La nit de Sant Joan Archives - CIP - Molí d'en Rata\nLa nit de Sant Joan és, sens dubte, una de les nits més esperades de l’any. És sinònim de vacances, bon temps i gaudi en general.\nAntigament per Nadal i Sant Joan, festes que parteixen l’any, els parcers i masovers pagaven tribut d’aviram als propietaris de les terres que treballaven; també liquidaven els lloguers i els tractes dels jornalers del camp. En el calendari ramader era el moment de pujar els ramats a la muntanya per passar l’estiu.\nActualment Sant Joan és el moment en què la canalla acaba l’escola, comença l’estiu i sembla que tot es renova. Associem la festa a petards, coca, música i trobades amb els amics i amigues. És la nit més màgica de l’any, la més curta, la Nit del Foc i de les Bruixes.\nEnguany no ha aconseguit escapar del tsunami de cancel·lacions que ha portat la COVID-19 i amb prou feines hem salvat petites reunions i revetlles amb aforaments limitats. Celebracions en les quals es demana més prudència que mai. Tanmateix, no ha estat la primera retallada que la tradició de Sant Joan ha patit les darreres dècades. On han quedat els foguerons i els sopars populars?, i les revetlles de Sant Pere i Sant Jaume?. Aquelles altres revetlles què formen part de la nostra memòria col·lectiva… Petits i grans passaven setmanes emmagatzemant fustes i llibres, per portar-los a la foguera i fer una pira el més gran possible. Antigament, hi havia una gran competència entre fogueres i sovint s’establia rivalitat entre els grups, que es pispaven la fusta mútuament per fer la pira més grossa.\nL’origen de la Nit de Sant Joan\nL’origen de la festa de Sant Joan és pagà. Es relaciona amb la festa romana dedicada a la divinitat del foc, Vulcà, moment en què s’encenien grans pires que simbolitzaven, per una banda, un Sol que anava perdent el seu vigor, i de l’altra, purificava les persones que l’envoltaven així com els camps i les llars. Aquest origen pagà es va anar transformant en cristià. L’església va emparellar el naixement de Jesús amb el solstici d’hivern i l’onomàstica de Sant Joan Baptista amb el solstici d’estiu.\nA Catalunya i a Barcelona\nA Catalunya, la referència més antiga de la que es disposa data de principis del segle XV. En el cas de Barcelona, gràcies al Dietari de la Diputació del General i del Manual de Novells Ardits del Consell de Cent, sabem que la festivitat consistia en una desfilada dels consellers municipals, una multitudinària processó pels carrers de la ciutat, acompanyada per músics. Sembla que aquestes cavalcades es van deixar de fer entre la segona meitat del segle XVII i la primera meitat del segle XVIII.\nA Barcelona, està documentat que al segle XV les fogueres, els petards, els banys al mar i la disbauxa pels carrers ja eren els protagonistes de la festa. Pel que fa a l’ús de la pirotècnia són diverses les notícies que registren incidents ja al segle XVII. Al segle XVIII trobem que “els joves tiraven piules i els dos tipus de coets, els petardos i els borratxos o voladors, a més de fer ús de les carretilles”, aquesta pirotècnia provocava incidents a la ciutat de Barcelona que trobem reflectits a la documentació del moment. Alguns incidents eren més importants, focs descontrolats, baralles i ensurts fins al punt que un refrany deia “Baralles per Sant Joan, pau per tot l’any”.\nL’any 1758, a mesura que les ciutats estableixen codis més rígids de convivència, arriben les primeres prohibicions que es perllonguen, de fet, fins als nostres dies. Una norma de l’Ajuntament de Barcelona de l’any 1780 no permetia, específicament, les fogueres dins les muralles de la ciutat per a aquesta celebració, per la qual cosa se’n podria deduir que llavors la festa ja s’havia popularitzat. L’any 1820 es va establir la prohibició d’encendre fogueres i tirar petards a les nits de Sant Joan, Sant Pere i Sant Pau, però la gent no en feia gaire cas.\nLes falles dels pobles del Pirineu\nUna variant de les fogueres de Sant Joan són les falles, Una variant de les fogueres de Sant Joan són les falles, uns troncs que, en alguns pobles del Pirineu, es baixen encesos a collibè o rodolant per les muntanyes fins a la plaça, on s’apilen per formar fogueres. La festa continua tota la nit amb música i ball fins ben entrada la matinada.\nFestes de Sant Joan a Ciutadella (Menorca)\nCoincidint amb el solstici d’estiu, Ciutadella celebra la seva festa major. La ciutat dels palaus es transforma: experimentats genets i increïbles cavalls, engalanats per a l’ocasió, omplen els carrers i es converteixen en els vertaders protagonistes d’una festa a la qual diuen que s’hi ha d’assistir, almenys, una vegada a la vida. Són una de les festes populars més emblemàtiques, espectaculars i participatives de les Illes Balears. L’epicentre de les festes té lloc els dies 23 i 24 de juny, encara que és des del diumenge anterior a aquesta data, Dia des Be, quan comencen les celebracions.\nUn estricte protocol guia les celebracions, que s’allarguen durant tres dies i en les quals, encara avui, estan representats els principals estaments de la societat medieval: l’església (caixer senyor), els artesans (caixer casat i caixer fadrí) i els pagesos (caixers pagesos).\nLa imatge més esperada de les festes patronals de Ciutadella és el Caragol del Born, quan més d’un centenar de genets elegantment engalanats fan l’entrada a la Plaça des Born passant pel mig d’una expectant multitud. Durant les celebracions dels jaleos, els cavalls s’alcen sobre les seves potes posteriors com a símbol de poder i noblesa.\nEstà emparentada amb altres festes del foc dels solstici d’estiu al Pirineu. Però més enllà d’aquesta festa, la Flama del Canigó té una simbologia vinculada amb la persistència i la vitalitat de la cultura catalana.\nSant Joan a Ripollet\nLa celebració a Ripollet és, pel capbaix, centenària. Un dels rituals de Sant Joan que agradava a les noies en edat de merèixer era el de la flor del cardot. Les noies escrivien noms en paperets, que enganxaven a les flors dels cardots i les llançaven a la foguera. El nom del paperet dins del cardot que no es cremava, era el nom del noi amb qui es casaria la fadrina. De ben segur que alguna de les nostres besàvies va descobrir el nom del seu gran amor una nit de Sant Joan.\nEncara hi ha en el record de molts ripolletencs i ripolletenques, les fogueres a cada un dels barris. Setmanes prèvies de recollir mobles vells que cremaven aquella nit. Aquestes fogueres de vegades es coronaven amb un ninot vestit amb parracs. Mentrestant, al carrer, el veïnat menjava la coca feta a la cuina econòmica de les cases.\nEls infants tiraven trons, cebetes i rascaparets i tots tenien la seva pedra foguera. Amb els anys es va saber que alguns eren molt tòxics. Els joves anaven al Parc de Cordelles, a Cerdanyola, a la revetlla amb ball que s’hi feia. Fins i tot alguns anaven a la popular revetlla que es feia tots els anys a Montjuïc, on a l’hora establerta els pares recollien a les jovenetes per portar-les a casa. Els grans, és a dir els casats, celebraven els tradicionals sopars populars al carrer.\nEl pas dels anys ha anat canviant la manera de celebrar aquesta festa, però sempre ha estat marcada pels sopars populars i la trobada d’amics i familiars.\nL’any 2004 es van deixar de fer les fogueres a Ripollet. Aquesta part de la celebració havia esdevingut una munió de fogueres incontrolades que acabaven convertides en un problema de gestió de residus pel municipi. És evident que les normatives, en aquest sentit, han canviat, com també ho han fet el tipus de residus que es generen a les cases.\nEls darrers tres anys, a Ripollet, el col·lectiu popular l’Aresta ha promogut i reivindicat la part més popular de la Nit de Sant Joan. El brollador, al Parc dels Pinetons, ha estat el punt de trobada on a mitjanit es fa l’encesa d’una foguera controlada, amb espectacle pirotècnic i musical a càrrec dels Diables de Ripollet.\nEl col·lectiu l’Aresta vol recuperar la part més tradicional de la festa amb la celebració d’un sopar de traje on ells posen les taules i les graelles i els veïns i les veïnes porten el que vulguin sopar. A més, han posat música a la nit grups locals ripolletencs com PD’s ripolletencs Lumpen’s Crew i les PD’s Irreductibles, Skartxa, Cronopios i Gamerox Selektor.\nAquesta, però, no és l’única revetlla popular que se celebra a Ripollet. Tradicionalment, veïns i veïnes d’alguns carrers celebren, cada any, la seva pròpia revetlla. És el cas del carrer Calvari, on ja fa molts anys que es reuneixen per celebrar la nit més curta de l’any sopant tots junts.\nMalgrat que aquest any no es pot fer la foguera i que es tracta d’una revetlla diferent, marcada per la Covid-19, l’Ajuntament vol que se segueixi vivint la màgia de sant Joan i aposta per grups reduïts, amb la família i els amics, preferentment en espais oberts, i amb molta precaució, tant per evitar contagis, com accidents en l’ús de material pirotècnic.\nPerquè com diu en Jaume Sisa: “La nit de Sant Joan és nit d’alegria”.\n El paganisme (del llatí pagus, ‘món rural’) era la religió dels pagans. El cristianisme es va introduir primer en el món urbà, però entre la gent del camp van persistir encara molt més temps les creences religioses llatines i hel·lèniques antigues, de manera que pagà va esdevenir sinònim de no haver abraçat el cristianisme.\n DA, La nit de Sant Joan a Barcelona. Angle Editorial, Barcelona, 2016.\n García i Espuche, A. Barcelona 1700. “Festes i celebracions” , edita Ajuntament de Barcelona, Barcelona, 2010.\nFotografies: Fons Ajuntament de Ripollet, Fons Revista de Ripollet, Fons l’Aresta, Fons Anna Verdaguer i Albert Ramon, Fons Alberta Mazuque Damien\nAquesta entrada s'ha publicat en General, La nit de Sant Joan el 23 de juny de 2020 per cipmolidenrata.


