Memòries de poblet: 01/02/12 - 01/03/12\nJo vaig nàixer en la Pobla, en la Pobla Llarga, i vaig viure allí perquè... tot el temps de la guerra, que jo tindria, perquè huit o nou anys, i allí vam patir molt. Ma mare tenia set fills, i vivíem en una caseta molt xicoteta en el poble, en el Teular, en el més alt quasi.\nCom allí no podíem ni viure ens en vam anar a viure a una caseta en el camp prop del terme de Castelló. Llavors allí anàvem descalços i mal vestits, perquè no teníem roba per a vestir-nos, i ma mare va patir molt. Després van agafar mon pare, que ja era molt major, i se se'l van portar a la guerra, i es va quedar ma mare amb set fills i sense mon pare. Tots xicotets.\nMa mare havia d'anar a on estaven les trinxeres, no recorde on, si per Carcaixent o per Algemesí, dia sí, dia no, a portar-li alguna cosa de menjar a mon pare, i Sap vosté el que menjàvem? Arròs amb bledes, oli no hi havia i es picava un poquet de cacauet i jolivert, i això era l'oli que gastàvem per a menjar, amb el que ma mare feia el menjar. Ma mare tenia un perol de ferro penjat en la ximenera, omplia el perol, i tots a menjar arròs.\nAl matí no hi havia res per a esmorzar, arròs. Que al migdia no hi havia res per a menjar, arròs, llavors era en quasi totes les menjades arròs. Arròs perquè en els termes de la contornada hi havia molt d'arròs, que ara no queda perquè quasi tot ho han fet tarongers, i podíem anar a espigolar arròs. Espigolàvem arròs per a tres o quatre mesos, tres o quatre mesos. I patíem molt.\nUn dia ens va dir ma mare: "Aneu fins a l'encreuament de l'estació", que és un encreuament de quatre camins que està en el centre del poble, "Aneu a veure si passa un carro i vos dóna alguna cosa". Com anàvem, mal vestits i descalços, ens n'anem els meus germans i jo a... on passava gent, a veure si algú passava amb un carro carregat de quelcom i ens donava un poc. Va passar un carro ple de caixes de sabates.\nEstava allí la policia. La Guàrdia Civil, i li diu al del carro que parara per a veure el que portava. Llavors, portava sabates de totes les maneres, espardenyes de totes les maneres, li'l van descarregar tot i li van dir: "Ara ja et pots anar, que mira que els xiquets d'ací van tots mal vestits i mal calçats". Bo, nosaltres una alegria fins allà, se'n va el carro i agafa la Guàrdia Civil, en el cotxe que portaven, agafen totes les caixes de sabates i espardenyes, i a nosaltres no ens van donar ni un sol parell.\nLlavors anàvem descalços, no podíem anar a escola. Jo no he anat mai a l'escola. Els meus germans igual. Els xiquets no treballaven, ací no hi hi havia treball. Des de molt xicotets ajudàvem a ma mare, en el sentit que a un "Ara veus al camp a veure si trobes alguna taronja per a després de menjar", o per a menjar o per a esmorzar, perquè ací no hi havia res.\nAnàvem a espigolar, perquè potser un home recol·lectava cacauets, un camp de cacauets, per tant anàvem a espigolar cacauets, per a poder fer ma mare un poc de picada amb un poc de jolivert, i ja li donava un poc de gust a l'arròs, perquè oli no hi havia.\nMa mare agafava dos o tres xiquets, amb dos bosses cada u, i per dins dels camps, a tota la contornada, per dins dels camps, perquè la Guàrdia Civil no ens agafara, i ens n'anàvem a Carcaixent, o a Alzira, i allí canviàvem el poc arròs per altres coses de menjar, i ens tornàvem a casa.\nI nosaltres, des de ben xicotets, amb un atifell gran que es deia morter, i una maça gran de fusta que mon pare va fer, per a poder picar l'arròs, picàvem arròs, i amb una manfareta que deien, que vosté això no ho haurà conegut, un garbell xicotet, féiem així, bufàvem la palleta de l'arròs, i es quedava l'arròs blanc. I eixe mon mare l'anava guardant per als dies que havíem de dinar-ho.\nQuan vaig ser més majoreta i es va acabar la guerra, encara hi havia menys que menjar i menys treball per als hòmens. Mon pare ja estava a casa, i el meu germà major, que ara ja ha mort, perquè... El meu germà i mon pare cavaven hort, o a rascar, o al que fóra, guanyaven un poquet, i se n'anaven a treballar amb un moniato bullit, per a tot el dia. Vosté fassa compte de com estaríem, estàvem com a espaguetis.