blancogramas (InLimbo).\nBruges blanques, fades negres (Apatxe Llibres)\nBruges, fades i xiquetes capritxoses, innocents o perverses. Espills que només diuen la veritat i gats divins. Jocs infantils un punt estranys, ombres desobedients i pastissos que estan… de mort. Aquest llibre conté el particular univers de bruixes i fades escrit per Gemma Solsona Asensio i il·lustrat per Judit García-Talavera, que inclou històries i imatges entremaliades i belles, amb un polsim de crueltat, horror i molts matisos. Catorze relats il·lustrats que, disfressats després del vel de la ironia o les paraules de un conte meravellós, oculten trames fosques i inquietants. Et donem la benvinguda a Bruges blanques, fades negres, un espai en el qual la màgia i el tenebrós t’esperen allí on menys imagines.\nEXPOSICIÓ BRUIXOTES BLANQUES FADES NEGRES\nDuració: del 5 al 14 de novembre\nLloc: Biblioteca Patraix-Azorín (C/Assagador de les Monges, s/n)\nL’exposició: «Bruges blanques, fades negres» és, abans de res, un homenatge a les bruixes. I sí, també a les fades. A l’ocult, la màgia i el meravellós. Un homenatge a través de set contes il·lustrats, per a adults, que giren entorn de la figura de les bruixes; i altres set que pretenen fer un volt de rosca a les històries de fades i buscar a l’horror que, moltes vegades, s’amaga a l’altre costat de l’espill o en l’interior del bosc. Contes foscos i maliciosos on quasi res és el que sembla. Aquesta exposició és una degustació d’aquesta joia blanc-i-negra: una mostra de les catorze il·lustracions de Judit García-Talavera que acompanyen els relats de Gemma Solsona Asensio. Làmines que creguen un univers paral·lel i complementari per a cadascun d’ells. Imatges i textos que emboliquen al visitant en una realitat, somiada o temuda, on el fantàstic aguaita sempre, si més no te l’esperes.\nAmb Blancogramas, Gemma Solsona Asensio s’endinsa en la foscor del color blanc per a presentar-nos xiquetes que custodien un àngel en la golfa, una família que rendeix culte secret a Mary Poppins, un ancià obsessionat amb una dama espectral als carrers de Barcelona, o una jove que descobreix el perillosa que pot arribar a ser la seua millor amiga. Set relats de negror nívea, bells i terribles, dins de la millor tradició del cas estrany.\n«En el seu nou llibre, Gemma Solsona també explora l’horror de la blancor i ens ofereix un estupend catàleg d’éssers i fenòmens que escapen als límits del real. Qui hi ha freqüentat els seus relats anteriors reconeixerà ací recurrències i obsessions: la infància, la monstruositat, l’evocació nostàlgica del passat, els espais domèstics assaltats per l’insòlit…»\nDel pròleg de David Roas.\nSteampunk (Apatxe Llibres)\nDeu autors contemporanis reten homenatge a clàssics de la literatura universal des d’un punt de vista steampunk.\nMoby Dick, L’illa del tresor, Donetes, Blancaneu i els set nans, Pinotxo, Alicia al País de les Meravelles, El meravellós Mag de Oz, Peter Pan, Els viatges de Gulliver i Els tres mosqueters han servit d’inspiració per a crear històries ucrónicas i retrofuturistes.\nOmple’t de sutge, banya’t en vapor i segueix a autòmats, naus inversemblants o científics bojos en aquests contes foscos i recreacions enginyoses d’aquests clàssics literaris.\nUna combinació prodigiosa en la qual la fantasia no té límits.\nAntologia coordinada per Júlia Díez\nIncluye relats de Dioni\nRierol José A. Bonilla Júlia Díez José Antonio Fideu Martínez Ana García Herráez Pepa Mayo Greta Mustieles Salvador Josué Ramos Gemma Solsona Asensio Eduardo Vaquerizo\nIl·lustracions d’Héctor R. Asperilla (Adepte Fosca)\nFades (Apatxe Editors)\nUn nodrit grup d’escriptores contemporànies s’endinsa en les ombres del bosc per a oferir-nos noves versions dels seus contes clàssics favorits.\nEn aquest volum, donem veu a les bruixes, als llops i als fantasmes per a recomptar, de la mateixa forma que van fer grans narradores com Angela Carter, la història de Ventafocs, Caputxeta Roja, La Reina de les Neus, Barba Azul o La Bella Dorment. Un encanteri, en forma d’històries fantàstiques, que aflora la part més fosca dels contes de fades.\n«Per a mi aquest llibre de relats d’escriptores actuals que té vosté entre les mans, amic lector, benvolguda lectora, busseja en les térboles aigües del fossat del castell encantat. M’ho imagine com un grup d’exploradores que s’introdueixen en una selva, un món, un laberint, en el qual investiguen sense la pretensió de convertir-lo en parc d’atraccions per a xiquets i xiquetes. Bé al contrari, per a desconstruir l’antic artefacte i mostrar el revers chorreante de la pell del monstre».\nDel «Pròleg» de Pilar Pedraza\nInclou relats d’Isabel\ndel Riu • Júlia Díez • Ana García Herráez • Mar Goizueta\nCovadonga González-Pola • Arantza Larrauri • Cristina Martínez\nAna Martínez Castillo • Amparo Montejano • Greta Mustieles Salvador\nSofía Rhei • Solange Rodríguez Pappe • Alicia Sánchez\nGemma Solsona Asensio • Giny Valrís • María Zaragoza. Il·lustracions d’Elena Ibáñez.\narticle anterior MADO MARTÍNEZ


Pou del Moreno – A. E. L.\nSituació: És al final del PRC-11, una mica abans d’arribar al Prat Gespador, a tocar la Pleta de les Vaques. S’hi pot arribar baixant des de Prat Gespador, que és la forma més fàcil d’acostar-s’hi.\nCoordenades: N42.21487° E1.95818°\nTC2 – Pel trajecte curt, que és el camí que s’ha comentat prèviament\nMR9 – MIna del Moreno i Pou del Moreno\nMR18 – Recorregut exhaustiu per elements de l’inventari miner\n: ARXIU: PERE BOIXADER\nExtraordinària foto del Pou del Moreno que ens permet comprendre els dos sistemes d’extracció de lignit que es feren servir a la mina del Moreno. Inicialment es va perforar el pou buscant les vetes de carbó. La irregularitat i la inclinació d’aquestes aconsellava una perforació en vertical en lloc d’horitzontal. Per això es va optar per, inicialment, muntar un sistema d’elevació que consistia en una estructura de fusta amb un eix vertical que en la seva part superior té un tambor cilíndric on s’enrotllen els cables (cabrestant) que passant per unes politges feien pujar o baixar pel pou uns recipients tipus sac mitjançant pel qual s’extreia la runa en el moment de foradar i carbó en el moment de la producció. La imatge pensem que correspon a l’inici de la perforació, ja que encara no s’aprecia moviment de transport de lignit, i pels diferents elements en construcció, com l’edifici de fusta del fons a mà dreta i la xemeneia que encara conserva l’entarimat al seu voltant. Aquest primer sistema, l’argue, més endavant segurament seria substituït per una màquina de vapor, molt més ràpida i àgil que el sistema de tracció a sang, teoria que es veu reforçada per la xemeneia i per un muntatge paral·lel en la mateixa Serra del Catllaràs, la toponímia del qual ens ho deixa força clar. S’anomena “Sala de Màquines” i també disposa d’una xemeneia i d’un pou d’extracció. Un cop es trobava la veta de carbó, per facilitar la seva extracció es projectava una galeria cap a l’exterior. En aquest cas és la mina del Moreno, situada sota l’altiplà on esta situat el pou que ens ocupa.\nUn castellet igual hi havia a la Sala de Màquines.\nDarrera el Pou del Moreno, al vessant de la muntanya que duu a la bocamina encara queden les restes d’una altra pilona.\nA sota de la bocamina del Moreno trobem una gran estructura, que era la tremuja on es col·locava el carbó per carregar-lo i transportar-lo. En línia recta en avall, direcció a la mina del Teixó, es troben pilones en la mateixa vertical, que fan pensar en una comunicació per telefèric, el telefèric del Teixó, que trobem esmentat en el llibre Els trens del Berguedà, de Carles Salmeron:\nEl telefèric del Teixó va ser construït el 1910, tenia una longitud de 200 m, salvava un desnivell de 65 m i unia les mines d’aquella denominació amb la resta de les instal·lacions, ja que aquestes mines tenien un sistema de transports molt complex. Així, en primer lloc el carbó produït era carregat a unes vagonetes que el portaven fins al telefèric que el baixava fins al marge del torrent. A l’estació inferior el carbó es carregava a unes altres vagonetes que a continuació eren baixades per un pou fins a una galeria subterrània. Les vagonetes feien un curt trajecte pern aquesta galeria, ja que uns centenars de metres més enllà retornaven a la superfície mitjançant un altre pou. A partir d’aquell moment les vagonetes eren transportades per un ferrocarril miner fins a l’estació superior del telefèric de la Roca de la Lluna, on el carbó era de nou transbordat per baixar-lo cap al cable general. (1)\nCroquis LLibre Salmeron, pàg 255\nSALMERON, Carles: Els trens del Berguedà. Els trens de Catalunya, 14B. pàg. 256


Els certificats seran enviats per correu ordinari un cop finalitzada la formació.\nDe 10 a 13h: Teoria i pràctiques..\nEls dies posteriors a la formació ens posarem en contacte amb cadascun de vosaltres per poder fer la pràctica on-line individual i així oferir una atenció personalitzada.\nSi esteu interessats en tenir el temari en paper, ens ho demaneu i us l'enviarem per correu ordinari.\nL'alumnat que ja hagi fet la formació la podrà repetir, totalment o parcial. En aquest cas la inversió serà de 50€ (iva inclòs).


Encara queda molt per fer al Carnaval de Roses ·\nInici Carnaval Encara queda molt per fer al Carnaval de Roses\nEncara queda molt per fer al Carnaval de Roses\nLa clau de que aquest any el Carnaval de Roses hagi passat d’un suspens a un bé alt, ha estat sense cap mena de dubte, primer, per la campanya engegada des de fa quatre anys per l’Àrea de joventut, “Per carnaval no tot s’hi val” i, segon, per la reunió que va mantenir els representants de l’Ajuntament i la Policia Local amb els caps de colla.\nLa decisió de tancar el port la nit de divendres va ser el desencadenant d’aquesta reunió, on és va posar sobre la taula els problemes que, any rere any, anaven en augment, i a on es va fer un important exercici d’autocrítica.\nQue el Carnaval de Roses hagi fet un pas important per la seva reestructuració de cares a millorar el que tenim, és una feina que hem fet entre tots. Encara queda molt per fer però, si volem que els visitants, i el públic en general, tornin a omplir l’avinguda de Rhode, i ho dic no com un tòpic, sinó com un fet contrastat.\nLa gent no ve o no és queda a veure tota la passada de les carrosses perquè aquesta és fa eterna, les colles van massa separades i això fa que no sigui atractiva.\nNo n´hi ha prou en dir que tot ha anat molt bé i que el comportament aquest any ha estat molt millor que els darrers anys, no, perquè, a més a més hem de voler que el públic torni i pugui gaudir de la passada sencera i que no hagi d’estar més de tres hores assegut per veure-ho tot.\nHem de ser més ambiciosos amb nosaltres mateixos i aconseguir-ho. Tots els demés actes de la festa han estat a l’alçada del que ha de ser el nostre Carnaval, encara que algú és pugui millorar.\nAra, per tant, hem de començar a treballar per fer que la passada torni a ser l’acte més important de la festa.\nArticle anteriorAl juny torna a Roses la Transpyr amb la novetat de la Transpyr THE RACE\nArticle següentL’Ajuntament de Castelló d’Empúries destaca un seguit de normes pel Carnaval 2016