arquitectura, entre d'altres solucions: papà regidor\nEl barri de la Torre Blanca, a Sant Cugat, rep el seu nom en virtut d’un mas del segle XVI (tot i que, d’aquest segle, poc més en queda que l’estructura inicial, ja que el seu aspecte va quedar fixat, pel que sé com a historiador amateur de l’arquitectura, sobre les darreries del segle XVIII, quan Sant Cugat era el primer productor català de vi). Aquest mas va ser ocupat, més o menys a l’inici de les obres per a construir el barri. Els ocupes convivien amb un paisatge de bulldozers, penetròmetres, excavadores i formigoneres. De pols i de soroll de martelleig de vuit a sis sis dies a la setmana. Amén al setè. Protestaven per l’especulació que havia donat origen i forma al barri.\nLa seva protesta es va vehicular habitant (a estones) aquell mas, organitzant-hi festes i fent soroll les hores que no es treballava.\nTenien una manera curiosa d’habitar-lo: el mas era, aleshores, situat al bell mig d’un descampat. Al bell mig del descampat es va quedar. No hi va haver intervenció a l’entorn, sense cuidar, brut de pols o de fang segons el temps. Sempre de brutícia. Poso exemples d’intervencions sense cost econòmic a realitzar quan es té una font important de ma d’obra gratuïta i ociosa: no es va pavimentar amb pedres planes de l’entorn el camí d’accés. No es va plantar cap arbre o fixar algun terraplè amb plantes aromàtiques, que creixen sense gairebé cuidar-les.\nL’edifici va tenir encara menys sort. Ignoro si en van reparar les goteres. En tot cas, les fusteries degradades de l’edifici (que es veien perfectament des del carrer) no es van substituir. Els vidres trencats quedaven suplits pel forat que deixaven o, poques vegades, per un cartró. I no, no era falta de diners: algun d’aquells ocupes era fill de família acomodada. D’altres (una colla d’ells) tenien llogat, legalment, un espai més privat, on podien guardar perfectament ordinadors i d’altres pces més cares, per estar tranquils ocasionalment. El ritme de vida dels ocupants era alt. Per tant, no va ser per economia que l’edifici continués degradat. Per últim, la façana va quedar pintada de colors grotescos, llampants. Obviaré el debat estètic pur i dur: no m’interessa. Les pintures no m’agradaven. De fet, les odiava. Però això és, tan sols, una opinió. El fet és que no responien a cap projecte unitari, i que es limitaven a ser fragments d’informació sobre un mur envellit, descohesionats, atzarosos, arbitraris. Tot i ser fets sota els auspicis d’una protesta contra l’especulació, cap projecte s’hi enfrontava: tan sols veus tan soles com els promotors que pretenien fer-se seves aquelles parcel·les per a prendre els diners i córrer.\nMentrestant, el barri s’anava omplint d’habitatges a ritme furibund. L’actitud dels ocupes respecte dels volums buits (les parcel·les) va ser de passivitat total i absoluta. De permissivitat. No es va fer cap acció contra les obres. Cap denúncia. Cap inspecció. Cap pintada, tampoc. Ni una. La seva denúncia contra l’especulació va acabar, a la primera fase, amb l’ús de quatre parets velles lligades a un entorn canviant.\nEl planejament del barri ja estava fet. No contemplava la salvació del mas, col·locat a una posició excèntrica respecte del paquet d’equipaments, tangent a la nova rambla que vertebrava (o volia vertebrar, fracassant absolutament) la zona d’habitatges privats. La urbanització del lloc es va fer a una cota inferior a la de la planta baixa del mas, que va quedar penjat sobre un pujolet d’alçada variable, des d’un metre fins a poc més de dos, respecte del carrer.\nI els ocupes resistint, aliens al planejament, cedint terreny passivament a les obres d’urbanització que deixaven fora de combat l’edifici. Sense cap protesta legal ni cal sol·licitud de canvi de planejament.\nL’acció de desallotjar el mas per a enderrocar-lo va ser deturada ‘in extremis’ gràcies a una trucada d’un pare-d’ocupa polític. Com dos pols suds d’un imant, la policia i els ocupes van gravitar una estona, observant-se a la distància. Els segons, manifestant el seu caràcter intocable, van despullar-se completament, pujar a un terradet i provocar els agents de l’ordre que, valgui la redundància, es limitaven a complir l’ordre de no fer res: els ocupes havien guanyat.\nI què van guanyar? El mas es va preservar, òbviament. L’edifici sobreviu, ampliat, rehabilitat, funcionant com un casal de joves net i polit.\nEl seu entorn és un monument a la ineficàcia de la proposta: façanes d’edificis d’habitatges, cap d’ells rellevant arquitectònicament (ningú va pressionar o queixar-se per a que ho fossin), mediocres, tristos. La posició del mas, excèntrica a la zona d’equipaments, del barri, de la ciutat. Tot i així, com a equipament, funciona: Sant Cugat és una ciutat amb un dèficit estructural d’equipaments que fa que cada edifici públic que s’obre s’ompli. Tot i així, a l’haver quedat al marge de la planificació, queda massa a prop de la biblioteca actual per a tenir una autonomia pròpia i massa lluny per a funcionar en xarxa amb ella. L’ajuntament va comptar aquest nou equipament a les seves estadístiques, i alguna altra banda de la ciutat (que té un terme municipal hipertrofiat, monstruós) va quedar-se sense la seva biblioteca.\nLa posició respecte del carrer, producte d’aquest atzar no planificat, ha obligat a tot un catàleg de rampes per endollar l’edifici amb l’entorn. I, al final, més que unir-lo, ha quedat separat per una acumulació de barreres arquitectòniques, baranes, escales, i tot un lumpen de coses que embruten la vista i fan antipàtic l’ingrés a l’edifici.\nEn tot això, els ocupes s’han dissolt. Evaporat. No eren cap organització reglada, no tenien estatuts, ni responsabilitats. Per tant, no han de respondre davant ningú. Es van constituir, vaporosament, com una màquina de pressió pura que exigia drets sense donar la més mínima responsabilitat. I ara no se’ls pot acusar de res, perquè no hi són. Sí, en canvi, es pot fer amb els promotors (l’ajuntament) i els arquitectes que van ocupar-se de la rehabilitació.\nDes del moment en que els ocupes van entrar a l’edifici, aquest estava condemnat. Tan implacablement com si algú l’hagués dinamitat. Sí, van salvar-ne quatre pedres endollades a un entorn que ha sofert un canvi de paradigma, una transformació tan profunda que ha convertit un preciós mas que havia organitzat tot l’entorn en un càncer ficat amb calçador a un barri que ni l’admet ni el necessita. Partidaris de l’acció directa, els ocupes no van entendre el caràcter d’organisme convocant de l’entorn d’aquelles quatre parets: mort l’entorn, ja no tenen raó de ser. Però ah! L’entorn no era tan immediat de salvar... El planejament (amb la seva conformitat, per inacció) no va ser alterat.\nEl desgavell continua (de fet, culmina i queda celebrat) amb la rehabilitació. Si algú al·legava el valor arquitectònic de l’edifici com a motiu per salvar-lo només ha de mirar les fotografies. La preciosa tribuna de fusta ha quedat suplida per un símil patètic (tot un exemple de lumpenrehabilitació) fet amb fusteries d’alumini anoditzat imitació fusta vernissada. No es conserva ni una sola de les fusteries originals. Gran part dels cel-rasos i la totalitat dels paviments han desaparegut. Els nous enganyen volent simular el que haguessin pogut estar en alguna època, però sense voluntat ni carisma.\nL’ampliació, que havia d’endollar l’edifici al barri, és encara més dramàtica: un cos d’una sola planta, baix, al darrera, amb una geometria resultant d’encastar contra unes mitgeres amb la directriu del barri un cos girat en l’angle de la masia (orientada, com totes les del Vallès, a sud-est: les masies catalanes giren el sol en funció de la seva localització, seguint, més o menys, les comarques naturals i gairebé sempre girades quaranta-cinc graus respecte dels punts cardinals). No té façanes. La seva part posterior dona a una rampa de garatge bruta i desangelada. Els patis no funcionen, i les rampes d’accés per a minusvàlids (encaixades a l’espai entre la façana i el carrer) expulsen els passavolants de l’edifici.\nEn resum: valia més enderrocar-la i fer-la nova, potser en un exercici semblant al que Miralles va fer a Santa Caterina (on, com ell mateix explicava, primer va desmuntar l’edifici per a, després, mirar com el tornava a muntar) o al de Le Corbusier i la seva capella de Nostra-Senyora-del-Més-Alt, a Ronchamp, un dipòsit, un reliquiari per a guardar les pedres de l’antiga capella.\nEn tot cas, una patètica oportunitat no tan sols perduda, sinó disfressada d’una victòria pírrica que deu provocar a qualsevol amic de Paco el Pocero que passi per allà un atac de riure descontrolat.\nPublicat per jaume prat ortells a 22:43\nL'única gràcia de St. Cugat és l'aire vagament surreal del suposat "centre" (?!) que hi ha al costat dels dos "centres" que no eren "el centre" (àrea monestir i àrea estació), a les 3 de la matinada. Clar que amb un cotxe per retallar i enganxar el potipoti de coses i buits que veus té més gràcia, perquè a peu tot i no semblar més coherent corres el perill d'avorrir-te a mig camí.\n23 de novembre de 2009 a les 22:57\njaume prat ha dit...\n...és el que té no saber a què jugues. Sant Cugat és un poble que ha crescut massa, i ha aconseguit que fins el seu centre sigui completament suburbà. A lo bèstia, tota la ciutat és com la Torre Blanca: zoning salvatge, centres de treball importantíssims separats dels habitatges fins a l'extrem que molta gent que treballa al seu poble no té la impressió de fer-ho. I dependència total de cotxe, bici o qualsevol cosa que no faci que t'avorreixis en aquestes transicions.\nDe fet, l'única manera d'entendre què ha passat amb aquests ocupes és aquesta: s'han aprofitat d'aquesta descohesió.\n24 de novembre de 2009 a les 9:40\njo, trenco el fil ....... insisteixo amb el tema inicial i adjunto link http://www.sant-cugat.net/adolf-art/pintura/encarrecs/la-masia-torre-blanca-pel-mati.htm una imatge de la masia de Torreblanca anterior a la "cartarsis" cívica que ha ha patit durant els primers anys del segle XX.\nQui té vot i qui no?\nQuin termòtretre hauriem d'aplicar aquí ?\nFantàstic hauria estat que el que anònim 01 de l'article anterio\n( és el primer en opinar)defineix "com a arquitecte malvat que més li agrada hagués fet aquí una de les seves intervencions" però crec que hi ha categories de pseudofuncionalisme en els municipis de catalunya i la sub-classe de soguilles de les patums locals tenen un gran poder verbal i local , molt més en el municipi on hi ha aquesta masia rehabilitada.\nLa nostra societat es farisea, i presumeix del que no té ; cultura i esperit autocrític\n24 de novembre de 2009 a les 16:32\nEls dos moments definitoris del St. Cugat habitat són trobar-te amb la Rambla Celler i trobar-te amb el Pg. Macià.\nI del no habitat, doncs l'Avinguda Via Augusta (?) i el camí cap a Rubí, de fet, el moment definitori és el fet que existeixen...\nEn fi, pobre St. Cugat i que destituït Sabadell com per deixar que li creixi un poble sense sentit (econòmic, que no mercantil) al costat.\nAnònim 2: Ha! Un St. Cugat del Viaplana...\n24 de novembre de 2009 a les 21:51\npoca broma: Viaplana va provar de deixar el seu gra de sorra a Sant Cugat, en forma de proposta per al nou ajuntament. El projecte està documentat a la seva web, i és, de llarguíssim, el millor de tots els presentats. Això fa pensar qeu un Sant Cugat imaginat per Viaplana (rampes i graons trencacames de cinc centímetres a banda) seria més ric que no pas el planejat pels responsables actuals, molt curts de mires intel·lectualment.\n25 de novembre de 2009 a les 9:26\nDe debò l'actual ajuntament és tan desastrós? Quina diferència abismal hi trobes amb l'actual?\n27 de novembre de 2009 a les 1:15\nPer a mí sí, sens dubte, i ho argumento:\nla proposta de Viaplana consistia en un negatiu gairebé perfecte de l'edifici actual. On ara hi ha un atri de molt dubtós us, i que a més presenta el pèssim detall d'oferir llocs de treball donant a un quadruple espai, desagradables i feréstecs, Viaplana disposava una plaça pública. L'edifici es partia en dos completament a la planta baixa, i a alguna de les superiors, i un passatge públic el creuava pel bell mig. Això unificava els carrers anterior i posterior, permetia salvar el desnivell amb elegància i destruia l'efecte nefast d'una façana davantera i una de posterior. Alhora, reduia la secció de la Rambla del Celler i controlava millor aquells espais. Fixa't que l'edifici actual és, en realitat, dos projectes: l'edifici en sí (que és doble i està super mal composat, però aquest és un altre tema que no toca, perquè que estigui mal composat no deixa de ser una opinió subjectiva meva) i l'espai públic del davant. L'espai públic del davant necessita de molta parafernàlia, plantes, jardins, desnivells, murets de contenció, i tot perquè no savien què fer amb ell. El de Viaplana no necessitava ser dissenyat.\nAvantatge adicional: Viaplana retorçava les mitgeres (que no són ben bé mitgeres) del seu edifici, és a dir, les façanes laterals en contacte amb els edificis veïns, i els integrava a la seva composició, de manera que, com que a ell li tocava fer l'edifici del mig, quedaven tres-edificis-que-en-realitat-eren-un, no com ara, que tens tres edificis amb autonomia pròpia competint i barallantse. (Opinió personal de nou: barallant-se a veure quin és més lleig).\nEn tot cas, vull que quedi ben separat el judici estètic de l'edifici (que el tinc, i queda prou clar quin és) de la seva capacitat de fer ciutat. I la que té l'edifici actual és penosa. De fet, tot un manifest per entendre la desurbanització de Sant Cugat.\n27 de novembre de 2009 a les 9:37\nUf, és que el Franc Fernández... millor no faig atacs a la persona però és que no m'agrada gens el que fa.\n27 de novembre de 2009 a les 19:39