\nÉrem set germans, quatre xics i tres xiques. Llavors hem patit, però moltíssim, moltíssim. Quan vaig tindre deu anys, ma mare va i diu:" Ací cal agafar una solució, perquè així no podem viure". A una germana major que jo, i a una menor que jo, ma mare les va posar en amo a Alzira, i a mi, com allí no va trobar lloc per a mi, em va posar ací, en Castelló. I així vaig estar fins que em vaig casar.\nTot el que guanyava s'ho portava ma mare a final de mes, perquè els meus germans més xicotets pogueren menjar. Així que jo em case amb quatre llençols, quatre llençols, dos llençols de baix i dos de dalt, dos tovalles, una tauleta, una cassoleta que em va donar la meua sogra, ma mare em va donar una cullera, i la meua sogra em va donar una altra, i així ens vam casar.\nMon pare ja li vaig dir que se'n va anar a la guerra, a la guerra del sac, la quinta del sac, que eren les persones, els hòmens més vells, però després no va anar a la presó. El meu germà major el van tancar després de la guerra, però no per res roín, per no voler entrar a missa, perquè com ja era majoret, i veia, que les persones riques tenien per a menjar, i als pobres no ens donaven res, i ma mare tenia 7 fills, i ningú s'apiadava, perquè un dia li van dir a mon pare: "Salvoret, un sac de farina tens si fas el que nosaltres et manem". Era abans d'anar-se'n a la guerra, i mon pare va dir: " Si és una cosa per a bé, bé, però si és una cosa per a mal, els meus fills patiran fam, però jo per a mal no". Es veu que a mon pare no, no li va agradar el que li degueren dir, perquè no ho sé, mon pare es va quedar sense el sac de farina, però va haver-hi un altre que va fer el que li van manar, però després el van matar.\nMon pare va estar fora... entre un any, o any i mig, o quasi dos. Però mon pare era ja molt major, mon pare no s'els anys que haguera de tindre, però mon pare era major, per això deien la quinta del sac. Perquè eren les persones que anaven a la guerra més majors, les més majors.\nAbans de la guerra així com les terres ara les treballen amb maquinetes, que ells van dalt i tallen l'herba, abans no. Abans havien unes ferramentes, que es deien llegó, que eren per a arrancar l'herba, i una cosa més pesada, així (assenyala amb les mans)..., amb el mànec més llarg, que era per a cavar més fondo. Abans anaven davall els tarongers, a arrancar l'herba amb el llegó, perquè abans no polvoritzaven, ala, i l'herba ha mort, abans no.\nAbans l'herba havia de ser amb el llegó, per això havien, en quasi totes les casa havien bous. Mon pare tenia bous, per a un senyor de Manuel, que, que ja fa anys que ha mort. Va ser molt bona persona. Li donava un jònec a mon pare, mon pare el criava, i quan era gran, el venien, i li donava la mitat a mon pare. Els meus germans segàven herba, perquè no hi hi havia treball, nosaltres anàvem per davall dels tarongers a arreplegar taronges seques, les que queien dels arbres i s'assecaven, i això era pinso per als animals, i , i en total, no li conte ni la mitat del que hem passat, ni la mitat.\nMa mare estava a casa, tenia set fills. Ma mare era una persona que en el llavador on llavaven les dones, que estava al final del carrer on vivíem, i per una panera, per llavar ma mare una panera de roba, li donaven una bullida de moniatos. Ma mare estava tot el matí llavant en el llavador, perquè li donaren una bullida de moniatos.\nEncara no havia arribat a casa, ja havia esbaldit els moniatos, ja els estava bullint, i abans d'estar bullits del tot, ja ens estava entregant els moniatos, calents, ben calents, menjant-nos els moniatos. Això és molt pesat, això hui, hui jo... Ahir mateix, vaig arreplegar de terra un entrepà, ací a la porta, i tenia unes tallades de pernil, untat en tomaca, que jo dic, açò, açò és un crim. Jo vaig entrar, el vaig agafar, perquè hui el meu fill té gossos, i per als gossos... Però em va donar consciència, jo dic, si açò ho haguera tingut quan, quan jo era xiqueta, (sospira) però mira... hui gràcies a Déu...\nI vosté dirà I en eixa època tan dura, amb el mal que ho passaven, ma mare i mon pare van tindre set fills? Perquè mire, li diré, ara, ara els hòmens pareix que siguen, com si foren mig marietes, és veritat... siga perquè hi ha tanta cosa, siga perquè sempre tinga a mà una xicona, potser li diu: " em gite amb tu", i es gita amb tu, però llavors les coses eren més rectes. Abans jo em recorde que la dona que anava amb un home, i sabien que estava, que anava amb un home i li feia l'amor, que diem ara, a eixa, ja no la miraven ni l'admetien en cap part.