Avaria AVE Barcelona: Catalunya és la diana prioritària dels lladres de coure | Catalunya | EL PAÍS Catalunya\nLa comunitat suma el 41,8% de tot el coure sostret a Adif a Espanya el 2014\nMadrid 9 OCT 2015 - 12:38\tCEST\nL'atac a les infraestructures de l'AVE que aquest dijous al matí va interrompre la circulació de trens a Catalunya no ha estat casualitat. La comunitat autònoma és la regió on més sostraccions de coure es produeixen a l'any, segons fonts policials, tant en el cablejat de les companyies ferroviàries com en el de les elèctriques. L'avaria, que va afectar uns 13.500 viatgers i 40 combois, va tenir el seu origen en el tall de fibra òptica, però els lladres pretenien, en realitat, apropiar-se de coure i van errar en el tret, com apunten fonts policials. El 2014, Catalunya va patir el furt de 142 quilòmetres d'aquest material a la xarxa d'Adif, el 41,8% del total sostret a tot Espanya.\nDes del 2012, el robatori de coure ha experimentat un descens perquè el preu d'aquest material ha patit una progressiva devaluació al mercat, entre altres factors. Les empreses ferroviàries, elèctriques i de telecomunicacions són el principal objectiu dels lladres, amb el consegüent perjudici per als usuaris últims d'aquests serveis. Però la tendència a la baixa que s'ha mantingut durant els últims tres anys no s'ha reflectit de la mateixa manera en totes les comunitats autònomes. En concret, Catalunya presenta unes xifres desproporcionadament altes i molt desviades de la mitjana nacional. Adif va perdre en aquesta comunitat autònoma 142 quilòmetres de coure a causa dels robatoris, el 41,8% del total i, segons les estimacions de la companyia, durant aquest 2015 les xifres catalanes augmentaran fins als 203 quilòmetres sostrets.\nLes dades d'Adif són similars a les del sector elèctric. Red Eléctrica d'Espanya (REE), responsable de l'alta tensió, reflecteix també un descens en el nombre d'atacs a les seves instal·lacions, tot i que Catalunya continua al capdavant d'aquest tipus de delictes. La REE va ser objecte de 68 robatoris durant l'any passat, en els quals es van sostreure 11.403 metres de cable. Més d'un terç de les sostraccions –un 35,3%– es van produir a la regió catalana, gairebé la meitat de tot l'entramat espanyol.\nMolt per darrere de Catalunya se situen Andalusia i la Comunitat de Madrid. En cadascuna de les dues regions es van produir vuit robatoris el 2014, un 11,8% del total de sostraccions registrades a Espanya i tres vegades menys que a la regió catalana. Pel que fa al nombre de metres afectats, els llocs canvien. Castella-la Manxa és la segona autonomia on es va sostreure més longitud de material. Amb només sis furts, els lladres van deixar el territori manxec sense 1.287 metres del cablejat de la companyia ferroviària. Cantàbria i La Rioja van quedar al marge d'aquest tipus de delictes, ja que no es va detectar cap sostracció en aquestes comunitats uniprovincials.\nEl fet que a Catalunya hi hagi una concentració d'infraestructures més gran pot explicar un cert grau de diferència en les dades respecte d'altres regions, però el gran abisme entre les xifres catalanes i les de la resta de comunitats podria tenir altres raons. Com apunten des d'Interior, el problema pot deure's a una "gestió deficient de les polítiques de seguretat a Catalunya i a l'existència d'un problema de seguretat ciutadana en relació amb la protecció d'aquestes infraestructures".\nXarxa de baixa tensió elèctrica\nCatalunya també és protagonista dels robatoris que es produeixen contra les companyies elèctriques de baixa tensió. L'empresa que ha patit més pèrdues per sostracció de coure és Endesa. El 2014, la distribuïdora va ser objecte de 3.113 atacs a tot el territori espanyol, 366 menys que l'any anterior. No obstant això, és especialment significatiu que malgrat que aquesta reducció va ser del 10,5%, les pèrdues en termes econòmics van ser un 32% més baixes el 2014 que el 2013. Una diferència que pot obeir a la devaluació del material al mercat. Dels 9.400.000 euros que Endesa va perdre fruit d'aquests delictes, gairebé la meitat es van registrar a Catalunya.\nEn analitzar l'impacte que el robatori de coure suposa per a les companyies elèctriques, cal considerar, a més, dues empreses més la presència de les quals en l'entramat espanyol està molt estesa. Però, fins i tot, amb la suma de les dades d'Endesa, Iberdrola i Gas Natural-Fenosa, Catalunya segueix sense perdre el lideratge. Un 36% de tots els atacs que es van produir contra la xarxa de baixa tensió es van localitzar en aquesta comunitat autònoma.\nEn definitiva, malgrat la tendència a la baixa que ha experimentat el robatori de coure des del 2012, Catalunya acusa un considerable problema de seguretat a les seves xarxes de comunicació, com a primera diana de les sostraccions dins de tot del territori espanyol. Durant els últims dos anys, entorn del 37,7% dels delictes relacionats amb la sostracció d'aquest material que van afectar grans xarxes i infraestructures de serveis es van concentrar a la regió catalana.


L'Alcúdia augmenta el reciclatge de manera considerable - Vista impresión\nPOBLACIONES » L'Alcúdia » L'Alcúdia augmenta el reciclatge de manera considerable\nSábado, 19 de enero de 2019 | e6d.es\n• El reciclatge d'envasos i plàstics augmenta un 16,3% en l'últim any; el de paper i cartó ha augmentat un 20,5% en els últims dos anys\nLa campanya l'Alcúdia Recicla que es va impulsar des de la Regidoria de Medi Ambient de l'Ajuntament de l'Alcúdia en aquesta legislatura està donant resultats. I els resultats són positius. Quant al reciclatge d'envasos en el últim any s'ha augmentat un 16,3%, en passar de 75.240 kg recollits en 2017 a 87.490 en 2018. En els últims 3 anys l'augment ha sigut d'un 24,2%. Pel que fa al reciclatge de paper i cartó, l'Alcúdia ha augmentat en un 20,5% en els últims 2 anys en passar de 97.660 kg en 2016 als 117.676 en 2018.\nLa regidoria de medi ambient va llançar a finals de 2017 i durant 2018 una campanya per a impulsar el reciclatge entre el seu veïnat, apel•lant tant als beneficis per al medi ambient com a l'estalvi de diners que suposa reciclar, sota el hastag #LalcúdiaRecicla.\nPaco Sanz, regidor de Medi Ambient, considera imprescindible aplicar la regla de les tres erres, no sols fent una bona separació dels residus i el seu reciclatge, sinó també la reducció i la reutilització dels diversos objectes i materials.\nPer al regidor ficant "cada cosa al seu lloc", que va ser el lema de la campanya, no sols protegim el medi ambient (preservant els arbres i els boscos del planeta, contribuint al fet que els mars i els oceans estiguen lliures de plàstics i reduint energia, aigua i matèries primeres) sinó que, a més, estalviem diners, ja que si reciclem bé el paper, el vidre i els envasos, es disminuirà el fem que entrarà en la planta i per tant el nostre rebut del fem. Per altra part el municipi recapta uns 30.000 euros anuals pel reciclatge del paper i els envasos, que l'Ajuntament destina, des de l'any passat, a fins ambientals.\nDurant 2018 s'han col•locat més de 40 contenidors nous d'envasos, paper i vidre, en distints carrers del nostre poble i l'Ajuntament facilita gratuïtament paquets de bosses blaves (per al paper i cartó), grogues (per als envasos) i verdes (per al vidre) per als veïns i veïnes que les sol•liciten.\nNo obstant això, Paco Sanz considera que, malgrat tot l'esforç, el nivell de reciclatge encara és insuficient i per a poder complir en les exigències europees caldrà, caldrà no sols establir el 5è contenidor de matèria orgànica -que es podrà fer en quant estiga finalitzada la nova planta de compostatge del Consorci de Residus- sinó que caldrà implantar altres sistemes com la recollida porta a porta, amb la que sí que es podrà arribar als objectius de la Unió Europea de reciclar un 50% dels residus.


Falsa alarma dels dos possibles casos a Espanya del coronavirus xinès | NacióDigital\nFalsa alarma dels dos possibles casos a Espanya del coronavirus xinès\nEl Ministeri de Sanitat estava avaluant l'estat de dos passatgers procedents de Wuhan, la ciutat on s'ha originat l'epidèmia\nper NacióDigital , 24 de gener de 2020 a les 15:38 |\nLa Xina ha aïllat ciutats pel brot del coronavirus | Europa Press\nAquest divendres, el govern espanyol ha anunciat que estudiava dos casos relacionats amb el famós coronavirus procedent de la Xina. Al cap de poques hores, el mateix Executiu ha dit que tot era una falsa alarma. El director del Centre de Coordinació i Emergències Sanitàries del Ministeri de Sanitat, Fernando Simón, ha informat que els dos casos han donat negatiu.\nAmbdues persones havien arribat recentment al país procedent de Wuhan, la ciutat xinesa on es va originar el virus. Simón ha assegurat que l'alerta es manté "actiu", però que el nivell de preocupació és "baix".\nL'Executiu espanyol també ha afirmat que encara no es planteja prendre mesures excepcionals als aeroports de l'Estat, ja que no hi ha vols que connectin directament amb Wuhan. A banda, Simón ha recordat que moltes persones que acaben de realitzar un vol de llarga durada presenten símptomes de la grip i, per aquest motiu, aplicar exhaustius controls als aeroports "no aportaria un benefici suficient".\nLes declaracions del coordinador d'emergències sanitàries arriben poques hores després que es descartés un possible cas de coronavirus a Barcelona. En aquest cas, es tractava d'una passatgera que va arribar a l'aeroport del Prat d'un vol procedent del gegant asiàtic. El seu avió, que s'havia enlairat des de Shanghai, va fer escala a Amsterdam, ciutat on ja es van descartar possibles símptomes infecciosos. Un cop a Barcelona, la passatgera ha tornat a ser examinada per garantir que no guardava relació amb l'epidèmia.\nAlmenys 25 morts a la Xina\nEl misteriós virus ja ha causat 25 morts a la Xina i les principals organitzacions sanitàries estan en un estat permanent d'alerta. De fet, l'epidèmia ha provocat que la Xina hagi aplicat la quarantena a 33 milions de persones i hagi construït un hospital d'urgència per tractar la infecció. Les autoritats del país, però, han optat per no declarar l'emergència mundial.\nEl coronavirus va ser diagnosticat per primera vegada a la ciutat de Wuhan. Ara, el virus ja s'ha estès a les regions de Hong Kong, Macau, Taiwan, els Estats Units, el Japó i la República de Corea, on, en tots casos, se n'ha diagnosticat un cas. Per la seva banda, Tailàndia n'ha confirmat tres casos. A la Xina, el nombre de casos arriba als 571, segons les últimes xifres oficials.\nDescarten un possible cas de coronavirus a Barcelona\nEl virus de la Xina creua el pacífic: detectat el primer cas als EUA\nPrimera mort pel misteriós brot víric declarat a la Xina\nSocietat, epidèmia, Barcelona, Espanya, Ministeri de Sanitat, Xina, coronavirus