L’escriptor nord-americà Stephen King en una imatge d’arxiu. JEREMY O’DONNELL / GETTY\nBarcelonaStephen King va escriure el seu primer relat quan tenia quatre anys, però no va ser fins que en va complir 18 que va vendre un text a una revista. En aquell moment, res li feia pensar que anys després moltes de les seves novel·les farien el salt a la pantalla. Tot va començar el 1974, quan va publicar Carrie, de la qual es van vendre quatre milions d’exemplars. Dos anys més tard aquesta primera novel·la va ser portada al cinema i va obtenir una recaptació de 34 milions de dòlars. Després van venir desenes d’adaptacions més, amb títols imprescindibles com El resplandor, Cadena perpetua o It, que el 2017 va batre tots els rècords de recaptació per a una pel·lícula de terror, amb 700 milions de dòlars a tot el món.\nLa sèrie arribarà el 2020 de la mà de la HBO. Es tracta d’una història sobrenatural al voltant de l’assassinat d’un nen d’onze anys en un petit poble. Totes les proves obtingudes durant la investigació apunten a un sospitós clar, l’entrenador de beisbol Terry Maitland, un dels homes més populars de la zona, malgrat que la seva coartada és sòlida. La sèrie comptarà amb 10 episodis i serà escrita i produïda pel guionista Richard Price, nominat a l’Emmy pel seu treball a The night of, i a l’Oscar per la seva adaptació d’ El color del diner, l’any 1987. Ben Mendelsohn (Robin Hood, Rogue One), interpretarà el paper protagonista.\nLa trama se centra en la història del Devin, un estudiant universitari que accepta una feina d’estiu en un parc d’atraccions. Allà haurà de fer front a una sèrie d’estranyes circumstàncies, com la història d’un fantasma de la casa dels horrors, un nen capaç de predir el futur i un misteriós assassí en sèrie. Els guionistes Cyrus Nowrasteh (Hawaii Five-0, The young messiah) i Chris Peña (Jane the Virgin) treballen en l’adaptació de la novel·la per encàrrec de Freeform, un canal de cable del grup Disney.\nBasada en la novel·la curta N, és la història d’un home que ha sigut diagnosticat amb trastorn obsessivocompulsiu i que està cada vegada més capficat amb una acumulació de pedres que, segons ell, podria amagar un portal secret a una dimensió plena de monstres. Molt aviat els seus deliris comencen a afectar la gent amb qui parla sobre el tema, inclòs el seu psiquiatre. David F. Sandberg, que ha estat al capdavant de Lights Out i Annabelle: Creation, dirigirà la sèrie, impulsada per Gaumont, la productora de Narcos, però que encara busca una cadena per emetre’s. Andrew Barrer i Gabriel Ferrari, guionistes d’Ant-Man and the Wasp, s’encarregaran del guió.\ntelevisió Stephen King sèries


El Punt Avui - Notícia: Consens polític per mantenir el cabal del Ter\nJoan Trillas\tTweet\tEl Gruo Impuls Per Girona, ahir durant al reunió amb els polítics Foto: JOAN TRILLAS.\nEls representants gironins dels partits polítics al Parlament i al Congrés han acordat mantenir una posició ferma i unitària, de consens, per garantir que es mantingui el cabal ecològic del Ter, davant d'una possible privatització de la gestió de l'aigua. Així com, també, que es mantingui el màxim que ara mateix es traspassa, de 115 hectòmetres per metre cúbic.Aquest va ser un dels punts d'acord que es van desprendre ahir de la primera reunió d'aquesta legislatura del Grup Impuls per Girona (GIG), format per representants de les cambres de comerç i patronals, amb representants polítics gironins de CiU, el PSC, el PP, ERC i SI. Els temes de la primera reunió eren molts i no hi va haver temps per tractar-los tots, com ara la gestió de l'aeroport des del territori –una reivindicació dels empresaris gironins i a la qual no volen renunciar–, les infraestructures pendents o un d'actualitat com és el pacte fiscal. Amb tot, aquesta primera reunió es va tancar amb un acord que els obliga a reunir-se cada trimestre, això sí, amb un ordre del dia més ajustat.Buscar el consensEl president de la Cambra de Comerç de Girona, Domènec Espadalé, flanquejat pels de Sant Feliu i Palamós, Joan Puig i Xavier Ribera, va destacar després de la reunió la necessitat d'arribar “a grans acords per defensar les necessitats de les comarques gironines”, especialment en la defensa de la petita i mitjana empresa, les infraestructures viàries i ferroviàries i la necessitat que l'aeroport es gestioni des del territori. En aquest sentit, Espadalé va reclamar que cal buscar “un mínim comú denominador” per defensar Girona i, en aquesta línia, va posar com a exemple temes més generals, com ara el pacte fiscal, en el qual també caldria buscar aquest consens. “Hem d'anar a una marxa més lenta que la que ens agrada als empresaris, però és el que hi ha”, va destacar Espadalé en relació amb la reunió amb els polítics.CompromisosEl president de la Cambra de Girona va voler destacar alguns compromisos de l'Estat i de les concessionàries, com per exemple el de desencallar en breu l'adjudicació del tram de l'N-II entre Sils i Caldes, i també la redacció del projecte Sils-Maçanet. També va explicar que la variant de Girona per l'AP-7 continuaria sent gratuïta. Pel que fa a l'N-260, d'actualitat pels incendis de l'Alt Empordà, va dir que el tram Figueres-Besalú està avançat, especialment entre Cabanelles i Besalú, i també el de la variant de Ribes, tot i que presenta problemes d'impacte mediambiental. Pel que fa a l'accés nord de l'autopista a Figueres, Espadalé va dir que està pendent de projecte.\nLA FRASE Cal que entre tots assolim posicions de consens per defensar els interessos de GironaDomènec Espadalépresident de la Cambra de Comerç de Girona Darrera actualització ( Divendres, 27 de juliol del 2012 02:00 )\nEl Punt Avui. Comarques Gironines 27-07-2012 Pàgina 11 DESA LA NOTÍCIA A:\njordi camps vilar (Girona) Fins que la gent vagi revoltada a tancar l'aixeta de l'aigua, això seguirà com fins ara. D'on es penseu que han sortit els calés per pagar la torre AGBAR? Doncs sense experts no hi ha dubte què l'ha pagada l'aigua del Ter !!!! Ni cánon, ni hósties, ni cap euro pel territori..... que no ens en sortissim amb els comunistes es pot entendre, però és què amb els millors, 3/4 de mateix....\nDivendres 27 juliol 2012, 12:44


Laura Castellà: «Hui per hui comprar una màquina de cine és inviable» – Ràdio Pego\nLaura Castellà: «Hui per hui comprar una màquina de cine és inviable»\n18 de maig de 2016 Sara Garcia 0 Comment\nLa regidora de Cultura contesta així a Atzaïla Associació Cultural després que esta presentara les signatures recollides a favor de recuperar el cinema a Pego. Laura Castellà assegura que la iniciativa li pareix «perfecta» i confessa que ella mateixa l’ha signada. No obstant això, afirma que actualment per a l’equip de govern «hi ha altres prioritats com és el manteniment de les instal·lacions».\nDesprés que dilluns passat Atzaïla Associació Cultural presentara per registre d’entrada a l’Ajuntament 1500 signatures a favor de recuperar el cinema a Pego, la regidora de Cultura, de la que dependria esta decisió considerava «perfecta la iniciativa que ha tingut l’Associació Atzaïla de preocupar-se pel nostre cine». No obstant això, Laura Castellà recordava i afirmava que, «com ja he dit moltes vegades, ara no és una prioritat comprar una màquina de projecció cinematogràfica».\nContestava també Castellà que, tot i que coincidir amb Atzaïla que fomentar el cinema «no s’ha de vore com una inversió», el cert és que eixe foment, en este cas concret traduït en l’adquisició d’un projector digital, sí que suposa una «inversió real de diners» per a l’Ajuntament de Pego.\nUna qüestió que, tenint en compte la situació econòmica de l’Ajuntament de Pego —recordem que per raons tècniques encara no s’ha aprovat el pressupost 2016― comporta que «hi haja unes altres prioritats com puga ser el manteniment de totes les instal·lacions», concloïa Castellà. Esta però, expressava que «ens encantaria que hi haguera cine a Pego però hui per hui no es pot ni reparar la màquina que tenim ni comprar-ne una altra digital».\nApel·lava la regidora de Cultura a l’obertura de l’institut vell. Explicava que la idea de l’equip de govern és «condicionar una aula allí amb projector per a què la gent que estiga interessada realment en reunir-se i veure cine conjuntament, doncs que ho puga fer». I tornava a insistir Castellà que «hui per hui comprar una màquina de cine és inviable», tot i reconèixer que el seu partit, el PSPV, «ho portava en el seu programa electoral. O siga que som els primers que volem comprar una màquina de cine». És per això que confessava la regidora de Cultura que ella mateixa ha estat una de les 1500 persones que ha signat la campanya d’Atzaïla per la recuperació del cinema a Pego.\nLes estadístiques d’assistència a l’última temporada en què va haver projeccions cinematogràfiques al teatre municipal avalen, segons la regidora de Cultura, el fet que l’adquisició d’un projector no siga prioritària, ja que comentava l’assistència «no arribava ni a la meitat de firmes presentades». Això comporta que «s’haja d’estudiar» el presentat per Atzaïla.\nNo hi ha una data fixa per a obrir l’institut vell. No obstant això, preguntava per la qüestió, la regidora de Cultura va declarar que «els tràmits estan bastant avançats per a què es puga obrir imminentment».\n← La II visita a les muralles de Pego ja compta amb 100 persones inscrites


El món universitari era dur, que ningú pensi ara que tot eren Biomarxes i Telecogresques. Quants Sant Joans ens havíem passat estudiant sense poder sortir de festa, o voler fer el que feien els amics que ja treballaven i nosaltres no teníem ni un duro. Però la complicitat entre tots, les ganes de viure, les relacions intenses... Això es troba a faltar. Molt del que sóc ara es va gestar durant aquells finals dels 80, principis del 90. Aquelles nits compartides entre uns quants sense dormir, amb la taula plena d'apunts i llibres i la cafetera al mig. Cadascú amb les seves coses, però fent pinya per passar els moments feixucs amb bona companyia. Tantes hores dins d'aquell edifici vermell, hores de bar, hores filosofant, hores fent volar coloms, hores intimant... La universitat no era només estudiar i anar a classe. Qui fa això o va fer això crec que s'equivoca. Aquells partits de futbol i de volei que ens van fer tastar la glòria del triomf molt més enllà de les parets de les aules. Partits de futbol de noies que ho expliques ara i no s'ho creuen, perquè érem molt bones. Vam donar molta vida a la nostra facultat i ella a nosaltres.\nLa facultat de Biologia també em va permetre conèixer gent d'altres indrets de Catalunya, de terres tarragonines, de Lleida, de l'Empordà, del Pirineu, de la Catalunya central... Gent molt diversa compartint moments i inquietuds, relacions humanes molt potents. Amb el temps perds molts contactes. Acabada la carrera tothom fa el seu camí i a molts no els tornes a veure mai més. I dol... Però d'altres són els amics més preuats que tinc encara. Aquells que, tot i que no et vegis cada dia, saps que hi són i pots comptar amb ells.\nPotser per això li tinc aquesta enveja al Quim, perquè està vivint els moments que, per a mi, van ser l'època, no sé si més feliç, però sí la més explosiva de la meva vida. Gaudiu-la els que ara hi sou. Després el temps et porta per camins massa pedregosos...\nFoto www.ub.edu: Facultat de Biologia de la UB\nAmics Personal Records\nDe manera que vàrem compartir estada a la facultat! I ara els nostres fills també!! Quines coses té la vida :-)\nCoincideixo del tot amb el teu sentiment. Jo també enyoro aquells temps. I també em fa enveja la meva filla. Aix!\n25 de febrer de 2015 a les 22:26\nJo vaig ser al darrer curs de la universitat vella i vaig estrenar el primer curs de la nova, aquest edifici vermell que dius.\n25 de febrer de 2015 a les 22:47\nJoder Núria, com t'has passat avui. Ara si pogués hi posaria una icona d'aquelles del whatsapp, la que té cors als ulls.\nPodria firmar totes i cadascuna d'aquestes paraules, totes. Podria dubtar quan comentes que va ser la millor època de la teva vida, però al final rectifiques, potser no la més feliç, però sí la més intensa, és clar.\nLes vivències fora de les aules, conèixer gent de totes bandes, i fins i tot la gent que va desaparèixer, i els que encara queden, que també són un dels meus tresors més preuats.\nFins i tot... que aquesta que ensenyes és la meva facultat també. Si ets de la lleva de l'Ignasi o en Daniel, sóc uns anys més jove, encara no tinc fills a la facultat (encara no tinc fills), però he viscut el mateix que vosaltres, en el mateix escenari, i pel que et llegeixo, de la mateixa manera. I és molt emocionant llegir-ho i sentir-se tan identificant, i no falsament identificat com ens passa de vegades quan llegim blogs, aquest cop la claves, és clar.\nNomés no puc coincidir en que no formava part de l'equip de futbol femení, naturalment!! Però la resta... ai, la resta...\n25 de febrer de 2015 a les 23:42\nSé com et sents perquè em passa més o menys al mateix amb ma filla que en te 21 d'anys... quina enyorança d'aquella època als barracons provisionals ( feia més de 20 anys que eren provisionals) de magisteri...\n26 de febrer de 2015 a les 10:26\nCaram quina vida universitària més intenssa! això vol dir que jo ho vaig fer malament perquè sembla que no la vaig viure tan intenssament... Un parell o tres cops l'any encara ens reunim uns pocs companys per fer un sopar. Altres els veig pel facebook. Amb algun puc coincidir per la festa major de la meva ciutat. Però la majoria no els he vist més. Els trobo a faltar? Psssss no.\n26 de febrer de 2015 a les 11:30\nQuins records em porta la foto que has posat! Per a mi va ser una època també molt especial. No et sabria dir si la millor però em va ajudar a créixer, a fer-me gran. I a conèixer bona gent ;-)\n26 de febrer de 2015 a les 16:16\nNosaltres també ens el volíem menjar, el món...Però aquest metafòricament, se n'ha cruspit més de quatre...\nPenso que nosaltres teníem més ideals, més ganes de lluitar, encara que fos per una utopia!\n26 de febrer de 2015 a les 21:25\nDan, devien coincidir quan jo entrava i tu acabaves. El meu fill no està a la de Biologia, el tinc a la Pompeu, però l'ambient és molt similar a totes les facultats. Ara com la vermella, cap...\nMàrius, jo encara vaig veure ampliar l'aulari i canviar el bar de lloc. Molt maca però poc funcional, de seguida va quedar petita...\nOstres, XeXu, celebro que t'hi hagis sentit identificat! No ets l'únic que m'ho diu. Al facebook hi ha gent que quan ho ha llegit m'ha dit exactament això: l'has clavat!! Veig que tots compartim records molt similars. Amb l'Ignasi sí vaig coincidir a la facultat, de fet ens coneixem d'allà, tot i que ell és una mica més gran que jo. Amb el Dan, quan jo entrava em sembla que ell ja sortia... Per cert, doncs et vas perdre els partits de futbol, era una bona manera de fer relacions socials fora les aules!!\nBruixeta, els fills ens fan rejuvenir molts cops. L'enveja aquesta és molt sana i et fa veure que, en el fons, les coses tampoc canvien tant...\nPons, suposo que si no els trobes a faltar deu ser, obviament, perquè no vas tenir aquesta vida intensa a nivell social. Una gran experiència, sincerament!\nIgnasi, buscava una foto de l'exterior però quan vaig veure aquesta quasi em vaig veure a mi mateixa mirant per la balconada... I tant que vam conèixer bona gent... ��\nM. Roser, a mi em fa gràcia quan veig que es vol menjar el món. Penso: goita, com jo! Jo crec que sí tenen ideals, la colla del meu fill molts. Però potser els pares i el mateix sistema educatiu els ho hem donat tot massa mastegat i no els ha fet falta buscar ideals.\n26 de febrer de 2015 a les 22:17\nOstres, Núria! Quina foto! has anat a la facultat a fer la foto? Ufs! Quins records! Si resulta que quasi tots hem passat pel mateix edifici d'obra vista! Biomarxes, telecogresques. Sí que ens ho vam passar bé! també vam pencar\n27 de febrer de 2015 a les 14:17