\nLlavors no teníem ràdio, no teníem televisió, no teníem unes cartes, no teníem parxís, per a jugar. Llavors no hi havia absolutament res. Clar, no hi havia llum, no teníem llum elèctrica, ens gitàvem a boqueta nit, per tant què havíem de fer, nosaltres dormir, i mon pare i ma mare, fer l'amor, i ara, i vinga xiquets.\nAbans que ma mare em posara en amo, ja havia treballat un poc en una casa de la Pobla per a una mestra, encara que fóra tan joveneta, poc més de huit anys. Totes les vesprades, en acabant de dinar, o de no dinar, que això anava a dies, m'anava a casa de la mestreta, i li feia la faena a la meua manera, perquè fixe's si era joveneta, el que jo sabia. Per tant me n'anava i li feia l'escuradeta, li fregava a la meua manera, i quan me'n anava, em donava un tros de pa, amb una llonganisseta, o qualsevol coseta dins, per a sopar, i jo encara m'ho partia amb els meus germanets. Un trosset. Un trosset per a cada u.\nDesprés va ser quan vaig entrar en amo...\nEnviat per El grill de la memòria. a diumenge, de febrer 26, 2012 0 comentaris\nJo vaig nàixer en 1929... no sé els anys que va durar la guerra, només sé que tindria perquè 7 u 8 anyets, no tindria més, i la guerra va durar 3 anys. Perquè als 10 anys ma mare em va posar ací en amo. I a les meues 2 germanes a Alzira.\nAixò significava per a una xiqueta... doncs llavar, perquè abans no hi havia llavadores, llavar, fregar agenollada amb un drap. No era com els d'ara que els escorres i es queden només humits i retorçuts. Fregàvem amb draps de sac, que era ert i dur, i agenollada. I eren cases, com totes les cases de llaurador de Castelló, on entraven els carros, com esta casa meua, que abans era d'un senyor molt ric, tenia carro, i tenia enmig de la casa perquè el carro no esvarara, i tenia a quadros el camí pel qual caminava l'animalet cap al corral. Perquè llavors això ho tenies de fer amb els dits, havies de posar el drap entre les ratlletes, perquè no s'ompliren de merda. Fregar amb salfumant el carrer, blanquejar, pintar de calç, que quan acabaves tenies tots els dits foradats, que no teníem guants. En els genolls teníem durícia de fregar agenollades... Ara...\nEstàvem així tot el dia, i dormia, dormia. Sí, sí, dormia... Quan es complia cada mes, ma mare venia, cobrava la paga que em donaven a mi, per exemple, 5 o 6 duros, el màxim que vaig arribar a guanyar eren 12 duros, que eren 60 pessetes (0,36€). Jo, perquè a ma mare això... l'omplia molt, perquè els xicotets que estaven a casa, perquè menjaven, i podien anar a escola els més grandets, que els meus germans majors sí que saben a muntó de llegir, escriure, i tot, però de la meua edat cap avall, cap de tots vam poder anar a escola, perquè després em van posar a mi en amo, que les ames hagueren pogut dir: "perquè au, que tu que no saps llegir ni escriure, de vespradeta anar a un indret o un altre". No. Em tenien al matí per a preparar-los el desdejuni, al migdia, fer-los el dinar, perquè t'ensenyaven, i jo, com ma mare, també a casa féiem alguna cosa de menjar, per tant sempre sabíem un poc.\nAl migdia fer el dinar. Després escurar, després fregar la cuina, llavar, i a mitjan vesprada ja estaves preparant el bullit per a sopar, preparaves la taula... Et posaven el davantal blanc i tot, no es pense vosté que, que anàvem de qualsevol manera... En tot el dia no parava fins a la nit, tota l'estona. Perquè abans llavàvem a mà. I vosté sap en una casa si són 5 o 6 persones per exemple, hi ha 5 0 6 llençols... Hi ha davantals, hi ha pantalons... Planxàvem amb una planxa de carbó, no es pense vosté. Que hi havia vegades que a la primera planxada, si no et donaves aire... si era una camisa blanca, prepara't... I emmidonat... Que abans féiem midó, i ens quedaven uns colls de camisa, ací tan endreçats. Es posaven la corbata o el llacet i feien: "Hi ha, la teua criada sí que és bona, sí, No sé quants..." Hi havia vegades que renyien per les criades. Jo, així com moltes persones no trobaven casa, jo tenia cases per a parar un tren. Quan eixies el diumenge, que a les nou ja havies d'estar a casa, perquè les amigues et deien: "Xica, m'han dit que si vols anar a tal lloc, et pagaran un duro més." i jo els Deia: "Jo no, que jo estic be on estic. No vull canviar".