La carbonara no es toca\nEls italians s’enfurismen per un vídeo en el qual els francesos fan una altra recepta de la salsa\nLa cuina d’un país és sovint motiu d’orgull nacional i la geopolítica i la identitat també mouen els seus fils en aquests afers. A Itàlia, per exemple, estan molt enfadats amb França per un vídeo d’una recepta d’espaguetis a la carbonara –un dels seus plats més famosos i molt típic de Roma–, que va publicar el web francès Demotivateur al seu canal de YouTube. La veritat és que la recepta en qüestió no n’encerta ni una ni amb els ingredients, ni amb el mètode de preparació d’aquest popular plat. La recepta de la discòrdia pretenia ensenyar a cuinar pasta a la carbonara de forma ràpida i en un únic recipient. La cosa anava així: en una olla baixa es posava ceba tallada en juliana, cansalada viada acabada de treure del frigorífic i farfalle . A continuació es cobria tot amb aigua i es deixava bullir 15 minuts a foc suau. Una vegada tot bullit, es rematava amb pebre negre mòlt, parmesà, una cullerada de la molt francesa crème –una crema de llet espessa–, julivert i un rovell d’ou cru. Per descomptat als francesos els va importar un rave que la pasta no quedés al dente, que el guanciale i no la cansalada viada –una cecina feta amb la careta del porc– no quedés daurat (amb oli d’oliva i una mica d’all) i sí bullit, i que l’ou no es batés juntament amb el pebre, un pessic de sal, i formatge pecorino romà –un formatge d’ovella amb un mínim de 8 mesos de maduració–, per després afegir-lo a la pasta i al gunaciale . Per descomptat, la ceba i el julivert –segons la recepta de l’ Acadèmia Italiana de la Cuina – no formen part de la “vera salsa carbonara”. I a Itàlia , era d’esperar, no els va fer gens de gràcia i encara menys que a, més a més, el vídeo el patrocinés Barilla , el baluard de la pasta italiana al món.\nLa polèmica va esclatar a la xarxa, on es van alçar els escuts en defensa de la recepta que, diguem-ho tot, és la més falsejada de totes les del receptari italià, segons l’acadèmia italiana. Tot l’afer es va batejar com a carbonaragate i a Facebook, la pàgina Sai Cosa M angi ? ( Saps el que menges?) publicava el vídeo –que acumula 1,7 milions de reproduccions– amb el missatge següent: “Cinc minuts de silenci per la mort de la carbonara. Sisplau, perdona’ls perquè no saben el que estan fent”. I acabava preguntant, molt a l’estil Facebook: “I tu, com la fas?”. La primera que va reaccionar va ser la mateixa Barilla , que contestava: “ Mon dieu ! Estem oberts a totes les interpretacions creatives de la mítica carbonara, però aquesta va molt més enllà... Désolé ”, per després proposar una recepta “canònica”. A continuació, els mitjans italians van entrar en acció, com Il Corriere della Sera que publicava el vídeo amb el títol “En record de la carbonara”. Demotivateur va retirar el vídeo de YouTube i els mitjans francesos van córrer a calmar les aigües i fins i tot disposats a demanar perdó, perquè, com deia el web Slate , l’incident havia posat en perill “l’amistat franco-italiana en 32 segons”. Mentrestant, la ràdio France Info es preguntava si els italians no eren massa primmirats amb el seu menjar . La resposta era que sí, igual com els francesos amb el seu, i afegia: “Qui els en podria culpar?”.\nL'autèntica salsa carbonara es fa amb ou, mai amb crema de llet (© CSP_Koufax73)\nPer a aquells que pensin que la reacció italiana potser sí que ha estat una mica exagerada, només recordar-los –a més que deixin de fer la carbonara amb crema de llet tan tradicional a Espanya– l’embolica que fa fort d’aquí amb motiu de la paella.\nPrimer va ser la polèmica de si el sofregit portava o no ceba i després, la substanciosa discussió sobre què era una paella valenciana autèntica i què era un “arròs amb coses”. I és que hi ha coses a París, València o Roma que no es toquen.


el festival de l'1 al 18 de juliol de 2017\nFruit d'una època en què Mataró era una potència mundial de la indústria i la innovació, van néixer a la ciutat diversos avenços com la primera línia de tren de tota la Península Ibèrica, els grans complexos industrials del tèxtil, i l'instrument musical més gran i complex mai sortit dels tallers catalans. De tots aquests invents, l'últim encara està en funcionament (si bé reclama una urgent restauració) en el cor alt als peus de la Basílica de Santa Maria, sent testimoni d'una època daurada no gaire llunyana, i recordant a tots els mataronins que la nostra ciutat té potencial i capacitat per ser el que vulgui ser.\nPosar en valor l'orgue Monumental de Santa Maria, obrir-lo a la ciutat de múltiples maneres i promocionar-lo és una tasca que porto exercint amb gust des de fa anys, i en la qual l'Ajuntament de Mataró, amb la col·laboració de diverses entitats, presta un suport inestimable amb l'organització d'aquest festival internacional. Aquest esdeveniment porta el segell que imprimeix la singular història de Mataró: és un festival ple de propostes úniques i atrevides, que trenca amb tots els tòpics entorn a l'orgue i la música clàssica, que atrau públics de totes les edats en un nombre inimaginable per a esdeveniments similars en altres ciutats del món.\nÉs en definitiva un festival que va néixer amb a ciutadania en ment, que va ser creat amb una inequívoca voluntat de servei públic, d'encomanar la nostra passió per la música i la cultura fent-la accessible i sobretot "gaudible" . I el resultat de col·locar el públic en el centre d'aquest festival és perquè ja l'han fet seu omplint cadascuna de les activitats fins al punt d'haver-lo fet famós al món per la calidesa de la seva acollida i l'extraordinària energia que es crea en cada concert.\nL'Acadèmia Internacional que es realitza durant les dates del Festival està per primera vegada al límit de places amb alumnes des de la Xina, els Estats Units, Rússia, Àustria, Bulgària, Polònia, Singapur, Finlàndia, Espanya, Eslovènia, França... i allà on em conviden a oferir concerts, els programadors es disculpen si no poden aconseguir tant públic com el que em té acostumat Mataró, a la vista dels vídeos i les fotografies que compartim a les xarxes socials. Ja som una referència, jove encara, però consolidada. I esperem que un treball seriós i detallista durant els propers anys faci del nostre festival una potent eina per dotar de caràcter i atractiu la nostra estimada capital del Maresme.\nCom a artista, aquest ha estat el meu compromís amb la ciutat de Mataró i la seva gent, i com a artista res m'omple més que els concerts espectaculars d'Orgue que ofereixo cada mes de juliol; espectaculars no per la meva interpretació, sinó per la vostra acollida.


Calaix de tarda boirosa: Coses de poca importància i metamorfosis\nAvui tinc una tarda amb ganes d'escriure, i de dir coses!\nEl següent post és sobre l'entorn de feina, en general i en concret. Si faig memòria, i en faig, he treballat a 10 escoles incloent l'actual. Algunes CEIPs, d'altres CEE. En algunes més temps, en d'altres menys temps. He vist diferències notables entre un centre i un altre. Recordo l'experiència viscuda a una escola de Ripollet, que es mereix que en digui el nom, la Gassó i Vidal, on vaig tenir per primer cop la sensació que tots els professors anaven a l'uníson, tots treballant per l'escola i amb un esperit on era difícil que apareguéssin grupets, manies, enemistats entre nosaltres. Un mèrit important d'això era la feina del director, el Juanjo, i la cap d'estudis, la Carmen, que ho duien molt bé, però també la qualitat humana del professorat que ens va tocar treballar colze amb colze en aquelles coordenades espacio-temporals. Recordo especialment els dies previs als jocs florals, on tothom tenia curiositat per saber què feien els altres cursos, i si podia col·laborar-hi d'alguna manera.\nEl destí em té ara a la meva desena escola. Jo sempre he intentat portar-me bé a totes les escoles on he treballat amb els companys i les companyes de feina, amb l'afegit que un substitut està pocs dies normalment, i diu hola, deixa un comentari, i diu adéu. Però aquest cop tindré l'experiència laboral més llarga a l'escola pública (gener-juny).\nDes que vaig començar que vaig començar a parlar amb la meva "paral·lela" d'especialitat, amb qui hi havia algunes coses que s'havien de coordinar. Però sabeu allò que sense fer res, algú et deixa de parlar? Bé, tampoc és que les nostres converses fóssin dignes de gravar-se, però és el fet de deixar de saludar quan et trobes pel passadís. Per això he titulat coses de poca importància, perquè sóc conscient que no sóc l'únic a qui li fa a l'escola, i sóc conscient de la fama creixent que té. Ella i el seu grupet, però les persones del grupet si les treus d'aquí, són bona gent. I doncs, sembla a vegades que alguns docents a nivell personal mostrin conductes de criatura...\nPublicat per Xitus a 21:19\nbon dia! he arribat aquí... ara no recordo a través de qui! prò el quadre m'encanta... Caminant damunt un mar de boira de Friedrich... Molt bunik!\nla veritat és que la relació amb els companys de feina pot arribar a ser complicadeta... ho dic per experiència. Això sí, si la noia és així de rància, no s'hi pot fer res més. Tot i que hi ha gent que no es mereix ni un trist bon dia! Prò, pel que comentes, no seria el vostre cas... en fi... no cal fer-ne gaire cas, d'aquestes coses!\n17 d’abril de 2008 a les 4:05\nHa vegades hi ha persones que tenen una actitud molt bàsica de marcar territori. Segurament seria lleig que la Cruella de Ville aquesta es pixés a la sala de professors, per tant la seva manera de marcar territori és aquest desafiament absurd cap a tu que ets nou i podries tenir alguna idea que ella no pot acceptar de cap manera perquè: a) ella hi era abans que tu i b) ella és més gran que tu.\nCom tu descrius a la perfecció, "conductes de criatura".\n20 d’abril de 2008 a les 3:48\nEstimat Xitus, company d'ofici,\na vegades val més que un/a mestre no et parli gaire, que no pas que et parli massa per voler-te encolomar tota mena de projectes i treballs extres que hauràs d'acabar fent tu, sense que ningú et doni les gràcies.\nT'ho dic per experiència. Jo no m'acosto gaire als meus companys, només lo mínim perquè no sospitin de la meva anti-vocació. Perquè cada cop que intento un acostament, patapam! "projecte engrescador" al canto. Arggg!!!\nSalutacions antipedagògiques. Està força bé el teu bloc!\n20 d’abril de 2008 a les 5:59\nEn canvi has conegut a una substituta maca i simpàtica, que ha estat molt a gust treballant amb tu!!\nJo no he estat a cap classe teva, i en canvi tu si m'has donat un cop de ma vàries vegades... Merci per tot, Aleix, un plaer haver coincidit amb tu.\n23 d’abril de 2008 a les 10:15