Nou any, nou número, més cultura…!\nEncetem el nou any carregats d’energia i molta cultura!\nAlbert Roig combina Dylan i Foix\n«Amb quatre voltes seguides n’hi ha prou. I, Saps?, l’última és la bona». I en ser l’última em crida «Només mentides»\nTardes a can Foix\nLes visites tenien lloc, les tardes dels dilluns, al tercer pis del número 9 del carrer de Setantí.\nJ. V. Foix a ultrança\nFoix ha estat un referent, un far, una fita, una monjoia segura que ens ha acompanyat arreu, tothora\nAmb volums com aquest aconseguim que la història tingui matisos, però també que gaudim d’unes cartes que, lluny de ser comunes, són autèntiques peces literàries.\nJocs Florals, una de les tradicions literàries més antigues\nNova convocatòria dels Jocs Florals. Enguany, el període d’admissió d’originals finalitza el dia 28 de febrer 2017\nDesWertuant el català\nEl fiscal del Consejo de Castilla ja deia a finals de gener de 1716 que calia colonitzar els catalans amb subtilesa, para “que se consiga el efecto sin que se note el cuidado”. J.V. Foix postulava als anys 20 i 30 la necessitat de blindar la llengua catalana davant aquest esperit uniformador.\nEls espais vitals de Salvat-Papasseit: caminant per la riba\nDissabte els carrers de Barcelona van reverberar els versos de Joan Salvat-Papasseit. La plataforma de lectura Llibres per llegir organitzava una passejada literària pels espais on va viure el poeta, de la mà de Maria Nunes, catedràtica de llengua i literatura catalanes\nRedescobrint Joan Brossa\nLa Fundació Joan Brossa prepara un seguit d’accions per acostar-se a l’obra de l'artista des de la infantesa, la catalanitat i el marc històric que va envoltar el poeta.\nSurt el segon número de la revista El Procés\nJa s'ha publicat el número 2 de la revista El Procés. Núvol publica com a primícia un dels articles d'aquesta revista, la traducció inèdita que Joaquim Mallafrè ha fet sobre textos d'Edward Bulwer-Lytton.


Enviar aquesta notícia per e-mail Imprimir aquesta notícia entitats 20. 10. 2021 Compartir a Twitter Compartir a Facebook\nEspai de Ciutadania tanca el cicle de taules rodones "Parlem de la immigració"\nHa abordat les necessitats i problemàtiques a la ciutat\nLa tercera taula rodona del cicle “Parlem de la immigració” va donar per finalitzada la roda de col•loquis sobre la immigració organitzada per Espai de Ciutadania. Totes elles han estat via Zoom i han abordat la situació actual de la immigració i, aquesta vegada, es va voler fer un pas més enllà parlant d’aquest fenomen a L’Hospitalet.\nDes d’Espai de Ciutadania amb aquesta última taula rodona es va voler posar sobre la taula totes les qüestions en les quals cal incidir per tractar el fenomen de la immigració a L’Hospitalet. En aquesta darrera trobada van participar Mujeres Pa’lante, l’Àrea Bàsica de Salut de Sant Josep, l’Escola de Vida de la Florida, el CITE i l’Ajuntament per parlar de les necessitats i problemàtiques que aborda la ciutat i traslladar demandes concretes a l’administració.\nEn primer lloc, des de Mujeres Pa’lante es va demanar una relaxació dels requisits perquè les persones migrades puguin accedir a la regularització. Bea Cantero, com a representant d’aquesta cooperativa, explicava que “s’exigeix un contracte de 40 hores per la regulació i ens sembla una aberració que sigui un requisit indispensable”. A més, va afegir que s’han detectat dificultats per accedir als recursos i va demanar més personal als serveis d’acompanyament a la dona.\nUn aspecte en què també va incidir Mujeres Pa’lante i al que s’hi va sumar Carles Bertran, representant del Centre d'Informació per a Treballadors Estrangers (CITE), és la necessitat d’horaris compatibles amb les realitats laborals de les persones migrades a les escoles d’adults. “De 9 a 13 h s’estan buscant la vida”, va assegurar. I també va plantejar altres temàtiques com la importància del coneixement dels drets laborals mentre les persones migrades estan irregularitzades. “No tenir papers no vol dir no tenir drets laborals”.\nEl sector de la salut, per la seva banda, va posar sobre la taula la manca d’ajudes a la medicació d’aquells que no tenen papers. Manoli Rodríguez, de l’Àrea Bàsica de Salut de Sant Josep, va insistir en “posar l’accent a que les persones es puguin empadronar, és un aspecte clau per poder tenir accés a moltes coses”.\nEl padró va ser un aspecte molt tractat durant la taula rodona així com la necessitat d’una bona inserció laboral de les persones migrades de la ciutat. Karla Montenegro, de l’Escola de Vida de la Florida, va assegurar que “el 26% de les alumnes de l’any passat no estaven alfabetitzades, i això és molt important tenir-ho en compte quant a la inserció laboral”.\nL’última persona en intervenir va ser Jesús Husillos, tinent d’alcalde d’Equitat i Drets Socials, per donar resposta a totes les demandes que es van fer a l’administració. Va celebrar que es tingués tanta confiança en l’Ajuntament per poder donar resposta a aquests aspectes, però també va anunciar que la majoria de les competències no corresponien al govern municipal.\n“Demano una pròrroga per poder donar respostes ajustades”, va dir, i va afegir que caldria matisar en algunes de les qüestions per poder aconseguir els objectius marcats. Tot i això, va assegurar que a L’Hospitalet hi havia més de 90.000 persones immigrants i que “amb les persones sense documentació les administracions no podem treballar”.\nDegut a la gran quantitat d’aspectes que van quedar sense tractar, Espai de Ciutadania va proposar seguir parlant de la immigració en una altra ocasió que anunciaran durant les pròximes setmanes.


govern governamental, dji xoca contra la seguretat de les dades drone - Tecnologia\nCrèdit fotogràfic superior: Yanjipy\nUn document filtrat del Departament de Seguretat Nacional adverteix que els drons fets a la Xina poden enviar dades sensibles al govern xinès. DJI diu que no és el cas.\nUna alerta interna del Departament de Seguretat Nacional (DHS) afirma que el govern xinès pot accés a les dades registrades per drons fabricats allà, segons CNN.\nL'alerta no nomena fabricants específics, només els avions no tripulats 'fets xinesos'. Però DJI, amb seu a Shenzhen, Xina, és la marca de drone més gran, amb uns ingressos de prop de 3.000 milions de dòlars. Al cap de l’informe, DJI va emetre una repudiació inequívoca de l’alerta.\nDJI presenta la càmera d’acció “Osmo”, objecte d’interès al mercat GoPro\nLa càmera d’acció DJI Osmo sembla un GoPro. Això és fins que noteu la petita pantalla de colors que hi ha a prop de la lent de la part frontal de la càmera. Llegeix més…\nA DJI, la seguretat és el nucli de tot el que fem i la seguretat de la nostra tecnologia ha estat verificada de forma independent pel govern dels Estats Units i les empreses líders dels Estats Units ”, va dir la companyia quan li va demanar un comentari.\n'Donem a tots els clients un control complet i complet de la manera com es recopilen, emmagatzemen i transmeten les seves dades. Per als clients d’infraestructures crítiques i governamentals que requereixen garanties addicionals, proporcionem drons que no transfereixen dades a DJI o a través d’internet i els nostres clients poden habilitar totes les precaucions que DHS recomana. '\nEls Estats Units reivindiquen els drons xinesos suposen un risc per a la seguretat\nAvui la revelació no és la primera vegada que els EUA han cridat a drons xinesos o DJI. Des de 2017, l'exèrcit dels Estats Units ha prohibit l'ús de drons DJI per problemes de seguretat. Després de l'incident, un 'hacker de recompensa' va trobar un buit de seguretat crític en els drons de DJI.\nArs Technica va informar que l'investigador Kevin Finisterre va aconseguir accedir a les dades del registre de vols i a les imatges que van penjar els clients de DJI, incloses les llicències de conduir, les fotos dels certificats governamentals i els passaports.\nDJI va refutar l’informe, però va eliminar el mode de dades local, que va permetre als usuaris volar drons sense connexió a Internet. Les complicacions que es compliquen encara són les tensions creixents entre els Estats Units i els governs xinesos enmig de la guerra comercial.\nAleshores, és segur fer volar el teu drone? El més probable, sí. No filmis el vídeo de la teva targeta de seguretat social ni les sitges secretes de míssils subterranis.\nCarpa Scout Boy