Un dels nostres | Lletres | La República\nDebat del 21-D, en un dels moments més crítics per a TV3. JOSEP LOSADA..\n“Com més amenaçats estàvem els periodistes de TV3, més ens premiaven els catalans amb més valoració”\nMalgrat les incerteses polítiques, els nervis de la població i la campanya en contra, a TV3 ens vam convertir en la referència essencial. Vam batre tots els rècords d’audiència històrics de televisió. No només ens miraven els espectadors de Catalunya: professionals dels mitjans de tot Espanya ens seguien, i també periodistes d’arreu del món. Des d’Alemanya o Holanda, connectaven amb TV3. Les principals agències de notícies (Reuters, France-Presse, APTN) estaven pendents de nosaltres. Connectaven en directe amb les nostres càmeres, i nosaltres utilitzàvem el seu senyal realitzat de moltes manifestacions. Aquella segona meitat del 2017 vam trencar molts motlles. Professionalment, vam superar el llindar de l’èxit, mentre resistíem els atacs constants de la repressió expressament dirigida contra nosaltres. Durant setmanes senceres, des d’un racó de la redacció de TV3, hi havia una càmera connectada a la línia de directe del 3/24 per poder retransmetre a l’instant per a tots els nostres espectadors si venia la Guàrdia Civil o la Policia Nacional a comissar-nos material. O a detenir algun responsable de l’empresa. En les setmanes prèvies a l’1 d’octubre, la policia havia entrat a departaments de la Generalitat, impremtes, empreses de distribució i missatgeria, partits polítics i mitjans de comunicació locals. Estava cantat que, en un moment o l’altre, entrarien a TV3. En David Bassa ens havia insistit a prioritzar la denúncia sobre les nostres llibertats professionals; com a periodistes no podíem deixar de registrar i explicar cap agressió contra el nostre dret –i la nostra obligació– d’informar en tot moment. En David era el nostre lligam amb la direcció de la televisió i de la Corporació. L’emissió de l’anunci del referèndum, que havia estat explícitament prohibit, no era una decisió nostra, de la redacció. Però sí que era la nostra responsabilitat informar de totes les conseqüències que se’n derivessin. Dani Bramon, cap de redacció, estava molt preocupat per revertir la campanya contra TV3 als mitjans espanyols. Va ser ell qui, coordinat amb en David, ens va mobilitzar a tots perquè utilitzéssim els nostres contactes personals per persuadir periodistes d’altres mitjans que ens deixessin explicar. Per defensar-nos, el director, Vicent Sanchis, va participar en tertúlies d’Antena 3 i Tele 5. Des de Televisió Espanyola van entrevistar el representant del Consell Professional de TV3, Lluís Caelles. Cadascú va parlar i transmetre el missatge com va poder. Pels meus anys de corresponsal, a mi em van tocar les entrevistes de televisions internacionals, des de la CBS americana fins a les públiques francesa, eslovena, suïssa, japonesa... en anglès i francès. Les cares més conegudes de la Corporació vam protagonitzar una roda de premsa de caràcter netament professional, amb Mònica Terribas i Ramon Pellicer al capdavant, per defensar-nos de les acusacions, davant la imminent inclusió de TV3 i Catalunya Ràdio en el paquet d’intervencions o “extincions” previstes en l’aplicació de l’article 155. Van ser dies en què cada taula de la redacció va ser una trinxera de defensa; els nostres ordinadors, camps minats en què qualsevol frase o paraula mal interpretada podia provocar una explosió de conseqüències fatals, com una querella o la portada de l’endemà d’El Mundo o l’ABC. Altíssima sensibilitat dins i fora de la redacció. Les sospites –i alguna certesa– que els telèfons mòbils de periodistes estaven punxats. Un Watergate del segle XXI, amb tecnologia més avançada, però amb pràctiques destraleres per part de la Policia Nacional i la Guàrdia Civil. Incapaços de trobar paperetes, urnes i llistats censals, les forces de seguretat van girar la seva atenció cap a les cases particulars de polítics i funcionaris, les seus d’organitzacions socials i els mitjans de comunicació.\nLes estructures més profundes de l’Estat van lluitar contra rellotge per aturar el referèndum. Quan no se’n van sortir, va ser la plana major dels partits de Madrid que van accelerar la suspensió de l’autonomia. I davant d’aquells atacs, va tornar a sortir a la superfície la resiliència de la societat catalana. Mai com en aquelles dates he rebut tants missatges de solidaritat i tanta ajuda explícita de la ciutadania. Com més amenaçats estàvem els periodistes de TV3, més ens premiaven els catalans amb més valoració i més suport, al carrer i a través de les xarxes socials. I els increïbles índexs d’audiència! En aquells moments, des d’empreses de serveis de telecomunicacions fins a companys d’altres mitjans es van oferir a emetre els nostres informatius si hi havia una apagada del senyal de TV3 per la força. Un grup de periodistes de la redacció i personal tècnic, sense ordre ni consentiment de la direcció, vam preveure l’eventualitat d’haver d’emetre el TN vespre per Facebook Live i altres aplicacions d’internet, si es tallava l’emissió regular de TV3. Vam identificar i simplificar el software dels decorats del Telenotícies i els fons bàsics dels plans del presentador per si se n’havia de fer una còpia. No es va arribar a aclarir des d’on, físicament, es podria emetre, tot i que alguna acadèmia privada de televisió ens va oferir les seves instal·lacions. Per si el govern espanyol hagués inclòs TV3 en els seus plans d’intervenció, es van celebrar reunions dels treballadors al garatge dels equips mòbils, amb intervencions dels representants del comitè d’empresa i de periodistes a títol individual plantejant quina legalitat se seguiria l’endemà d’una eventual declaració d’independència, si la catalana o l’espanyola. O preguntant a la direcció si hi havia algun pla previst. La resposta oficial de Vicent Sanchis va ser que no. Això passava mentre David Bassa mantenia reunions secretes amb alguns mitjans, tant públics com privats, per poder tenir una antena d’emissió alternativa si es tancava TV3.\nParal·lelament, la campanya de contactes dels periodistes de la casa va funcionar, i a molts mitjans d’Espanya i del món es van emetre reportatges sobre TV3. Hi va haver alguna informació clarament desfavorable, com el cas de la corresponsal a Madrid de Le Monde, Sandrine Morel, que va fer un retrat de la nostra televisió com d’un element d’agitació i propaganda de l’independentisme, calcant els arguments dels que ens volien tancar. Però la gran majoria dels reportatges van servir per subratllar l’enorme atac contra la llibertat d’expressió que significaria el tancament d’un mitjà de comunicació per raons estrictament polítiques. Finalment, es va desactivar el pla d’incloure TV3 en la intervenció de la Generalitat. En això va ser clau el paper del PSC, i especialment dels seus diputats a Madrid. Els socialistes van donar suport al Partit Popular en l’aplicació de l’article 155, però van posar com a condició que no s’intervingués TV3. I el govern de Mariano Rajoy s’hi va avenir. Temps després, el secretari general del PSOE, Pedro Sánchez, diria estar penedit de no haver-ho fet. Aquell desembre del 2017, havíem salvat TV3. Però, per quant de temps?\nEditorial: Pòrtic Edicions Gènere: Assaig Pàgines: 232 Preu: 17,90 euros\nPresentador, corresponsal i assagista\nToni Cruanyes és editor i presentador del TN vespre de TV3. Llicenciat en ciències polítiques i periodisme per la Universitat Autònoma de Barcelona, ha estat corresponsal a Londres i París i enviat especial a Washington, l’Havana, Buenos Aires i Brussel·les, entre altres ciutats. Va treballar al World Service de la BBC (1999-2003) i a la ràdio de les Nacions Unides a Nova York (2004).\nHa publicat Un antídot contra l’extrema dreta (Premi Joan Fuster d’Assaig 2012), De Tony Blair a Zapatero. Una autòpsia de l’esquerra europea i El llarg adeu de Pinochet. Va ser director adjunt del diari Avui (2007-2009) i actualment col·labora a El Suplement de Catalunya Ràdio.\nLa República 18-01-2020, Pàgina 38


Activitats – Pàgina 19 – Lloret de Mar – Blog\nUna proposta divertida per als teus fills a Lloret de Mar\nEl joc de pistes la Maledicció els Déus és una activitat per a la mainada que es fa al poblat íber del Turó Rodó de Lloret de Mar que no podeu deixar escapar. Si no coneixeu el Turó Rodó, ja teniu el primer motiu per apuntar als vostres fills a aquesta activitat. Us encantaran les vistes que hi ha de […]\nActivitats Healthy Lifestyle 12/09/2018\nAprofita la Lloret Night Shopping a Lloret de Mar\nAquest divendres a Lloret de Mar podràs gaudir d’una nova edició de la Lloret Night Shopping, ambient festiu amb grans ofertes comercials! Fins a les dotze de la nit els principals carrers comercials de la població s’omplen d’ambient amb un seguit d’actuacions, concerts i diverses animacions. Tindràs l’oportunitat de participar en tallers de balls i vibrar amb els dj’s i […]