L’Esquerra Republicana de Junqueras i Rovira assoleix el lideratge en només 8 anys\nJordi Vera 22 juny 2019\nEl projecte iniciat el 2011 s’ha consolidat elecció rere elecció fins a aconseguir els millors resultats dels republicans des dels anys 30 i encara no sembla haver tocat sostre després del darrer cicle electoral. El partit pretén aprofitar els èxits per fer avançar el país cap a la República catalana\n“Necessitem sumar, necessitem ser molts. Aspirem legítimament, malgrat saber-ne les enormes dificultats, a ser una força hegemònica en aquest país. No tenim la voluntat de ser-ho perquè sí, sabem que som una eina, només una eina, no un fi en nosaltres mateixos, sinó un mitjà que ha de contribuir que aquest país sigui un país lliure i un país just”. Aquestes són les paraules que va pronunciar Oriol Junqueras el setembre de 2011 des de Girona en assumir la presidència d’Esquerra Republicana. Aquest és l’objectiu que es va marcar llavors, juntament amb la secretària general Marta Rovira, i que semblava impossible, però que poc a poc es va fent realitat. Esquerra Republicana s’ha consolidat com el primer partit del país després del darrer cicle electoral i continua creixent sense tocar sostre des que Junqueras i Rovira van assumir-ne la direcció ara fa 8 anys.\nEn aquests anys, el partit s’ha pacificat i enfortit internament i ha aconseguit els millors resultats electorals des dels anys 30, quan va esdevenir el principal partit del país. La coherència, els lideratges, l’assumpció de responsabilitats, la gestió i el procés irreversible cap a la independència han situat Esquerra Republicana a la centralitat del país i poc a poc s’ha anat traduint en suport a les urnes.\nAl poc temps d’assumir la direcció del partit, Junqueras i Rovira van haver d’afrontar unes eleccions espanyoles on els republicans van aconseguir 3 diputats al Congrés i només va passar un any fins a la següent convocatòria electoral, que va ser al Parlament de Catalunya. Contra tot pronòstic, Esquerra va aconseguir 21 diputats i va esdevenir cap de l’oposició, però va estendre la mà a Artur Mas i va trencar així la dinàmica de pactes anterior. La tendència ja s’havia invertit i, a partir de llavors, el partit va anar creixent elecció rere elecció, fent bandera de la seva transversalitat i acollint dirigents de diferents espais polítics que anaven veient en Esquerra Republicana la casa d’acollida de l’independentisme i el progressisme.\nEsquerra Republicana s’ha consolidat com el primer partit del país després del darrer cicle electoral i continua creixent sense tocar sostre des que Junqueras i Rovira van assumir-ne la direcció\nEls resultats del projecte d’Esquerra Republicana no són només electorals, sinó que s’han traduït en l’entrada a les institucions i en la consolidació com un partit de Govern. En aquest període el partit ha assumit grans carteres al Govern de la Generalitat com ara Salut, Exteriors o Economia demostrant que sap gestionar i que quan ho fa els resultats són molt positius. El tancament de la Model, la implementació de la Renda Garantida de Ciutadania, l’accés universal a la salut, la llei que anul·la els judicis sumaríssims del franquisme, la reversió de les retallades o els comptes més socials de la història en són només alguns exemples. I és que quan Esquerra Republicana assumeix responsabilitats de govern passen coses, com també ha demostrat des de municipis com Sabadell o Badalona, multant les elèctriques en la lluita contra la pobresa energètica o aturant una mitjana de 10 desnonaments a la setmana i treballant per garantir un habitatge digne per a tothom.\nEl lideratge dels republicans, doncs, no només s’ha vist reflectit en un creixement exponencial dels resultats electorals, sinó que ha estat i és sinònim de bona gestió. Quan Esquerra Republicana entra a les institucions i governa, ja sigui al país o als municipis, es progressa. El partit és garantia de fer que les coses passin, sempre des d’una visió progressista i republicana de les polítiques públiques i avançant cap a la República catalana. En aquest context, no sembla que l’èxit dels republicans hagi tocat sostre; tot al contrari.


Formació online per a empreses - Miguel Ibáñez Consulting\n“L’èxit d’una bona formació es el seguiment”\nFormació online per a empreses.\nA Miguel Ibáñez Consulting, som experts en formació presencial, cursos online, i formació per a empreses, en vendes, màrqueting i lideratge. Per a treballadors que necessiten potenciar les seves habilitats i actituds, fem formacions personalitzades, que ajuden a desenvolupar les seves capacitats i així millorar els seus resultats.\nRealitzem cada formació adaptada a les necessitats de l’empresa, perquè així treballem els aspectes clau. Les duem a terme en les vostres instal·lacions, a les nostres aules, o en Sales de Convencions, adaptant-nos als horaris més adequats. També disposem d’una plataforma online per a poder fer els cursos de manera virtual, còmodament des de casa o l’oficina, perquè així ho necessiten els nostres clients.\nFem un seguiment de la implementació i resultats de la formació, per a aconseguir el màxim rendiment. La nostra metodologia, està basada en continguts teòrics, exercicis pràctics i dinàmiques per a avaluar l’après, així aconseguim treure el màxim profit de la inversió.\nLa formació online per a empreses és bonificable, sense cost addicional per part nostra perquè creiem en la importància de la formació per als vostres treballadors.\nSol·licita informació de les nostres formacions bonificades per a empreses\nActituds i Habilitats del venedor\nComunicació a la venda\nPresentacions de venda impactants\nTancaments de venda efectius\nVenda i captació de clients amb Linkedin\nCRM i aplicacions comercials\nEl nou model de venda consultiva\nAtenció al client i gestió de reclamacions\nMarketing, Marketing Digital i Social Selling\nEl pla de mitjans\nXarxes Socials i Community Manager\nLideratge amb intel·ligència Emocional\nDirecció comercial i estratègica\nClima laboral i resolució de conflictes\nGestió emocional i Motivació\nPla de millora personal\nPNL a l’empresa


“Mitjans sense por i pel canvi” en la Trobada Internacional Municipalista | Amoncomunicacio's Blog\n“Mitjans sense por i per al canvi” va tractar sobre el paper dels mitjans pero sobre tot sobre els nous mitjans que estan treballant per ser l’alternativa al missatge hegemònic dels grans grups de comunicació mediàtica. Així ho va explicar, els organitzadors, que pertanyen al Sindicat de Periodistes de Catalunya (SPC): “Creiem que pot ser un bon moment i lloc per posar en comú les nostres experiències i intercanviar informació sobre les nostres respectives estratègies de comunicació”. Cal Inscriure’s al mail.\nA aquest trobada es va parlar de molts temes, com trobar noves formes de finançament dels mitjans; esbrinar si els governs del canvi consideren la importància estratègica de la nova comunicació; la utilització de la publicitat institucional com a suport per al canvi; la relació entre els moviments socials i els mitjans són solament alguns dels quals podem tractar. Es vam fer tres grups de treballs que van realitzar diferents propostes.\nPodreu trobar info anterior sobre al convocatòria de Fearles Cities al nostre blog.\nLa Trobada, va tenir lloc el dissabte 10 de juny a les 16.30 hores a l’edifici de la UB a la Plaça Universitat de Barcelona. l’esdeveniment ho podeu trobar a facebook.\n« On són les dones presenta al Parlament les dades sobre les dones als mitjans\nMoltes dones al XIII Cicle Clàssica a Horta Guinardó »


Blog d’en Lluis Carrasco » Arxiu del blog » Les actuals subvencions al sector de l’automòbil son pa per avui i gana per demà.\n« La Llei de financiació del Transport Públic es una qüestió urgent.\nLa supressió de l’Estació del centre de Figueres serà un nyap tan gran com la Catedral de Burgos. »\n9 juny 2009 per lucamar\nÈs evident que al nostre país, estem assistint com es negocia el manteniment dels sector de l’automòbil basant-nos en la teoria de l’absurd, subvencionant cotxes contaminants per dos costats, per un, donant diners SEAT per a fer el tot terreny Q3 i desprès un altre cop a tots els vehicles d’alta gama fins els 49.000 €.\nEn les circumstàncies econòmiques actuals, sembla lògic, que son el govern de l’Estat i el de la Generalitat, els que tenen que posar condicions en el tipus de producció, ens al contrari l’Estat aposta per produir AUDIs contaminants… a on es fan els SEAT que haurien de fer-se en la SEAT ? i la Generalitat en un exercici d’alt cinisme polític es carrega la seva pròpia estratègia de mitigació del canvi climàtic, subvencionant vehicles altament contaminants, i d’alt cos que evidentment no estan a l’abast de les classes populars que estan patint directament la crisi i el mes greu es que a mes no es condiciona el lloc de fabricació.\nL’exemple de l’OPEL, on el govern Alemany ha jugat fort condicionant l’estabilitat dels llocs de treball locals o del mateix Obama, amb la nacionalització de la industria automobilística mes important dels EUA, condicionant la seva producció a l’eficiència ecològica, cal tenir-los en compte i actuar, fer un altre cosa es fer de “primaveres”.\nPot ser ara seria el moment de recuperar nacionalitzant-la, una industria pròpia d’automòbils, ecològics, híbrids, elèctrics, eficients i molt competitius, en comptes de subvencionar el pa per avui i la gana per demà.


Hisenda demana 28 anys de presó per a Imanol Arias i Ana Duato per frau fiscal\nL'Agència Tributària considera van cometre set delictes fiscals cadascun\nEls actors en una escena de 'Cuéntame cómo pasó' RTVE\nBarcelonaEls actors Ana Duato i Imanol Arias, protagonistes de Cuéntame cómo pasó, s'enfronten a una petició de 28 anys de presó per part d'Hisenda arran de la seva presumpta implicació en el cas Nummaria, una trama dissenyada al voltant d'un despatx d'advocats que hauria creat una estructura de societats amb la finalitat d'ocultar operacions econòmiques dels seus clients a l'Agència Tributària. A més, Hisenda els reclama multes per valor de 16 milions d'euros. A banda de la petició del fisc, la Fiscalia Anticorrupció de l'Audiència Nacional demana 32 anys de presó per a Duato i 27 per a Arias.\nProcessats Imanol Arias i Ana Duato per evasió d'impostos dels seus ingressos de 'Cuéntame'\nHisenda acusa Duato i Arias d'haver comès frau entre el 2009 i el 2015. L'Agència Tributària els atribueix set delictes fiscals –un per a cada exercici– i demana quatre anys de presó per a cadascun. L'Advocacia de l'Estat, que representa Hisenda, diu en el seu escrit que l'actor "Manuel María Arias Domínguez [Imanol Arias] va contractar els serveis del despatx Nummaria amb la finalitat de mantenir una societat artificiosa que tenia com a fi l'ocultació de rendes obtingudes per ell mateix i l'erosió de bases imposables". Amb les investigacions ja iniciades, Arias va abonar 2,33 milions d'euros en concepte de declaracions complementàries.\nEl cas de Duato seria similar: Hisenda considera que ella i el seu marit, Miguel Ángel Bernardeau Maestro, soci de la productora de Cuéntame cómo pasó, van contractar el grup d'advocats "per ocultar al fisc part de les seves rendes, principalment procedents de la seva participació, com a actriu i productor, respectivament, en una coneguda sèrie de televisió". Hisenda assegura que Duato va defraudar 1,9 milions d'euros en set exercicis i l'actriu ja va pagar 708.130 euros quan van començar la investigació. El matrimoni, juntament amb el seu fill Miguel (un dels protagonistes d'Élite), és titular de la societat Grupo Ganga Producciones.\nEn l'escrit de la Fiscalia se sol·licita l'obertura d'un judici oral contra 31 persones, incloent-hi els actors, així com també quatre entitats com a responsables civils. L'advocat i exinspector d'Hisenda Fernando Peña és el principal encausat.\nfrau fiscal Cuéntame como pasó


Escena - Rent me bitch - Diario de Mallorca\nEscena - Rent me bitch\ndies 23 i 24 a les 20 h / dia 25 a les 19 h\nEscena - Rent me bitch Escena - Rent me bitch\n23, 24 i 25 d'octubre\nQuè passa quan les actrius, fins i tot la pròpia dramaturga de la peça es rebel·len? Sorgeix Rent me bitch. Una peça que es pot descriure d'una manera fàcil, com tot: "durant una hora aquest teatre és el nostre (de manera metafòrica, perquè veient el panorama, mai serem propietaris de res), així que anem a llogar-lo!". Això és un homenatge a tots aquells que tenint una casa o no, pagant un lloguer o no, no troben el seu lloc en el món.\nA Rent me bitch els intèrprets es topen amb una realitat: tenim espais buids i gent sense casa. Rent me bitch parla de la necessitat d'un habitatge, de com s'especula i es manipula sobre un bé tan bàsic com una llar.\nDirecció i dramatúrgia: Marina Salas Burguera\nIntèrprets: Eva Santandreu, Laura Williams i Vicente Villó\nAjudant de direcció: Cristina Martínez Gómez\nDisseny d'il·luminació: Las primas de Bárbara & Albert Vizcarro\nAssessoria musical: Jorge Oceja\nIMPORTANT: A causa de l'Estat d'Alarma (Reial Decret 463/2020 de 14 de març) per la Gestió de la Crisi del Coronavirus COVID-19, aquest espectacle, inicialment programat el 27 de març, HA ESTAT AJORNAT a la data que s'indica en aquest web\n· Entrades adquirides presencialment al punt de venda del Teatre Mar i Terra: Dimarts, dimecres i divendres de 16:30 a 21:30 h. Cal dur les entrades físiques. El reemborsament s'efectuarà de la mateixa manera que va ser realitzat (en efectiu o targeta)


39 treballs opten als Premis Eugeni Molero i Albert Virella i Bloda de Periodisme i Investigació Comarcal | Consell Comarcal del Garraf\n39 treballs opten als Premis Eugeni Molero i Albert Virella i Bloda de Periodisme i Investigació Comarcal\nEl jurat per a les modalitats de periodisme està conformat per Lluis Gené, fotògraf de l’agència AFP; Anna Poch, periodista de Televisió de Catalunya (TV3), i Jordi Lleó, periodista. El jurat per a la modalitat d’investigació està conformat per Alfred Castells, lingüista, investigador de toponímia local i membre de l’Associació d’Amics del Museu Víctor Balaguer; Francesc Banyuls, professor de matemàtiques de secundària i director del Centre de Recursos Pedagògics del Garraf; Àngels Parés, professora de secundaria, historiadora i membre de l’Institut d’Estudis Penedesencs i Albert Tubau, historiador, escriptor i president de l’Institut d’Estudis Penedesencs.\nLa dotació total dels Premis és de 10.000€: 2.000€ per la modalitat de periodisme escrit, 2.000€ per periodisme audiovisual, 2.000€ per periodisme gràfic, 1.000€ per estudiants de periodisme i comunicació audiovisual, 2.000€ per investigació i 1.000€ per investigació d’estudiants de batxillerat: (600€ per a l’alumne i 400€ per al centre educatiu). Les persones guardonades amb els Premis Eugeni Molero i Albert Virella i Bloda de Periodisme.\nBaner Premi Molero 2014


Fent formatges: de febrer 2013\nEls formatgers tastaolletes i el caos de l'afinat.\nSovint als cursos de formatgeria hi ha una part del temari previst al que no se sol arribar per manca de temps, la maduració o afinat. La setmana passada però, en el curs de pastes toves de l'ECA Pirineu, sí que vam dedicar un parell d'hores a pells, ferments, cures intensives i cures extensives. En Patrick Anglada, bon tècnic i didacta, ens va donar pautes -mai receptes- per als formatgers i protoformatgers que allà erem.\nDic això per què una regla d'or que ens va comentar xoca amb bona part de les formatgeries artesanes del país. Catalunya, sense massa tradició ni DOP consolidades, està esquitxada aquí i allà de formatgeries artesanes on no és fa un tipus de formatge ni dos, se'n fan de sis a dotze! I amb les mides d'una fromagerie fermier. La regla en qüestió és "Per a cada tipus de pell una càmera de maduració diferent". Aquí, de moment i en general, ens la passem pel folre...\nServidor no serà menys, dues pells diferents a un pam, malgrat una pretengui ser una impol·luta pell florida amb Geòtricum i l'altra sigui tota una expressió de biodiverstat fúngica...\nPublicat per Pablo a 22:53 2 comentaris:\nEls formatgers tastaolletes i el caos de l'afinat....


Canyelles | Relligant Nou Barris\nEl barri de Canyelles es va erigir sobre les runes de la Guineueta Vella, un conjunt de cases baixes i d’autoconstrucció que s’havia aixecat al primer terç del segle XX als voltants de Can Guineueta. Gran part dels veïns van sobreviure al canvi del barri gràcies al pols amb l’Ajuntament per quedar-se a la zona.\nEl Pla parcial de la Guineueta, aprovat l’any 1964, va determinar la substitució de la barriada de cases de la Guineueta Vella per nous blocs de fins a 14 plantes i que seguien l’estètica poligonal de l’època. El veïnat, que vivia en carrers sense urbanitzar, sense aigua corrent ni enllumenat, va decidir oferir resistència a un pla que els feia fora del que havia estat el seu barri. L’alternativa que se’ls proposava era traslladar-se al nou polígon de Ciutat Meridiana amb una indemnització de 1.000 pessetes. Però ni estaven contents amb el canvi de zona ni tampoc amb la indemnització, que no els permetia afrontar el pagament dels pisos nous. Per això, encapçalats per la líder veïnal Maria Àngels Rivas, van iniciar una lluita que van acabar guanyant. Van aconseguir que se’ls oferís la compra de pisos al mateix indret, que ara passava a dir-se Canyelles.\nLa lluita, però, anava més enllà. També van aturar la construcció del que havia de ser el futur traçat de la ronda de Dalt posant-se davant les excavadores, per reclamar que passés deprimida en lloc de convertir-se en una nova Meridiana. I van haver de continuar les mobilitzacions durant anys per aconseguir escoles, un mercat, equipaments cívics, l’arribada dels autobusos i el metro, i, finalment, el cobriment de la ronda de Dalt.\nLa construcció del que va ser el darrer polígon d’habitatges va modificar completament el paisatge semirural de la zona. La darrera gran transformació és la que ha suposat la rehabilitació dels alts blocs, que ha substituït la carbonatació per colors.\nLa via Júlia →


Les localitats de la sub comarca de la Foia de Castalla esperen amb avidesa la posada en marxa d’una infraestructura considerada com a fonamental no sols a les poblacions, sinó també a un dels seus principals pols de creació de riquesa com són els polígons industrials. Després de més d’una dècada d’exigir més potència elèctrica per a abastir les necessitats de la zona, la mediació de la Conselleria d’Economia Sostenible amb l’empresa concessionària va acabar l’any passat amb el compromís de posar en marxa la primera de les dos noves subestacions per a la Foia.\nDurant bona part de 2017, las màquines han treballat per a dotar a poblacions com Castalla, Onil o Tibi -Ibi ja té subestació pròpia- de suficient potència elèctrica per a albergar noves indústries, l’ampliació de les actuals i impedir talls de subministrament com venen produint-se. Però la patronal de la sub comarca, Ibiae, va denunciar fa unes setmanes els possibles retards que portarien els treballs. Durant una reunió celebrada a finals de la passada setmana, el propi Conseller Rafa Climent ha garantit als representants de la Foia que la subestació de Bastà estarà finalitzada en estiu d’enguany.\nEl compromís de Climent amb la sub comarca de l’Alcoià inclou també la posada en marxa de la construcció de la segon subestació, ja que amb la de Bastà no es cobriria tota la demanda de subministrament elèctric. Però hi ha altre tema que preocupa a polítics i empresaris de la zona, com és el possible augment de preus que podria executar Iberdrola una vegada posada en marxa la subestació, i que repercutiria en les butxaques de les empreses. Una possibilitat per a impedir la qual Economia Sostenible s’ha compromès a negociar amb l’empresa concessionària.\nEl periple per a dotar d’energia elèctrica suficient a les poblacions de La Foia de Castalla es veurà encara dilatat fins la construcció de la segon subestació.


lectures de la missa del diumenge XXVIII de durant l'any 13 de octubre de 2019\nLlavors se’n tornà amb tot el seu seguici cap a l’home de Déu, entrà a casa d’ell i, dret al seu davant, li digué: «Ara sé ben bé que, fora d’Israel, no hi ha cap altre Déu enlloc més de la terra. Per favor, accepta un present del teu servidor.»\nEliseu li digué: «No acceptaré res. T’ho juro per la vida del Senyor, davant del qual estic sempre, a punt per servir-lo.» Naaman insistia que admetés el present, però Eliseu s’hi negà.\nLlavors Naaman digué: «¿Permets que el teu servidor carregui dues mules de terra d’aquest país? És que d’ara endavant el teu servidor no oferirà cap holocaust ni cap altra víctima a altres déus, sinó només al Senyor.»\nEstimat, pensa que Jesucrist, del llinatge de David, ha ressuscitat d’entre els morts.\nAquesta és la bona nova que jo predico, i per això he de sofrir fins trobar-me empresonat com si fos un malfactor. Però les presons no poden encadenar la paraula de Déu.\nJo ho suporto tot per amor dels elegits, perquè ells també aconsegueixin la salvació i la glòria eterna que Déu ens dóna en Jesucrist.\nMentre hi anaven, quedaren purs de la lepra. Un d’ells, quan s’adonà que estava bo, tornà enrere donant glòria a Déu amb grans crits, es prosternà als peus de Jesús amb el front fins a terra i li donava gràcies. Era un samarità.\nJesús digué: «No eren deu els qui han estat purificats? On són els altres nou? Només aquest estranger ha tornat per donar glòria a Déu?» Llavors li digué: «Aixeca’t i vés-te’n. La teva fe t’ha salvat.»\n"Som també leprosos nosaltres?"\nLa lepra és un tipus de malaltia desagradable a la vista. Això fa que la gent s’aparti dels leprosos i més quan es pensava, com en temps de Jesús, que s’encomanava. Per això en la legislació d’Israel els leprosos eren declarats impurs i havien de viure apartats del culte i de la relació habitual amb altres persones: eren uns marginats totals. En temps de Jesús era una malaltia bastant estesa. Per això no ens estranya que tant la primera lectura com l’evangeli ens en parlin.\nLa primera lectura ens narra la guarició del leprós Naaman després de banyar-se al Jordà. Llavors vol recompensar el profeta Eliseu però aquest no accepta cap present del general sirià, no s’aprofita de la curació: No acceptaré res. T’ho juro per la vida del Senyor. Però aquesta guarició provoca la conversió de Naaman: D’ara endavant el teu servidor no oferirà cap holocaust ni cap altra víctima a altres déus, sinó només al Senyor. Arriba a la fe.\nA l’evangeli, Jesús guareix deu leprosos però només un d’ells, quan s’adonà que estava bo, tornà enrere donant glòria a Déu, es prosternà als peus de Jesús i li donava gràcies. Els altres nou ni se’n recorden de qui els ha curat. Per això diu Jesús: No eren deu els qui han estat purificats? On són els altres nou? Només aquest estranger ha tornat per donar glòria a Déu? I un cop més Jesús alaba la fe d’un samarità: La teva fe t’ha salvat. El samarità, que era doblement impur per a un jueu per la seva religió i la seva lepra, és l’únic que manifesta la fe autèntica i es mostra agraït al Senyor. Ser curat de la lepra era tornar a la vida com una persona. Podem dir que fa realitat el que diu Pau que demana que els elegits aconsegueixin la salvació. Ell ha aconseguit la salvació més enllà de la guarició física. La nostra lepra és tot allò que ens margina o margina els altres: l’avarí cia, el tancament en nosaltres, les crítiques als germans, la condemna dels qui són diferents... També Jesús ens ha d’alliberar de la nostra lepra.\nParàbola del administrador infidel\nJesús i la ovella perduda\nCrist amb la creu. Sebastiano del Piombo\nParàbola del convidat al casament\nPorta del cel. Duomo de Siena


Increïble comunicació | Pregaria.cat\nPer pregaria.cat on dg., 10/01/2010 - 09:00\nTots aquests dies els carrers estan plens de gent. El nivell de so general és més alt, i sembla que quan més soroll més festa. En canvi tu sents la necessitat de més silenci.\nPer fi has trobat una plaça poc transitada. Un autèntic racó que ha quedat al marge de l’ambient dominant. T’has assegut en el banc de fusta i has deixat que els teus pensaments suressin lliures.\nEl que més et sorprèn del passat Nadal és la forma com Déu es comunica. Increïble, sublim, inefable, inesperat i inaudit. Perquè la gran certesa per a tu és que Déu s’ha comunicat. Ho imagines com si en una gran sala ell estigués a un extrem i a l’altre hi estigués Maria de Nazaret. Es miren, s’apropen, es miren i ell pren forma humana en la vida, la sang, la respiració i l’alè d’ella.\nAquesta imaginació és una forma concreta d’entrar en el misteri, com una imatge, una icona viva, la seqüència d’una història. Unes imatges, la gran sala de l’univers, el Misteri etern i inefable, i la noia senzilla, de poble, tímida i forta, que accepta i estima. Com s’apropen, com es miren i com ella li dona vida a aquell que és la Vida.\nDesprés arriba el silenci. Callen les veus interiors, s’esfumen les imatges, es desfan tots els mots, i tu restes una bona estona en la plenitud d’un res que és tot. No tens ni idea de l’estona que has estat recollit en el banc de la plaça. Possiblement força temps perquè ja comença a fer-se fosc. T’has submergit en el millor de tu, en la pau fonda on brolla aquella aigua amb la qual et van batejar.\n1 En moltes ocasions i de moltes maneres, Déu antigament havia parlat als pares per boca dels profetes; 2 però ara, en aquests dies, que són els definitius, ens ha parlat a nosaltres en la persona del Fill, per mitjà del qual ja havia creat el món i a qui ha constituït hereu de tot. 3 Ell és esplendor de la glòria de Déu i empremta del seu mateix ésser, ell sosté l'univers amb el poder de la seva paraula i ara, acabada l'obra de purificació dels pecats, s'ha assegut a les altures, a la dreta de la majestat divina; 4 ocupa un lloc superior als àngels i posseeix en herència un nom molt més excel·lent que el d'ells