Mikel i Ivan Herzog: "És brutal transmetre a la gent el que sentim quan toquem o cantem"\nEls germans de Cambrils que van fer girar tot el jurat del concurs 'La Voz'\nElisabet Soler (GDDC / Reusdigital.cat)\nAmb tan sols 19 i 17 anys, en Mikel i l'Ivan Herzog han estat uns dels concursants de la tercera edició de 'La Voz'. Amb format de duo musical, els germans de Cambrils es van presentar a les audicions a cegues d'aquest programa on els quatre 'coaches' i artistes de renom -l'Alejandro Sanz, la Laura Pausini, la Malú i l'Antonio Orozco-, van girar-se per convèncer als joves músics i emportar-se'ls als seus respectius equips. Finalment, els cambrilencs van decidir formar part de l'equip de l'Alejandro Sanz, amb qui van passar la fase de 'les batalles' i 'l´últim assalt' per arribar a la primera gala en directe, que va suposar la seva última actuació en el programa.\n- Qui són en Mikel i l’Ivan fora de 'La Voz'?\nIvan: Nosaltres som un parell de germans de Cambrils que sempre hem viscut per la música perquè és el que hem volgut sempre. El fet d’anar a aquest programa ha significat descobrir al món allò que som. Seguim sent els mateixos d’abans, però ara la gent ens coneix.\nMikel: Som persones com tothom, som els de sempre. Els que ens coneixen saben com som i simplement hem sortit a un canal de televisió que veu moltíssima gent. Som cares conegudes, però sense perdre l’essència.\n- El fet que el vostre pare sigui un cantant tan conegut com Mikel Herzog ha influït en què vosaltres vulgueu dedicar-vos a la música?\nIvan: Més que ser un conegut cantant, ell és un músic i això ha fet que nosaltres visquéssim des de ben petitets envoltats de música. No ha estat intencionat, ha sigut com venir així de sèrie.\nMikel: Clar, nosaltres des de petits no hem hagut de pensar en això, simplement ha estat una manera de viure. Hem viscut envoltats de música inconscientment. Estudiar música tampoc ha estat una obligació, però els esdeveniments ens han portat a fer-ho. El nostre hàbitat natural ha estat la música, així és com hem viscut sempre i com volem seguir fent-ho.\n- Quins estudis musicals teniu?\nMikel: Jo he estudiat a l’Escola de Música de Cambrils i actualment estic estudiant al Liceu de Barcelona el Superior de Piano, la carrera clàssica. He fet els cursos didàctics a l’escola de música, el grau mitjà, el grau elemental... i quan fas el sisè te’n vas al superior. Ara he acabat el primer curs.\nIvan: Jo he estat fent durant vuit anys música clàssica, piano, a l’Escola de Música de Cambrils. Després me’n vaig anar a l’Aula de Músics de Tarragona a estudiar modern i jazz. Estic fent cinquè de professional.\n- Com va sorgir la idea de presentar-vos junts a aquest ‘talent show’?\nIvan: Sempre hem pensat que un programa d’aquestes característiques era la millor plataforma per deixar d’estar sols a casa perquè la gent ens conegués i sabés que hi ha un parell de músics que existeixen. Un dia vam veure que hi havia el càsting de 'La Voz' i vam pensar que era una bona opció. També vam creure que era un moment adequat perquè havíem estudiat suficient, teníem un cert nivell i anàvem preparats. Vam veure que era un moment interessant per començar a treballar.\nMikel: Aquests programes són les plataformes més potents simplement per donar-te a conèixer, perquè la gent et vegi i et posi una cara. Al saber que feien els càstings vam veure molt clar que ho havíem de fer.\n- Abans d’entrar al programa ja solíeu cantar junts? Havíeu actuat en algun escenari?\nIvan: El Mikel i jo som bastant novells en el tema de cantar de cara al públic. Sempre hem cantat junts però a casa, ja que només hem fet un parell de concerts. Un va ser fent una col·laboració en un concert de la Nina, que celebrava els 30 anys sobre els escenaris, i l’altre va ser a Vilafortuny. Per això el programa per nosaltres va ser com una joguina.\nMikel: El programa per nosaltres ha estat un aprenentatge rapidíssim. A 'La Voz' no tens un mes per assajar i tocar amb una banda per exemple, que tocar amb una banda no és estar a casa amb el teu piano i cantar, sinó que has de saber situar-te. Tot això és un aprenentatge que has de fer en un dia per tal de tocar el següent. O aprens o marxes. Per nosaltres ha estat un repte. Estàvem allà i a vegades ho passàvem malament perquè tot ens venia de nou i es barrejava molta informació amb nervis, però al dia següent ho havíem de fer. Ha estat una experiència brutal en tots els sentits, ens ha fet aprendre un munt.\n- Quina sensació vau experimentar en trepitjar per primer cop l’escenari i veure que els quatre ‘coaches’ es van girar a les audicions a cegues?\nIvan: Aquest és el moment més emocionant que he viscut mai ["Sens dubte", afegeix en Mikel]. Quan arribes, els de producció et diuen que l’audició a cegues és el moment més ‘guai’ i jo vaig pensar que no seria per tant. Però arribes allí, i s’obre una porta on està tot fosc, no se sent ni una mosca, només et sents tu caminant.\nMikel: És el moment més emocionant amb diferència. L’essència del programa és això. Sobretot ens va impactar que nosaltres vam ser els primers en l’ordre de gravació. Estàvem sentint tot l’enrenou de la gent entrant i del moment en què sortien els ‘coaches’ quan el regidor va donar l’ordre de començar i, de cop, es va fer el silenci absolut.\nIvan: Només et sents tu caminar i respirar. Arribes allí, t’asseus al piano, comences a tocar i mostres la feina de tres mesos aplicada en un minutet de res. No vèiem que hi hagués cap efecte en els 'coaches', però nosaltres ens ho estàvem passant bé. De sobte, vam sentir un gran clamor del públic.\nMikel: Una cosa a destacar és que allà no sents el botó que pitgen per girar-se, és un so que afegeixen a post producció. Tu estàs pendent del que estàs cantant però no saps res. Potser no te n’adones que algú s’ha girat fins que sents el públic que comença a aplaudir. Tot el que se sent allí es irrepetible, és el típic tòpic que diuen tots els concursants, però es que realment és així. Pots tenir carreres com a artista i cantar i tocar en escenaris, però aquest tipus de sensació jo crec que no es pot viure en un altre lloc que no sigui 'La Voz' i les audicions a cegues.\n- I el fet que es giressin tots quatre?\nIvan: Va ser un regal. Però al final hem vist que això és poc important, el que compta més és l’evolució d’un artista durant el programa. Per exemple, amb el guanyador del programa, l’Antonio José, només es va girar un 'coach', l’Antonio Orozco.\n- El vostre 'coach' ha estat l’Alejandro Sanz. Com és treballar amb ell?\nIvan: És molt curiós el que ens passa amb l’Alejandro, perquè s’assembla una mica al nostre pare i ens recorda l’estança a casa amb ell.\nMikel: És un home tan natural com se’l veu al programa. A l’Alejandro no se’l coneixia, perquè un gran artista com és ell no s’havia sotmès mai als mitjans d’aquesta manera. Ara que ha decidit fer-ho, s’està veient que és un tio natural, intel·ligent, ràpid i un musicàs. No es pot no aprendre d’ell, tots els moments que hem estat amb l'Alejandro han sigut d’or.\n- Què ha suposat per vosaltres passar per aquest programa?\nIvan: Ha estat un aparador. Ha suposat deixar de ser el Miki i l’Ivan de casa nostra per ser el Miki i l’Ivan de tota Espanya.\nMikel: A part de ser un aparador ha estat un aprenentatge brutal. L’Ivan i jo hem estat els més joves d’aquesta edició, ja que l’Ivan va arribar a les audicions a cegues amb 16 anys, i això només ho sabem nosaltres. Però el que ens importa és el que hem viscut, el que hem après i el que hem experimentat, i tot això ha estat brutal.\n- Ha canviat la vostra vida quotidiana o tot segueix igual?\nIvan: És la mateixa, però hi ha petits matisos. Seguim la mateixa rutina, però sí que a vegades ens para gent pel carrer per fer-se fotos amb nosaltres. A les xarxes socials també rebem molts missatges. Pot semblar que no els veiem, però els llegim un per un i ens encanta, però no podem contestar-los tots.\nMikel: És el que dèiem abans, no hem canviat en res, anem amb la gent de sempre, però sí que hi ha persones que et paren pel carrer i et reconeixen o que els hi agrada el que fas i t’ho comenten, t’escriuen missatges amb carinyo... és brutal fer sentir a la gent el que nosaltres sentim quan toquem o cantem i és d’agrair rebre aquestes mostres de suport i afecte.\n- Què ha estat el millor i el pitjor del vostre pas per 'La Voz'?\nIvan: El pitjor, que en part és bo, són els moments de nervis abans de pujar a l'escenari i també el fet de veure que amics que vam fer en tres dies, es quedaven enrere en les audicions a cegues. Perquè clar, a les cegues surten seixanta-quatre persones, però se’n presenten cent, hi ha moltes actuacions que ni les retransmeten per la televisió i sap greu.\nMikel: Sobretot el primer dia, que érem tots nous i anàvem a fer les audicions a cegues, vam conèixer una sèrie de gent amb qui ens vam fer molt, perquè anàvem tots a pel mateix i vam estar tot el dia junts. Tu veus que estàs allí i passes i n’hi ha d’altres que no ho aconsegueixen. A més, va coincidir que nosaltres vam sortir els primers, es van girar els quatre 'coaches', i just després de nosaltres va sortir un noi amb qui vam fer molta amistat i no es va girar ningú. Per altra banda, coincidim en què el millor de 'La Voz' són les audicions a cegues i amb diferència.\n- Teniu en ment fer algun projecte musical o us ha sortit algun projecte arran del vostre pas pel programa?\nIvan: De moment anem veient coses, sempre hi ha propostes i contrapropostes. Tenim al nostre pare, que és el nostre ‘coach’ de casa. Ell ens va aconsellant i tot el que ens arriba a nosaltres li passem a ell.\nMikel: Estem assimilant i veient cap on tirem. Temes propis n’hi ha... tenim coses compostes i allí estem, ja es veurà.\n- Què us ha semblat que l’Antonio José hagi estat el guanyador del concurs? Teníeu algun preferit?\nIvan: A mi l’Antonio José m’encanta. Quan canta em posa la pell de gallina. Un dia em va cantar cara a cara, perquè li agrada molt això de cantar a la gent, i jo em vaig posar a plorar perquè és pura ànima. Jo no sóc molt de flamenc, en realitat sí que m’agrada molt però no l’entenc gaire, però ell té molta elegància i és pur sentiment, cosa que m’encanta i m’emociona, és molt bo. Tot i això, hi ha dos branques: els bons cantants i els músics. Per mi, els millors músics que hi havia en aquest programa eren el Joaquín i el Diego Cartón.\nMikel: El Diego era un dels meus preferits perquè sentim la música molt semblant. És alguna cosa més a part de cantar, cantar ja no és tan important, és la manera com toques l’instrument. Si s’hagués vist com toca el Diego de veritat, hagués estat brutal, i això és una cosa que només sabem nosaltres, ja que els concursants sabem des de dins què fa cadascú. Nosaltres sobretot ens fèiem molt amb els músics, el Joaquín, el Diego, el Marcos...\nIvan: Jo a casa sempre dic el mateix. El dia que el Marcos canti en portuguès, la gent fliparà. A mi em va cantar un dia en portuguès una cançó seva i em vaig quedar al·lucinat. Ell també és un musicàs.


Més de 200 delegats de 119 empreses i entitats catalanes, a Biospain 2012 | Biocat\nHome > Actualitat > Notícies > Més de 200 delegats de 119 empreses i entitats catalanes, a Biospain 2012\nMés de 200 delegats de 119 empreses i entitats catalanes, a Biospain 2012\nEn la trobada biotecnològica de referència a l'Estat espanyol, del 19 al 21 de setembre a Bilbao, s'hi duran a terme 4.500 reunions per cercar noves col·laboracions internacionals.\nMés 200 professionals de 119 empreses i entitats de la BioRegió de Catalunya participaran a la sisena edició de Biospain 2012, que es farà del 19 al 21 de setembre a Bilbao. Aquesta trobada biotecnològica —organitzada per l'Associació Espanyola de Bioempreses (Asebio), la Societat per a la Transformació Competitiva (SPRI) del Govern Basc i l'agència BioBasque— acollirà 1.500 delegats i 750 empreses de 25 països, a més de 210 expositors (un 23% més que el 2010). Biospain s’ha consolidat al llarg dels anys com a un dels eixos catalitzadors del sector biotec a l’Estat. L’edició 2012 ha superat totes les previsions i les dades registrades en l'anterior edició, el 2010 a Pamplona.\nBiocat, que patrocina aquesta edició, serà present a Bilbao amb un estand (B17-C18) a la zona d'exposició juntament amb una vintena d’empreses de la BioRegió de Catalunya. Biocat aprofitarà la plataforma de contactes internacionals que ofereix Biospain per promocionar el congrés de partnering BioEurope Spring 2013 (BES 2013), que es durà a terme a Barcelona entre l'11 i el 13 de març. El BES és, juntament amb BIO-Europe, una de les principals trobades de partnering europea de la biotecnologia i la indústria farmacèutica. L’Ajuntament de Barcelona i Biocat encapçalen el comitè organitzador local del BES 2013.\nTota la informació de la presència catalana a Biospain a:\nA més de l'exposició comercial i del programa de conferències, els delegats empresarials també podran participar en l'espai de partnering, on es preveu que es portin a terme 4.500 reunions; el Fòrum d'Inversió, amb 32 entitats inversores de diferents països i 30 empreses i emprenedors que presentaran els seus plans de negoci; el primer Fòrum de Formació i Ocupació, i una nova edició del congrés científic Biotec 2012 de la Societat Espanyola de Biotecnologia (SEBIOT).\nLa Gran Bretanya és el país convidat en l’edició d’aquest any i serà present a Bilbao amb vuit expositors i 36 empreses. La Gran Bretanya és una de les economies mundials més potents en ciències de la vida, amb indústries d’avantguarda en les àrees com la biotecnologia, els productes farmacèutics i les tecnologies mèdiques.\nEl Príncep d’Astúries farà, el dia 19 de setembre, un recorregut per la fira i visitarà diferents estands, entre ells el de Biocat. Després, la delegació de la Casa Reial mantindrà una reunió a porta tancada amb representants de diferents empreses i institucions presents a Biospain i en la qual participarà la directora general de Biocat, Montserrat Vendrell.\nNota de premsa (18/9/2012)\nNotícia relacionada (2/7/2012)\nBiocat serà present amb un estand (B17-C18) a la zona d'exposició juntament amb una vintena d’empreses de Catalunya.