L’Institut Municipal de Promoció Econòmica fa una campanya per promocionar els mercats de la ciutat - Ajuntament de Mataró\nL’Institut Municipal de Promoció Econòmica fa una campanya per promocionar els mercats de la ciutat\nPotencia la compra responsable regalant bosses reutilitzables\nL’Institut Municipal de Promoció Econòmica de Mataró, IMPEM, ha endegat per tercer any consecutiu la campanya “Mataró, ciutat de mercats”, que té com a objectiu la promoció dels mercats com a proveïdors de productes de proximitat, destacant-ne l’àmplia oferta i la diversitat i qualitat dels seus productes.\nSeguint la línia de les campanyes anteriors, en aquesta edició es continua potenciant la compra responsable. Per això, una de les accions principals és la distribució gratuïta de bosses reutilitzables entre la clientela dels mercats municipals. Aquesta distribució es va iniciar el passat cap de setmana als mercats de la plaça de Cuba, plaça Gran, Pla d’en Boet i Cerdanyola, i continuarà el proper dissabte, 29 d’octubre als mercats de Cirera-Molins i l’Escorxador. Els clients podran aconseguir a les parades els tiquets que bescanviaran per aquestes bosses als punts d’informació dels diferents mercats.\nA més, els autobusos de la ciutat porten publicitat de la campanya des de principis de mes, i està prevista la realització d’un anunci per a televisió i premsa.\nLa campanya “Mataró, ciutat de mercats” vol incidir en la idea que els mercats no són només equipaments que acullen activitat econòmica, sinó que són transmissors de valors com la sostenibilitat, la compra responsable i el consum saludable.\nAquesta campanya ha rebut una subvenció del Servei d’Ocupació de la Generalitat de Catalunya per a la realització de campanyes de foment del desenvolupament local.


"El somriure i la generositat infinita dels nens kenians" - Opus Dei\n"El somriure i la generositat infinita dels nens kenians"\nEl mateix dia en què acaben la selectivitat, sense massa temps per descansar de la recta final del batxillerat, un grup de 35 joves agafen les maletes per embarcar amb destí a Nairobi (Kènia) a fer un voluntariat de quinze dies a escoles dels barris més pobres.\nIniciatives socials 17/07/2018\nAmb l'equipatge porten 60 bosses de material per repartir entre els nens. Les han omplert de tot: pilotes, samarretes i botes de futbol, frisbees, material esportiu, llibretes... Són estudiants de batxillerat del col·legi Viaró, La Farga i Santa Isabel, alumnes que han volgut dedicar part del seu estiu a ajudar a millorar les condicions dels nens que viuen als slums de Nairobi (Kènia) i de les seves famílies.\nUn cop a Kènia comença l'aventura. Un acompanyant natiu que facilitarà la seva estada, el Moses Muthaka. Només parla anglès però "sempre s'adreça amb un somriure a cadascú, i pel nostre nom", diu Juan Miguel. L'han trobat a través de l'amic d'un amic d'un amic... Amb un autobús es traslladaran a Eastlands College of Technology, que durant quinze dies serà la seva casa a Nairobi. Juntament amb els estudiants d'aquest centre educatiu es dedicaran a fabricar pupitres per les aules. Serà un treball en equip.\n"donar classes a les nenes i nens kenIans, repartir menjar a famílies perquè al menys tinguin\nun menjar diari...\n"disposats a fer el que calgui!", diu el josé\nSense perdre temps aquest grup de joves mzunju (home blanc en suajili) es divideixen en sis grups de treball per "muntar taules per a les escoles dels slums, que són els barris més pobres a les afores de la capital, donar classes a les nenes i nens kenians, repartir menjar a famílies perquè al menys tinguin un menjar diari... Estan "disposats a fer el que calgui!" diu el José, que un cop aterrat a Barcelona afirma convençut que "fins que no vius un voluntariat amb el qual veus tantes persones que viuen amb tan poc, no ets conscient de les necessitats que hi ha al món". El Robert diu que és "una experiència brutal" perquè "el poc que dones a aquells nens, a aquelles famílies, t'ho agraeixen infinitament; és un abans i després". Afegeix que "qualsevol queixa que tinguis esdevé absurda, t'adones de la gran sort que és néixer on has nascut".\n"fins que no vius un voluntariat amb el qual veus tantes persones que viuen amb tan poc, no ets conscient de les necessitats que hi ha al món"\nUn record que se'n porta el Robert és el d'un nen ajagut a terra i amb molt mal de cap per no haver menjat res des de feia temps. En José afegeix que "alguns nens van al col·legi perquè és l'únic lloc on mengen alguna cosa". En aquest sentit, li va sorprendre la generositat i alegria de la quitxalla. Explica que "un dels darrers dies a un de nosaltres li quedava una galeta, la va donar a una nena d'uns 6 anys, i el primer que va fer és partir-la i donar-li un tros al seu germà petit, i després va començar a esmicolar-la a trossets entre els altres nens i nenes fins que ella es va quedar sense cap bocí. Va continuar caminant amb un somriure".\nMostrar un camí\nDurant els 15 dies el Moses els ha acompanyat arreu on anaven i els ha ajudat a entendre la realitat del país. Ell porta molt de temps treballant en la millora de les condicions de les famílies pobres, aquest grup de joves de Barcelona l'ajudarà uns dies. Del que n'han après, en Robert destaca que "convé conèixer molt bé les famílies i els fills del Sinaí, un dels slums on hem estat, i donar beques aquells nois i noies que poden aprofitar l'ajuda per sortir de la situació de pobresa i després que es responsabilitzin d'ajudar les seves famílies". "Molts nens creixen pensant que no hi ha res millor fora d'allí i des d'Eastlands i Strathmore University intenten mostrar-los que si que existeix alguna cosa millor i que ells poden aconseguir-ho", matisa el José. L'educació és la gran eina i el repte a assolir.\nHan portat llibretes i lots escolars, "no us podeu imaginar l'alegria dels nens, i quan hem acabat de repartir-ho tot s'han acostat dos professors i ens han demanat una llibreta perquè tampoc en tenen", explica el professor Juan Miguel. Al José també li va impressionar "veure en una classe de mates com els nens apuntaven les operacions per resoldre un problema a les mans i a la llibreta només el resultat per aprofitar-la al màxim i que durés més".\nLa vida als slums\nLa imatge amb què es queda el Robert és la "d'un pare a l'entrada del barri, amb rostre seriós, segurament conscient de la seva realitat i els nens al costat somrients perquè és l'única realitat que coneixen". Els nens kenians "sempre surten a rebre'ns, saben els nostres noms, no estan acostumats a què passin blancs per l' slum, estan meravellats i feliços que els saludem amb un somriure i ens hem après alguns noms", comenta el professor Borda.\nLes cases "són habitacles de 3 per 3 metres, on viuen 5 o 6 persones, sense aigua ni llum. Un dels professors de les escoles ens ha dit que paguen 10 euros mensuals per una casa al costat de clavegueres obertes, sense llum, i 20 euros si volen llum. Moses per la seva banda m'ha comentat que nois del grup li han donat, pel seu compte, diners per a les famílies dels slum, per pagar el lloguer o el que calgués".\nHan anat a ajudar però el qui dona també rep. Asante sana (moltes gràcies)\nSembla que ha valgut la pena passar tot "un any preparant el viatge amb concerts, campionats esportius, sopars per recaptar fons; hem fet molta pinya" diu el Robert. "Al final hem aconseguit acabar les 100 taules per a les escoles, pintar tres aules d'Eastlands, i preparar les instal·lacions per uns focus a l'escola d'Eastlands: missió complerta", diu el Juan Miguel. L'any vinent més.\nAra el grup compartirà la seva experiència amb els companys de 1er de batxillerat de la seva escola. A veure si s'animen a continuar amb la iniciativa que porta ja tres anys duent-se a terme i els dóna una visió molt més amplia del món. Han anat a ajudar però el qui dona també rep. Asante sana (moltes gràcies).


“Aconseguir nou punts de dotze té molt de mèrit” | Oriol Robiró | girona | Girona | L'Esportiu de Catalunya\n“Aconseguir nou punts de dotze té molt de mèrit” “Aconseguir nou punts de dotze té molt de mèrit” “Aconseguir nou punts de dotze té molt de mèrit” “Aconseguir nou punts de dotze té molt de mèrit” + “Aconseguir nou punts de dotze té molt de mèrit” E-mail\nFrancisco, donant instruccions als seus homes durant el partit d’ahir a Castelló LOF.\n“Aconseguir nou punts de dotze té molt de mèrit” “Aconseguir nou punts de dotze té molt de mèrit” “Aconseguir nou punts de dotze té molt de mèrit” “Aconseguir nou punts de dotze té molt de mèrit” “Aconseguir nou punts de dotze té molt de mèrit” E-mail\nNo és la victòria més brillant que ha aconseguit amb el Girona, però poques vegades s’ha vist Francisco tan content com ahir en la roda de premsa. “És fantàstic i estic molt orgullós de tots. No és fàcil venir d’on venim, de perdre 3-0, i guanyar avui. Ells han tingut ocasions i hem patit, sobretot en els últims cinc minuts, però és normal. Al final la segona divisió A és així i avui ens ha acompanyat una mica la sort, però el més important és que l’hem buscat”, va valorar Francisco, que també va voler destacar la mentalitat de l’equip: “Tenim jugadors lesionats i d’altres, com Stuani, que fa dos dies que s’entrenen. Ara mateix no som millors que ningú, però som molt competitius i sabem què hem de buscar si volem aconseguir la victòria. Hem d’anar creixent en els pròxims partits a còpia de treball i humilitat.”\nLa gran sorpresa que va donar Francisco en el partit d’ahir va ser el canvi de sistema, amb l’aposta per tres centrals. “Ha funcionat perquè hem guanyat, i això ens dona tres punts importantíssims. El que volíem era igualar un equip que té molta possessió, i això ho podíem fer acumulant gent a camp contrari en la pressió. De fet, el gol arriba d’una acció així, gràcies a la recuperació de Cristóforo”, va analitzar el tècnic, que també va reconèixer que en el canvi de dibuix hi havia un punt de necessitat: “És veritat que els jugadors que estaven més ben preparats per afrontar el partit donaven per jugar així. És important que ens adaptem a qualsevol situació i que ho fem sense perdre la nostra identitat.”\nSi d’una cosa és conscient el tècnic, és que els tres punts d’ahir al Nou Castàlia poden tornar a donar ales a l’equip després del contratemps de Lugo, i és que sobre el paper el Girona és un dels equips més en forma de la lliga. “Hem d’estar molt orgullosos, perquè hem aconseguit nou punts dels últims dotze, i això no hi ha gaires equips que ho puguin dir. Estem jugant cada tres dies, i ens queden unes setmanes així, i això no és fàcil, perquè hi ha jugadors que no estan per aguantar 90 minuts, però mentre són al camp ho han de donar tot i el ritme ja l’aniran agafant a còpia de partits, ja que ens podem entrenar poc”, va comentar Francisco, que ja pensa en el partit contra el Cartagena.\nÓscar Cano, resignat\nEl tècnic del Castelló va lamentar no haver aconseguit com a mínim un punt. “La imatge del partit parla per si mateixa. Només podem insistir en el que fem, perquè l’equip ha fet moltíssimes coses bé i segurament ha merescut guanyar. Com a mínim, empatar, però perdre, no”, va dir Óscar Cano.\n“És fantàstic i estic orgullós de tots. No és fàcil venir d’un 3-0 i guanyar a fora”\n“Ha funcionat perquè hem guanyat. Volíem igualar la seva possessió”\n“És important que ens adaptem a les situacions sense perdre la identitat”\nL'Esportiu. Girona 25-10-2020, Pàgina 4


Hurakans – Esplai Xiroia\nHome » Grups » Hurakans\nEls Hurakans son el grup de grans de l’Esplai Xiroia.\nEls dissabtes amb el grup d’hk estan plens de somriures, projectes i emocions. Els encanta l’esplai, riure i passar-ho bé. Com diu la cançó de l’esplai “la vida gira com un hurakà, el món és als teus peus i te l’enduràs”. En definitiva, els Hurakans son el grup que fa trontollar el Cel i la Terra. Podria ser que d’aquí uns anys fossin ells els monitors!!!