Col·lecció de moments: Esmorzar amb diamants - Relats conjunts\nXeXu 23 de novembre de 2013, a les 3:56\nAl final has introduït la tardor, eh! No n'hi ha prou en ser bon imitador, per arribar a actor cal esforçar-s'hi més, començant per no equivocar-se en la música!\nCarme Rosanas 23 de novembre de 2013, a les 18:21\nhe, he, he... pels pèls...\nHelena Bonals 23 de novembre de 2013, a les 9:11\nCosta molt d'imitar l'Audrey Hepburn!\nSegur que sí, però així superficialment se'n sortia prou bé... ;)\njpmerch 23 de novembre de 2013, a les 9:21\nLes imitacions no poden ser més que pitjors que l'original, perquè si foren millors, també serien males imitacions.\nCarme Rosanas 23 de novembre de 2013, a les 18:22\nJp, un cop més tens tota la raó del món... aquests pensament teu em té ben admirada...\nMcAbeu 23 de novembre de 2013, a les 9:31\nEm sembla que aquesta noia apart d'equivocar-se amb la música i amb l'estratègia, també ha errat el seu objectiu en la vida. Clar que, vist des d'una altra banda, potser això no és del tot veritat perquè, malgrat no pronunciar bé, no es pot dir que no tingui aptituds per fer comèdia, no?. :-)\nTens tota la raó, Mc... potser hauria de fer comèdia muda... no?\nPere 23 de novembre de 2013, a les 10:59\nÉs curiós, aquest novembre ha fet 23 anys que vaig entrar a Tiffany 's a la 5th Ave buscant alguna empremta d'Audrey Hepburn però no vaig trobar ni rastre d'ella ... ni tan sols una cançó d'Henry Mancini.\nEl cinema només és per somiar i al final sempre ens quedarà Vivaldi.\nCarme Rosanas 23 de novembre de 2013, a les 18:24\nÉs cert, jo no fa pas 23 anys, però quan vaig ser-hi... no li vaig trobar ni rastre d'ella ni de la peli, ni massa gràcia tampoc. Ara els meus acompanyants estaven emocionats... tothom s'ho pren a la seva manera.\nartur 23 de novembre de 2013, a les 13:25\nperò imaginació, no li mancava !!..... si no es prova , no se sap ; ))\nOriginal relat, Carme !\nElla ho va provar... tens tota la raó... si no es prova...\nMarta 23 de novembre de 2013, a les 15:10\nDe la realitat a la ficció, de la ficció a la realitat, m'agrada Carme, jo també havia oblidat el tema de la tardor!\nCarme Rosanas 23 de novembre de 2013, a les 18:25\nGràcies, Mata, i això que jo ho havia llegit, eh? però com que feia dies, me n'havia oblidat. ;)\nConsol 23 de novembre de 2013, a les 18:16\nM'ha quedat això que no sap pronunciar ni la erra, ni la essa, ni la ELA! Però on s'és vist! La erra pot passar, de la essa se n'ha de parlar: és la sonora o la sorda la que no sap? Però la ela, això de cap de les maneres. Aquesta noia necessita orientació.\nCarme Rosanas 23 de novembre de 2013, a les 19:11\nTe'n faràs creus Consol, són les dues, tant la sorda com la sonora les diu "zopez" a tota màquina i la ELA... ni t'explico ... saps què diu? diu: eua... necessita logopèdia immediata!!!\nhe, he, he... m'ha divertit molt el teu comentari... ;) gràcies.\nUnknown 23 de novembre de 2013, a les 18:28\nDoncs a mi se'm va passar per alt la tardor :( Aquesta noia necessita ànims, segur que si insisteix ho aconseguirà\nCarme Rosanas 23 de novembre de 2013, a les 18:31\nÉs el costum adquirit de pensar només en al imatge. Vols dir??? Potser després del logopeda... he, he, he...\nMatemáticas de Gabriel 23 de novembre de 2013, a les 19:36\nOriginalíssim relat, m'ha agradat moltíssim; de la pel·lícula no cal afegir-hi res, li cal res.\nBon cap de setmana, Carme, un petonet.\nCarme Rosanas 24 de novembre de 2013, a les 1:15\nUna idea una mica poca-solta, però a vegades ja passa...\nGràcies Gabriel, una abraçada\nM. Roser 23 de novembre de 2013, a les 20:06\nNo em de pretendre mai voler ser qui no som, sempre és millor que perfeccionem el que som...La noia es va equivocar...\nCarme Rosanas 24 de novembre de 2013, a les 1:16\nPetonets de bona nit, M Roser\nmaria 23 de novembre de 2013, a les 21:53\nHas pogut solucionar els problemes que tenies amb el blogger, Carme?\nCarme Rosanas 24 de novembre de 2013, a les 1:17\nSí, Maria, m'hi han ajudat, gràcies!!!\nmiquel 24 de novembre de 2013, a les 1:58\nDoncs jo encara no puc llegir el teu sos, però si el blog fins aquí. si puc fer res, m'avises.\nCarme Rosanas 24 de novembre de 2013, a les 21:55\nMoltes gràcies Miquel, ja està resolt\nGalionar 24 de novembre de 2013, a les 11:06\nAixò de les disfresses és mala cosa, amiga; només funciona per divertir-se una mica, sigui en el ball de carnaval o en el ball de la vida... Més tard o més d'hora la màscara caurà. Almenys, mostrant-nos tal com som, per cutrillos que fóssim, sabem que ja no podrem anar a menys... Molt bon relat, Carme, felicitats!\nCarme Rosanas 24 de novembre de 2013, a les 21:56\nGràcies, Montse... Una idea una mica ximpleta, pero la vaig tirar endavant. Una abraçada ben forta\nGarbí24 24 de novembre de 2013, a les 12:23\nHo tenia francament malament, per`almenys té la sensació del moment en que va pensar en que era possible.\nCarme Rosanas 24 de novembre de 2013, a les 21:59\nEs va fer la il.lusió que podia funcionar...\nElfreelang 24 de novembre de 2013, a les 12:47\nhola primer de tot et felicito pel relat....m'ha fet gràcia això de la pronunciació.....per cert ahir no va haver manera de deixar-te cap comentari si ho vaig poder fer en el teu on demanaves ajuda...per cert ja ho has pogut arreglar?...vols dir que no tens un bitxo dins l'ordinador? t'ho dic perquè ahir vam coincidir en comentar en el blog de llampecs i trons i tu comentaves que li veies una cosa que jo no veia...bon relat bon diumenge i bona amistat amb blogger\nCarme Rosanas 24 de novembre de 2013, a les 22:01\nEm sembla que ja està resolt... I creuo els dits, en dir-ho... Gràcies guapissima.\nEl que em passa pel cap 24 de novembre de 2013, a les 13:15\nQuinze minuts de glòria són fàcils de aconseguir. Ara fer-se famosa per fer el numeret ja no és tan fàcil i més si té problemes de pronunciació....tot i que avui en dia ja gent que surt per la tele que ja m'agradaria saber quin mèrit tenen (?)\nOriginal relat, Carme!\nCarme Rosanas 24 de novembre de 2013, a les 22:02\nHi ha molta gent amb problemes de pronunciació... He, he, he, però per fer d'actriu...\nNúria Martínez (Bruixeta) 24 de novembre de 2013, a les 18:01\nRelat súper original i de una realitat que espanta : quants mals imitadors hi han per aquests mons de deu? Masses...\nCarme Rosanas 24 de novembre de 2013, a les 22:03\nMolts imitadors i n'hi ha de ben divertits... Però no pas tots... Petonassos\nRafel 24 de novembre de 2013, a les 21:21\nBona idea per representar, Woody Allen i els de Polònia estan a l'aguait.\nCarme Rosanas 24 de novembre de 2013, a les 22:04\nHe, he, he, segur que sí... Quines idees tens...\nAssumpta 25 de novembre de 2013, a les 0:39\nHahahahaha ostreeeeeeees pobreta!! Aquesta sí que no me l'esperava... Problemes de pronunciació!!... I no un ni dos, eh? :-DDD\nCarme Rosanas 26 de novembre de 2013, a les 15:42\nHo tenia fatal... La pobra! :D\nsa lluna 25 de novembre de 2013, a les 11:27\nPer fer una cosa ben feta cal practicar molt i en aquest cas la dicció.\nAquesta història la desconeixia ... pobrissona!! ;)\nCarme Rosanas 26 de novembre de 2013, a les 15:44\nDiractament logopeda, lluneta...\nAferradetes, amb la erra i la esa impecables... he, he, he\nPilar 26 de novembre de 2013, a les 12:29\nA l'altra banda del mirall, sempre hi ha un rerefons amagat. Imaginativa, com sempre. :-)\nA vegades, les persones no som conscients de les nostres limitacions... :-)


maig « 2018 « Galileo Galilei Institut\nInici → 2018 → maig\n“Física i química” al Museu de la Ciència i de la Tècnica de Catalunya\nPosted by insgalileu on 24 de maig de 2018\nLa setmana passada, el dia 16 de maig, els alumnes de l’optativa de Física i Química de 4t d’ESO van anar a Terrassa per visitar el Museu de la Ciència i de la Tècnica de Catalunya (mNACTEC).\nUn cop al mNACTEC van fer una visita lliure, amb la guia d’un dossier, per les diverses seccions del museu, on van poder veure i interaccionar amb diverses exposicions relacionades amb la matèria impartida a l’optativa. Així, van poder repassar conceptes com els de l’energia, el treball, la llum, els elements químics, les propietats de la matèria, les taules periòdiques, el magnetisme, els usos del petroli, etc.\nLa interacció amb les diverses instal·lacions del museu els va permetre descobrir la ciència que s’hi amagava, d’una manera dinàmica, interactiva i en molts casos cooperativa.\nTot plegat, una sortida molt interessant per tot l’alumnat perquè cap d’ells havia visitat prèviament el museu i els va agradar molt.\nText: Marta Sangüesa\nPosted in: 4t ESO, Ciències Naturals, Curs 2017-18, mNACTEC, Sortides\nProves de suficiència de 2n de batxillerat\nPosted by insgalileu on 9 de maig de 2018\n“Portes obertes” de Batxillerat la setmana que ve\nPosted by insgalileu on 4 de maig de 2018\nUs ensenyarem l’institut i us explicarem el nostre projecte educatiu\nPosted in: Batxillerat, Galileo Galilei


Nordic Walking Girona: de juliol 2020\nSeguim descobrint i gaudint del territori gironí! Avui ruta des de Vilablareix seguint el camí fluvial del riu Marroc per després enfilar camí fins l’ermita de Sant Roc. Esport + natura + salut + bona companyia al costat de casa! Què més podem demanar?\nMatí de marxa nòrdica per un dels indrets més autèntics i salvatges de la Costa Brava, seguint el Camí de Ronda de Tossa de Mar passant per Cala de l'Infern, Cala Bona, Cala Pola i Cala Giverola. Simplement, genial!!\nGran matinal de marxa nòrdica per terres gironines, fins al Puig Gavarres i el Puig d'Arques, sostre del Baix Empordà, gaudint d’unes fantàstiques panoràmiques des d'aquests punts més elevats, i dels monuments megalítics prop del Poble de Romanyà de la Selva. Moltes gràcies a tots/es els que ens heu acompanyat!\nFantàstica matinal de marxa nòrdica per terreres gironines, descobrint l’ermita de Sant Romà i la capçalera de l’Onyar, a més de divisar el volcà de la Crosa. Una ruta fresca i ombrívola a tocar de casa. Moltes gràcies a tots/es els que ens heu acompanyat!\n23 de juliol, Sant Jordi! Avui la cultura surt al carrer. De 16h a 21h a plaça Independència de Girona podreu comprar el llibre Marxa nòrdica, manual pràctic, a la parada de la Llibreria Les Voltes.\nTambé el trobareu en llibreries d'arreu de Catalunya i a la botiga on-line de l'editorial Cossetània. Bon Sant Jordi amics!\nPublicat per nordic walking girona a 13:26:00\nLa millor manera d’acabar el dia: anar de marxa, de marxa nòrdica i gaudir d’unes fantàstiques vistes d’ocell des del Castell de Sant Miquel de Girona! Simplement, genial!\nPublicat per nordic walking girona a 23:27:00\nMatí de marxa nòrdica per Sarrià de Ter! Una ruta fresca i ombrívola descobrint racons de casa nostra amb molt d’encant com el Salt del Timbarro, la font i el molí de Can Xuclà. Simplement, genial! Moltes gràcies a tots/es els que ens heu acompanyat!


Ja podeu llegir la revista Divertinta de final de curs! | INS Montbui\nNo et perdis la revista de final de curs del nostre institut. Aquí et presentem l’edició digital, amb moltes de les notícies i activitats que s’han desenvolupat des del setembre fins a final de curs. Llegeix i descobreix tot el que ha passat a l’Institut Montbui, de la mà dels escrits del propi alumnat i del professorat del centre. Com cada any, l’exemplar d’estiu, també s’edita en paper, així que esperem que les circumstàncies ens permetin que cada família compti amb aquest número tan especial.\nEn aquests moments, us disposeu a llegir un exemplar curiós, únic i singular de la revista Divertinta. Qui ens havia de dir que el tercer trimestre del curs 2019-2020 el passaríem confinats i confinades? Qui ens havia de dir que la docència, en temps de pandèmia, passaria a ser virtual? Qui ens ho havia de dir? Santa Margarida de Montbui i la resta de poblacions de la Conca d’Òdena hem viscut aquesta crisi sanitària de ben a prop. L’hem patida i hem hagut d’arremangar-nos per afrontar les situacions complicades que se’ns han presentat en aquests mesos tan durs. Uns mesos que, ben segur, no oblidarem mai.\nCadascun de vosaltres ho ha viscut d’una manera diferent perquè les realitats de cadascú són úniques. Ara bé, el que és cert, és que malgrat les circumstàncies personals també hem sabut fer equip i xarxa, la qual cosa ens ha fet més forts i més fortes, i ens ha ajudat a tirar endavant sense tirar la tovallola.\nAquest exemplar de la revista Divertinta és per a vosaltres i per a nosaltres. En definitiva, per a totes aquelles persones que hem lluitat perquè l’Institut continués ben viu, malgrat tot.\nGràcies a totes les famílies pel suport i per la comprensió, al professorat per adaptar-se a les circumstàncies i buscar solucions educatives i pedagògiques digitals a contra rellotge i gràcies a l’alumnat per respondre com ho heu fet.\nLa distància física ha estat inevitable, però estem convençuts i convençudes que els llaços s’han fet més forts.\nGràcies i a gaudir de la lectura!


Albert Botran: Les tres herències del franquisme - El Temps\nPolicia requisant cartells, pasquins, fulls de mà i fins i tot escombres; despenjant pancartes i anuncis del referèndum; escorcollant impremtes; personant-se en mitjans de comunicació per advertir-los. Jutges prohibint actes polítics. Fiscals citant a declarar centenars d’alcaldes. Intervenció de les finances de la Generalitat. Un clima de regressió democràtica que sembla la Turquia d’Erdogan. Però el que tothom té al cap és una altra analogia, i es pregunta si el franquisme va desaparèixer amb Franco.\nUn dels motors discursius de l’independentisme històric va ser la crítica a la Transició. No era gens habitual en l’esquerra majoritària, en canvi, apuntar cap a la monarquia com feia l’MDT a través de cartells o com es va veure en la xiulada d’inauguració de l’Estadi Olímpic el 1989. Una crítica compartida només per altres corrents polítics igualment marginalitzats pel règim del 78, com ara els llibertaris o l’esquerra revolucionària. Fins no fa gaires anys era tabú assenyalar les continuïtats entre el franquisme i l’Espanya joancarlista. Ha costat que emergís aquesta visió crítica cap a fets com la falta de judici als feixistes i de reparació per a les víctimes. O també que s’apuntés que una transició amb 504 morts per violència política —entre 1975 i 1982— no es pot continuar anomenant modèlica (xifres del llibre de Xavier Casals La transición española. El voto ignorado de las armas).\nLes continuïtats es van donar en les classes dominants (El franquisme que no marxa, de Lluc Salellas), i també en alguns aparells de l’Estat que no van ser depurats, especialment els cossos policials i la judicatura.\nImpunitat, continuïtats i por són tres herències del franquisme. Les dues primeres les superarem amb la República catalana. Però la por ens l’hem d’espolsar ja des d’ara.\nLa impunitat dels franquistes i la por en els antifranquistes, dues cares d’una moneda. I dos elements que van pesar en l’esdevenir i el resultat de la Transició. Per bé que durant molts anys vam fer veure que no: en les dècades posteriors va predominar un relat triomfant sobre les llibertats i els drets aconseguits. Tanmateix, sense emfasitzar l’enorme lluita i el cost humà que havia comportat assolir-les, sinó posant l’accent en determinades personalitats assenyalades com a artífexs, per restar pes al poder col·lectiu en la interpretació de la història.\nContinuïtats, impunitat i por. Tres herències del franquisme. Tres elements que, encara que no els anomenéssim, han estat constitutius de la cultura política de l’Estat espanyol dels darrers quaranta anys. Les continuïtats pesen en els poders econòmics que, per exemple, són propietaris o sostenidors dels mitjans de comunicació privats, peces clau en la tasca de desinformar sobre tots els fets amb els quals començava aquest article. Hauria estat un exercici d’admirable compromís amb la llibertat de premsa que determinats mitjans publiquessin els anuncis pels quals altres col·legues eren advertits a Catalunya.\nPer la seva banda, la impunitat ha permès la naturalització del PP com a partit democràtic. Això els dóna seguretat per a usar les institucions de l’Estat en profit propi (per alguna cosa van fer una guerra!), i no tan sols contra les reivindicacions catalanes. S’explica així l’enorme corrupció i la tranquil·litat amb què l’assumeixen: poden suportar-la electoralment i fins i tot poden estar segurs de pagar un baix preu punitiu, ateses les “estranyes circumstàncies” en què van desapareixent alguns jutges, imputats o testimonis dels diferents processos judicials.\nI la por, finalment, com a element que va frenar anar més enllà en el seu moment: el soroll de sabres durant el moment constituent i el 23-F per tancar definitivament el període de conquestes socials i nacionals.\nPosar fi a la impunitat i les continuïtats només és possible amb una República catalana. Però, per assolir-la, abans hem de superar aquesta tercera herència que és la por, i que és el factor amb què l’Estat vol atacar el referèndum de l’1 d’octubre. Si hagués de definir d’una manera metafòrica què representa històricament l’independentisme català, diria que és un combat contra la por. En sentit concret, aquest combat és compartit amb totes les forces antifranquistes i les que van continuar oposant-se al poder postfranquista. Però, en un sentit abstracte, aquest combat és contra la por que puguem tenir, com a societat, a governar-nos a nosaltres mateixos. Una por històricament acumulada que el franquisme va galvanitzar esclafant tots aquells que havien gosat començar a apoderar aquest poble: republicans, sindicalistes, llibertaris i comunistes catalans.\nL’Estat espanyol fa servir tant la por concreta com l’abstracta per evitar l’èxit de l’1-O. I només hi podem respondre amb les armes: fermesa, solidaritat, mobilització i determinació envers l’objectiu.