De ser pares en fem llibres\nSón pares. Ell es confessa implicat; ella és primerenca. Tots dos, Lluís Gavaldà i Agnès Busquets, escriuen sobre els seus fills\n"Sóc un pare implicat". Així es descriu el cantant d'Els Pets, Lluís Gavaldà, autor del llibre El pare que et va matricular (Columna), en què recull les col·laboracions que ha anat publicant en el suplement que ara mateix teniu a les mans. El model d'home que no tocava l'infant, que no li canviava els bolquers o que no preparava ni un puré està desfasat, assegura Gavaldà, pare del Lluc, de 7 anys. "L'home d'avui ha descobert que no és un càstig fer de pare sinó que és un premi de la vida". Aquest sentiment és el que es desprèn del seu llibre. I tot amb el seu sentit de l'humor, concís i punyent alhora.\nLa mare pinturera . Primer capítol. "Saps qui és la mare pinturera , oi?", em pregunta el Lluís. "És la mare impecable, immaculada, conjuntada, com si sortís d'una pàgina de l' ¡Hola! , que arriba tota estupenda de la mà de sa filla pinturera , impecable, immaculada, conjuntada amb ella mateixa, amb el món i amb sa mare també". Segur que en tenim unes quantes al cap ara mateix. El Lluís les descriu perquè ell n'és l'antítesi. Els matins del Lluís i el Lluc tenen un "caire precipitat i tragicòmic" perquè només tenen temps per córrer i afanyar-se per arribar puntuals a les nou a l'escola. "No entenc per què [les mares pintureres ] no fan cara de son com la resta dels mortals ni arriben mai a misses dites. I sobretot no entenc per què coi em saluden tan amablement. Deu ser que no saben la ràbia que em fan".\nEl cantant d'Els Pets va començar a parlar del seu fill i de la paternitat al programa Eduqueu les criatures , dirigit per Carles Capdevila a Catalunya Ràdio. "Una oportunitat que sempre he agraït perquè parlava del que a mi m'hauria agradat trobar, com a home, quan va néixer el meu fill".\nLes primeres etapes acostumen a estar relatades sempre des del punt de vista femení. Just aquesta és una de les novetats de les aportacions del Lluís Gavaldà, la seva mirada com a home. Una altra novetat també és que parla de la criatura més enllà dels 3 anys. "És una llàstima que no hi hagi més bibliografia de l'etapa dels 3 als 8 anys, perquè són unes edats singulars". Deixen de ser nadons, deixen de fotocopiar el que veuen per treure la seva personalitat, per ensenyar-te maneres de fer que recorden el pare, "i et sap greu que s'hi assembli tant".\nCom a pare implicat, el Lluís és molt sentimental. Capítol Et trobaré molt a faltar . Comença dient: "«Papa, et trobaré molt a faltar». Maleeixo el dia que el nen va descobrir l'impacte d'aquesta frase en l'estat d'ànim de son pare, el moment exacte que va deixar-la anar per primer cop com si fos una arma de destrucció massiva i que destrossava la mala consciència del seu progenitor".\nAls matins s'agafen de la mà, camí cap al col·legi. "És un trajecte molt nostre, perquè tots dos estem emboirats, molt emboirats, però ens agafem de la mà, el Lluc me l'ofereix, jo l'hi prenc, ara que encara es deixa, i caminem sense gairebé parlar-nos, i a tots dos ens omple", explica.\nMés sentiments. "Tinc guardats tots els primers escrits del Lluc; aquelles frases que es passaven pel forro en Pompeu Fabra, perquè hi ha totes les frases i les paraules juntes, sense cap descans i sense cap rigor ortogràfic". Una de les millors sentències que va escriure el nen de la casa va ser: "Elpareesunapalancatqueespassaeldiaalordinador". (Llegiu-hi: "El pare és un apalancat que es passa el dia davant de l'ordinador"). La té penjada davant de l'ordinador. "El Lluc volia posar-se al meu ordinador, però jo hi estava treballant i em va escriure aquestes perles".\n"En definitiva -fa el Gavaldà-, a tots els pares primerencs els dic que cada dia que passa, amb les criatures, és més bonic". Potser quan tinguin 15 anys i els pèls els hagin arrebossat, no pensarà el mateix, però més enllà de les primeres etapes hi ha un temps preciós, fet de descobertes per compartir. "El dia que va morir el gos preferit del Lluc va ser molt emotiu, el primer dol que vam passar junts... quines preguntes sobre el més enllà!", recorda el Lluís. Tot és a El pare que et va matricular .\nCom una teràpia\nL'actriu Agnès Busquets va buscar paper i bolígraf quan va néixer el Pep per escriure-hi tot el que li passava. "Sentia el desig d'explicar al món què em passava perquè tot plegat és molt heavy ", diu. Ella, que havia quedat finalista del premi de la Coca-cola i que a COU va tenir una professora de literatura catalana que la va estimular tant per escriure, havia preferit expressar-se parlant, damunt d'un escenari. I així havia anat fent fins que va ser mare.\nLa periodista Tatiana Sisquella, del programa La tribu de Catalunya Ràdio , li encarregava una secció i li demanava de què voldria parlar. "La primera idea va ser expressar el que estava vivint, amb comèdia però sense restar-li importància". Parlar-ne és com una catarsi. Aquí va començar l'embrió del que més tard s'ha convertit en el llibre Mare en pràctiques (Columna).\nCapítol L'embaràs versió 'extended' . "Estar embarassada és com córrer una marató, però a l'inrevés. A l'inici tot canvia molt de pressa, fas un esprint inicial, al màxim, i cada cop vas disminuint més la marxa fins que a en l'última etapa ja vas a pas de tortuga".\nEl postpart. Capítol La tornada a casa: 'maternity blues' . "Mai no hauria imaginat que no volgués marxar d'un hospital. Per norma, els centres hospitalaris fan més feredat que una altra cosa". I continua. "Surto per la porta de l'hospital i em sento igual que els abduïts que tornen a la Terra a Encontres a la tercera fase . Per sort tinc un nen molt bo, que menja i dorm. Anirà com una seda, segur".\nA Mare en pràctiques , l'Agnès relata tot el que li hauria agradat que algú li expliqués clarament. "Per què el ginecòleg o la llevadora no expliquen a la dona que acaba de parir que no tindrà ganes d'estar amb el seu home per culpa de l'hormona prolactina, que farà que només vulgui estar amb el seu fill?", es pregunta l'actriu.\nL'Agnès escriu les investigacions que ha anat fent, amb l'aportació científica que va arribar a conèixer. "Comparteixo els coneixements, perquè penso que pot anar molt bé a les dones, i també als homes, esclar, perquè també els anirà bé saber com se senten les seves parelles quan tenen la criatura als braços".\nCapítol 8. Sexe després del part: Amor meu, sí, hi ha algú altre i es diu Prolactina . "He estat una dona que sempre ha gaudit del sexe, sense tabús, juganera, amb ganes de provar coses noves, una bona marranota, parlant clar i català. Mai no li he fet escarafalls al sexe, i si un dia no n'he tingut prou ganes, sóc el que en dirien fàcil de convèncer, un parell de bons preliminars i de seguida em poso a fer feina. Fins al dia que va néixer el meu fill".\nEl llibre de l'Agnès acaba amb un epíleg singular, escrit per la parella, per l'home. "Després d'un any ja he decidit que recordar com era la nostra vida d'abans no serveix de res", escriu la parella. "Jo volia tenir un fill per dues raons: per estimar algú d'una manera salvatge, sense demanar res a canvi, i per veure si amb el fill deixava de pensar en mi d'una vegada i pensava més en algú altre".\nGavaldà i Busquets són només dos exemples de pares mediàtics que han volgut explicar la seva experiència en un llibre. També ho han fet, per exemple, la bombera i esportista Emma Roca a Non stop! (Cossetània) i el locutor Frank Blanco a Cómo ser padre primerizo y no morir en el intento (Aguilar).\nUn fenomen innovador en la història de la literatura\nEl racó dels pares a les biblioteques


Redacció Sant Pere de Ribes 19-03-2019 18:39 Lectures 2358\nClausuren un abocador il·legal del carrer Puig de la Mola, a les Roquetes. Ajt Sant Pere de Ribes\nL’Ajuntament de Sant Pere de Ribes ha clausurat recentment un abocador il·legal en una parcel·la ubicada al carrer Puig de la Mola, al nucli de les Roquetes. La parcel·la afectada està qualificada pel planejament municipal com a Sol Rural Protegit (SRP).\nDesprés que el departament de disciplina urbanística detectés que en aquest indret s’hi realitzaven abocaments il·legals, a finals del mes passat es va poder procedir a tancar i clausurar aquest abocador de residus no autoritzat. Per a la seva clausura s’ha netejat l’espai i s’hi ha col·locat roques i merlet de terra com a mesura preventiva per impedir l’accés motoritzat des del carrer Puig de la Mola.\nEn situacions com aquesta, l’ajuntament agraeix la col·laboració ciutadana i els avisos d’albirament d’abocaments incontrolats que es puguin detectar i recorda que es poden comunicar incidències detectades d’aquesta mena a través de les Oficines d’Atenció Ciutadana o amb una trucada al 93 896 73 00.


Amics del C. A. D. E.: 75 anys del CADE\nComencem a editar la revista de desembre en la qual tenim previst publicar el monogràfic dedicat als 75 anys del CADE.\nPer això, us reporto a continuació el sumari que vam establir amb els assistents de la passada reunió del mes juliol, per animar-vos a tirar endavant aquests articles i dir-vos el timming que tenim per a l’edició de desembre.\nQualsevol aportació que vulgueu fer, sobretot pel que fa als continguts, dirigiu els vostres dubtes, informació o treballs als coordinadors d’aquest número: Ricard Vila, Jaume Bonaventura i Joan Quintana. Per a altres qüestions que afectin a l’edició, presentació d’originals o timming de la revista, adreceu-vos a mi.\nPer tant, segons el que vam acordar en l’esmentada reunió, tenim la proposta següent:\nFotografia i il·lustracions: Jaume Altadill\nSupervisió dels articles (atenent la filosofia del llibre dels 50 anys del CADE): Jaume Bonaventura\nSupervisió general de l’edició (maqueta) Jaume Bonaventura, Joan Quintana i Ricard Vila\nEditorial: Eduard Cayón (president del CEC) i Ferran Alexandri (director de Muntanya)\nLa Columna (article de fons d’1 pàgina per introduir el monogràfic i presentació de l’aniversari): Jaume Bonaventura / Joan Quintana\nHistoria mes representativa del 75 anys del CADE: Jaume Bonaventura (amb l’ajuda de Joan Creixams, Lluís Belvis, Joan Quintana i Oriol Garcia)\nRelació del CADE amb el CEC: Joan Quintana i Ricard Vila\nActivitat social del CADE: Adrià Zamel (amb l'ajuda de Jaume Bonaventura)\nActivitat més representativa i vies noves del CADE: Joan Jover (amb ajuda de Marc Subirana, Roger Cararrach, Emili Civis, Joan Quintana, Ferran Latorre, Ernest Bladé i Jordi Canals (esqui muntanya)\nEl termini de presentació dels originals i del material fotogràfic acaba a finals de setembre (com a màxim primers d’octubre), perquè si no no hi serem a temps.\nA hores d’ara m’ha arribat una important documentació fotogràfica del Jaume Altadill.\nVam quedar que el Ricard Vila enviaria tota aquesta informació que us exposo als seus contacte del CADE i que el Jordi Fornes ho publicarà al Blog d’amics del CADE perquè tothom que hi vulgui participar ho digui i ningú se senti exclòs.\nTambé he rebut recentment una proposta de Jordi Lalueza sobre la labor formativa del CADE, en la qual ja hi està treballant. Sisplau, coordineu-vos.\nTambé tinc la confirmació del Joan Jover, que farà l’article de la crònica del CADE. Però em demana que li hauríeu d’enviar, amb caràcter d’urgència, les cinc activitats més destacades de tots els temps (al criteri de cadascú) amb el màxim de dades possible: ascensió amb via, cim, serralada, participants, dates, aspectes rellevants… així com un llistat de tots els membres del CADE.\nTambé disposo del material d’una entrevista inèdita feta al Kildo Carreté l’any 2004 per Francesc Beato (junt amb mi el David Mengual), que podem publicar en la secció de L’Entrevista. La resta de seccions seguiran el curs normal.\nDe moment, em sembla que això és tot. Per qualsevol dubte, estic a la vostra disposició.\nEstudi Ferran Alexandri\nTel. 933 037 458 / 696 206 159\nPublicat per Jordi Fornes a 18:28\nEtiquetes de comentaris: 75 anniversari, CADE, muntanya, publicació\nTROBADA CADE 75 ANYS