Amanuense històric: de maig 2022\npd 2462 Pàtria\nUna de les paraules del diccionari més carregades de lloances i condemnes és pàtria... Jo m’emociono amb El cant de la senyera, potser perquè recordo com emocionava els meus pares, que van tenir prohibit de cantar-lo en públic durant anys i panys. I quan el sento, portat de la mà de Maragall, veig la bandera onejant en sa dolça majestat i sento que tinc més força al braç, ves quines coses de sentir. I sé quin és el meu lloc al món, o sigui, la meva pàtria.\nAntoni Bassas, 11.9.2021\npd 2461 Salvar la llengua\nÉs un noi jove i simpatiquíssim, que fa classes de spinning i d’aquagym en un complex esportiu... Fa la classe en castellà (potser l'hi fan fer, potser ho troba més “oficial”) malgrat que tots els comentaris, bromes i queixes són en català.\nÉs una taxista jove que s’espera a la parada. “Bon dia”, fa la usuària. “Buenos días, guapa, dónde vamos?”, fa la taxista... I ja no passa com abans, que la taxista canviava d’idioma –entén i parla el català– quan veia que el client se li dirigia. Ara fa un to amable, amabilíssim, que ve a dir: “No segueixis per aquí, no va enlloc, fes el que esperem de tu, renuncia, entra a la cleda, t’estem esperant amb els braços oberts”.\nÉs un adolescent, fill de catalanoparlants, net de castellanoparlants. Ha estat escolaritzat en català. No fa faltes d’ortografia, llegeix, li agrada anar al teatre. Però últimament, quan parla amb els pares, l'última paraula de la frase la diu sempre en castellà... Ho fa perquè tots els companys parlen en castellà per relacionar-se de manera cool, anar a la botiga a comprar berenar o anar a dinar a un bufet lliure. Ell no ho vol fer, però tampoc no vol semblar que parla un català massa acurat...\nEs tracta de salvar la llengua. Jo no volia ser una heroïna. Volia romandre –mama, romandre?– al sofà. Però, per desgràcia, no podrà ser.\nEmpar Moliner, 11.9.2021\nPublicat per edmon a 2:57 Cap comentari:\npd 2460 Una dècada de mobilitzacions\n2012 La Diada que marca el camí de Mas.\n2013 L'any de la Via Catalana.\n2014 Pressió a les portes del 9-N.\n2015 La Via Lliure cap a les plebiscitàries.\n2016 Crida a la unitat per culminar el Procés.\n2017 Escalfant motors per l’1-O.\n2018 Rebuig a la repressió.\n2019 La Diada més crítica.\n2020 Independentisme en temps de covid.\nAnna Mascaró, 11.9.2021\nPublicat per edmon a 5:18 Cap comentari:\npd 2459 Guapos i valents\n... "Llegir ens fa tornar guapos" (Biel Mesquida). Sí senyor. I trobo que als usuaris joves d’Instagram els aniria molt bé de saber-ho, això. I posats a contribuir a la festa, jo encara diria més: llegir en català i parlar en català ens fa tornar guapos i valents. Perquè no hi ha dia que no sentis que fent servir el català estàs salvant una espècie, desafiant la història, molestant algun poder, posant en evidència un fals cosmopolita, contribuint a la diversitat, exercint un dret, fent descobrir un món nou a una ànima pura, honorant els avantpassats i fent de grada d'animació de catalanoparlants amb tendència al tribunerisme. I si a sobre t’esforces a parlar bé el català, aleshores, fill meu, seràs guapo, valent i un exemple a imitar.\nAntoni Bassas, 18.9.2021\nPublicat per edmon a 23:13 Cap comentari:\npd 2458 Derrotistes del món, feu un pas al costat, sisplau\n... En l’ambient es nota el retorn del català rondinaire que en tot hi veu un problema, un perill, un engany, que ja no creu en res, que desconfia per sistema. Esclar, portem dues crisis seguides (la del 2008 i l'actual pandèmica) i arroseguem l'esgotament del procés sobiranista. Són tres sotragades de campionat que poden deixar estabornit a qualsevol. La societat catalana està cansada, desinflada i escèptica. S'entén. I no s'entén. Vull dir que si aquesta és l’actitud que ens ha de seguir guiant els pròxims anys, difícilment ens en sortirem, ni de la crisi econòmica ni del plet polític, ni de res. El derrotisme no porta enlloc...\nEn política: els que no creuen en la taula de diàleg, que s’abstinguin, però que deixin intentar-ho als altres. En educació: els que no creuen en la transformació de l’escola, del batxillerat o de la universitat, que com a mínim no posin bastons a les rodes als que no paren de tenir iniciatives. En l'administració: els que donen per perduda la batalla per modernitzar-la i fer-la més àgil, que vagin fent d'esma, però que no boicotegin els canvis quan vinguin (i tant de bo que vinguin). En la lluita contra la pobresa i l'exclusió: els que han tirat la tovallola davant les desigualtats que deixin fer els que no paren de pencar malgrat les immenses dificultats. En fi, derrotistes el món, feu un pas al costat, sisplau. I deixeu fer als optimistes que s’arremanguen.\nIgnasi Aragay, 1.8.2021\npd 2457 "Totis"\nLa moda del llenguatge dit “inclusiu” atempta cada vegada més contra una llengua gramaticalment correcta, o, simplement, contra la naturalitat d’una llengua que només modifiquen, en realitat, la suma dels parlants...una moda que pot portar uns quants catalans a parlar una llengua que acabarà causant perplexitat en la resta dels éssers parlants del país, si no un atac de riure.\nResulta que la consellera Tània Verge ha proposat que, a partir d'ara, a falta d'una paraula que equivalgui a la suma de tots i totes, adoptem el vocable italianitzant totis. És una proposta delirant...\nNomés conec una expressió que ha esdevingut moda entre els parlants catalans, que no existia fa cosa de trenta o quaranta anys, que és “bona tarda”. A Catalunya es deia sempre “bon dia” mentre hi havia llum, i “bona nit” quan ja no n’hi havia. Però això ha agafat: no és cap bestiesa, però està copiat del castellà, per pura enveja. Va ser un invent de TV3.\nJunyent posa l'exemple del que passarà si això del totis acaba imposant-se en la nostra parla. La suma de: “Tots els pares de nens petits diuen que estan cansats però feliços” i “Totes les mares de nenes petites diuen que estan cansades però felices”, donaria una cosa així: “Totis lis paris i maris de nenis petitis diuen que estan cansadis però felicis”. És impossible que un llenguatge basat en aquesta inflació, per no dir ximpleria, de la “inclusió”, arribi a quallar entre la població. Sort en tenim de la sensatesa de la gent comuna, la gent del carrer, especialment la de pagès. Ciutadans de Catalunya: respecteu les dones, però també la gramàtica natural de la llengua catalana!\nJordi Llovet, 4.9.2021\npd 2456 Illa, unànime\nQuan algú diu “Aquests són els deu pitjors anys de la història de Catalunya”, la primera pregunta és: per a qui? Perquè els anys dolents per a uns poden ser bons per a d'altres. I de vegades els anys bons per a l'economia són dolents per a la salut o per a la política o per a la cultura... En aquest sentit, Salvador Illa ha aconseguit en una sola frase una unanimitat absoluta, en negatiu. Ha dit que els últims deu anys són els pitjors de la història de Catalunya des de fa tres segles. I això és notòriament fals no per a uns o per a uns altres, sinó per a tothom i des de qualsevol perspectiva. Potser catòlics, catalanistes, socialistes, reaccionaris o anarquistes no es posarien d'acord en quins són per a ells els pitjors anys dels darrers tres segles. Però tots es posarien d'acord que no són aquests deu darrers. Perquè tots han tingut alguna dècada molt pitjor. Potser no la mateixa. Però molt pitjor. Es miri com es miri i des d'on es miri no és gens difícil –en tres segles terribles– trobar per a tothom deu anys molt i molt pitjors. L’afirmació d’Illa no pot acontentar ningú, perquè és falsa per a tothom. Visqui on visqui i pensi com pensi. Quan s'ajunten el sectarisme i la ignorància el resultat només pot ser un error. O una tonteria.\nVicenç Villatoro Lamolla, 4.9.2021\nPublicat per edmon a 8:28 Cap comentari:\npd 2455 No hi ha líders\nManel Fontdevila, 4.9.2021\nPublicat per edmon a 2:04 Cap comentari:\npd 2454 La culpa és del PSOE\nEls socialistes van tenir durant la Transició, sobretot des del moment que van accedir al poder, la missió històrica de recuperar la memòria democràtica republicana, bescantada per la dictadura. No ho van fer. Era una qüestió de “veritat i justícia”, una parella indestriable,... Però els socialistes van preferir girar full, suposadament per tancar ferides. Se sentien forts i joves, guanyadors de la història, sense entendre que només es pot guanyar històricament si s’afronta el passat, sobretot si se’n rescabala les víctimes. Deixar cadàvers oblidats a la cuneta, deixar perdedors frustrats en vida, no són maneres. Aquella victòria desmemoriada augurava una futura derrota, la que tenim ara, quan ens adonem que la cultura democràtica s’ha construït amb peus de fang sobre la injustícia i la mentida. S’ha imposat la idea que l’aixecament militar estava justificat... per salvar Espanya del comunisme i el separatisme. El PP encara no ha condemnat mai el franquisme...\nIgnasi Aragay, 4.7.2021\nPublicat per edmon a 8:34 Cap comentari:\npd 2453 Qui sigui ens roba\nSempre he estat en contra de la substitució del terme Espanya per estat espanyol... Espanya és un terme polític des de fa segles (tot i que encara amb Felip V se’n deia, tot sovint, “les Espanyes”, fent honor al seu passat de monarquia composta), i a més designa, des de fa mil·lennis, una realitat geogràfica (mutilada des de la independència de Portugal). S’ha d’entendre, però, que a casa nostra el topònim i el gentilici s'interpretin de forma política, perquè a Catalunya ens ha tocat mamar grans quantitats d’espanyolitat sentimental i, sobretot, excloent. Es pot formar part de l'Estat mantenint la identitat catalana; però quan Espanya entra per la porta la plurinacionalitat salta per la finestra...\n¿Podem dir, doncs, que Espanya reprimeix l'independentisme? ¿O això és molt ofensiu? ¿És només l’Estat, qui reprimeix? ¿O ni tan sols l’Estat, sinó el deep state, aquest gran boc expiatori que tan útil li resulta al PSOE? En aquest cas, tindrien raó els dirigents de Podem, i hi ha a Espanya una majoria republicana, progressista, plural, tolerant, que espera arraulida el moment de sortir a la superfície i expressar-nos la seva solidaritat. Tant de bo. Però mentre esperem la bona nova, és obligat dir que ens estan robant i que ens estan reprimint. Ho fan uns quants amb el suport de molts i amb el silenci còmplice de molts més. Si aquest subjecte elidit és Espanya o és l'Estat, o una part de l’Estat que va per lliure, ho deixo a criteri del lector.\nToni Soler, 4.7.2021\nPublicat per edmon a 3:39 Cap comentari:\nPublicat per edmon a 3:05 Cap comentari:\npd 2450 De Camus a Messi 1\nEl futbol no és l'opi del poble. Ho deu ser una altra cosa, però no pas el futbol.\nEl 1957 Albert Camus concedia publicar a la revista France Football un text sobre futbol... “El que li dec al futbol” és el títol del text, que ve a resumir-se en la següent sentència: “Tot el que sé sobre moral i les obligacions dels homes l'hi dec al futbol”. Aquell mateix any Camus rebia el premi Nobel de literatura. El futbol no pot ser l'opi del poble perquè expressa coses essencials de l’ambivalència humana. “Aviat vaig aprendre que la pilota mai ve cap a un per on un espera que vingui. Això em va ajudar molt en la vida”, sentencia Camus... És clar que en tot esport, sobretot d’equip, la consciència fàctica que res està fet i que tot és possible és ben real. Pur existencialisme. Per bé i per mal, esclar. La insospitada història d’èxit del Messi adolescent que ha arribat a ser el que encara és, el millor, té en el seu haver també la més humiliant derrota en valors absoluts de la preuada Champions. Perquè Messi també hi era a Lisboa. Com a Liverpool i a Roma...\nPublicat per edmon a 7:11 Cap comentari:\npd 2458 Derrotistes del món, feu un pas al costat,...


Projecte Interreg iEER, una visió valenciana de l'emprenedoria\nEl conseller d’Economia Sostenible, sectors productius, Comerç i Treball, Rafa Climent, ha manifestat que “des de la Comunitat Valenciana volem aportar a la Unió Europea una visió de l’emprenedoria que incidisca en la seua funció social i supere la visió estrictament financera, perquè es puguen incorporar aquests aspectes a les seues polítiques “.\n“Això suposa superar la visió estrictament financera associada al fet d’emprendre, i fomentar el transvasament a l’àmbit empresarial de valors àmpliament acceptats per la societat, com la igualtat salarial entre homes i dones, la participació de treballadors, clients o proveïdors en les decisions de l’organització, l’impacte mediambiental de l’activitat realitzada o la selecció de proveïdors que complisquen uns requisits ètics mínims”.\nRafa Climent ha fet aquestes declaracions en el transcurs de l’acte de presentació a la Comunitat Valenciana del projecte Interreg iEER “Foment de l’Ecosistema Emprenedor Innovador per a Joves Emprenedors”. El llançament oficial del projecte es va realitzar el passat 28 de juny al Comité de les Regions europees de Brussel·les.\nA l’acte han assistit representants del Consell Valencià de l’Emprenedor, universitats, Generalitat, IVACE, Consell de Cambres, Centres Europeus d’Empreses Innovadores (CEEIs), caixes d’estalvi i emprenedors.\nEn la presentació del iEER, cinc empreses proposades per cadascuna de les universitats públiques valencianes han exposat els seus respectius projectes i casos d’èxit, que es troben en fase inicial, en marxa o en fase de creixement, perquè puguen servir com a exemple als nous emprenedors.\nLa Universitat de València ha proposat a l’empresa Blux Fit, en fase inicial, dedicada a construccions esportives modulars, la Universitat d’Alacant ha proposat a Applynano Solutions, ja en marxa dedicada a solucions industrials mitjançant nanomaterials, la Universitat Miguel Hernández a l’empresa Weon Glasses, en marxa també amb un projecte d’ulleres intel·ligents. Per la seua banda, la Universitat Politècnica de València ha presentat a l’empresa Printable, dedicada a la impressió 3D, que es troba en fase d’acceleració. La Universitat Jaume I ha presentat Cuatrochenta, una signatura en fase de creixement i acceleració especialitzada en el desenvolupament d’aplicacions mòbils.\nEl conseller ha destacat que “des del Govern valencià estem participant en aquest projecte, ja que compartim la inquietud per la promoció i generació de més suports per a emprenedors. El nostre model d’emprenedoria és un model coordinat, col·laboratiu i transversal entre els diferents actors de l’ecosistema d’emprenedoria, sota la supervisió del Consell Valencià de l’Emprenedor “.\nEl iEER és un projecte estrella finançat per Interreg Europa que pretén impulsar la col·laboració dels actors europeus i regionals, per definir eines que permeten generar un ecosistema emprenedor entre les administracions públiques, les universitats, les empreses i els ciutadans. L’objectiu últim és millorar el suport als joves emprenedors, així com la qualitat dels serveis i fons estructurals dissenyats per a ells.\nLa Comunitat Valenciana, premiada el 2015 com a Regió Europea Emprenedora, participa en el projecte iEER al costat d’altres 9 regions i universitats de països com Finlàndia, Polònia, Romania, Alemanya, Itàlia, França, Regne Unit, Dinamarca i Irlanda.\nCadascuna de les 10 regions ha format un Grup d’Agents Locals amb representants de l’Administració, les universitats, les empreses i la societat. El projecte té una durada de 4 anys, els dos primers per intercanviar bones pràctiques amb les altres regions participants, i els dos últims per fer el seguiment d’un pla d’acció que permeta millorar el suport als joves emprenedors, aprofitant fons estructurals i d’inversió europeus.