\nVa ser dur eixir de casa de ma mare. Vaig passar més d'un mes, ja li dic... En el segon pis, en una habitació junt amb la cambra, tota la resta de la casa, perquè era grandíssima, i estava plena d'arròs. L'habitació que jo em gitava no, jo tancava la porta i allí no tenia, però ratolins, hi havia per tots els costats. Perquè hi havia arròs, i els animalets anaven. Jo vaig passar més d'un més plorant... Em vaig quedar com un fideu, i això que tenia què menjar i ma mare quan venia em Deia: "Xiqueta, que no menges..." i jo li Deia "Si mare, però vull anar-me'n a casa". I "Si a casa no tens menjar, a casa no podràs menjar", " Em dóna el mateix, encara que siga arròs bullit, jo vull anar-me'n a ma casa". Ma mare Deia: "No, tu aguanta, que veuràs com després..." i quan ja vaig estar un poc més assossegada... ma mare deia: "Tu veus, veus com ara estàs bé. Ara..." I ma mare em comprava doncs tot el que podia. Calces a l'hivern no podíem portar, perquè no podíem comprar-nos-les. De les que tenien les senyoretes que potser tenien el taló un poc esgarrat, ma mare, agafava i d'una altra ella posava, feia taloneres i ens reparava les calces, per als diumenges, l'estoneta que eixies, perquè no eixies. Hem patit molt....\nEm donaven bé de menjar. Jo treia tot el menjar a la taula. Perquè el menjar també, també els rics l'estiraven, però jo treia tot el menjar a la taula. Les safates les treia a la taula, però ells no furgaven ni palpaven. Ells agafaven el que havien d'agafar i ja com jo el feia. Per exemple, si era carn, una tallada per a cada u, i la meua tallada estava en la safata. Si era peix, un peix per a cada u, un llucet cada u, i ells no tocaven el peix que era per a menjar jo. I unes poques creïlles, perquè abans era més d'unes creïlles fregides, o un trosset de cansalada, o una botifarra, o un blanquet, coses d'eixes. A mi em deixaven sense palpar-ho, em deixaven el meu. Jo encara hi havia vegades que, si sabia que ma mare havia de vindre, en una punteta de pa, ho guardava, i quan venia ma mare, li ho donava perquè s'ho menjaren. I l'oli que sobrava de fregir el peix, el posava en una botelleta xicoteta i quan veia ma mare li deia: "Vinga mare, un poquet d'oli del peix". Han patit molt... molt...\nLa relació amb els amos era bona. Em tractaven com una criada, però em respectaven. Per exemple, venia una visita i feia: "Mira, ací et presente la meua criada". Ara diuen la "Xica de la llar" o la "Assistenta". Abans deien: " mira, ma criadeta. Però és molt rebona. Estic molt contenta amb ella.". I això m'omplia, i encara feia les coses més a gust! Però et tractaven com criada. No podies anar a cap lloc amb elles. Si estaven malament, havies d'anar a acompanyar-les amb el davantal blanc, perquè elles havien d'anar. Sí, sí, amb el davantal blanc on anessen, perquè on anares saberen que tu eres la criada, i elles eren les ames.\nLes que tenien xiques en amo eren les riques del poble, que hui són com jo. Hui, jo compre, cobre la meua paga, que és de 700 euros i un poquet, jo sóc hui milionària. Perquè com he patit tant... He patit tant, que m'arregle les coses d'una manera, que hi ha gent que diu que no arriba a mitat de mes. Jo arribe al final i em sobra... No em sobra massa, i em sobra perquè vull, perquè jo ara mateix faig bullit i el caldo no el tire. Amb una cebeta, un pot de tonyina i una tomaqueta, em faig un plat d'arròs. Ara, hi ha qui tira el caldo. Si sobra bullit el tiren. Jo me'l guarde per a sopar. Cada un en este món, té un pensar.\nQuan arribaven dates assenyalades, com a nadal o pasqua, anava a casa dels meus pares un dia. L'últim dia de nadal, quan elles ja estaven servides de tot, anàvem, quan ja estava tota la faena feta. Els llits fets, el menjar a punt, el sopar preparat per a sopar, i això que veníem prompte, perquè els meus germans, abans cotxes, perquè que no havien. Per tant hi havia pocs cotxes d'ací cap enllà i d'allà cap ací, però els meus germans la bicicleta, i a mitjan vesprada jo faig: " Acompanyeu-me, que he de fer el sopar". I ma mare deia: "Fins a la nit, no sopen. Tu estaràs ací fins a boqueta nit, que Salvoret anirà a acompanyar-te". I a boqueta nit, el meu germà en la bicicleta, venia i m'acompanyava. Una vegada a l'any.\nNo, jo sí que els veia, perquè venien a veure'm. I algun diumenge, jo li deia: "Senyoreta, ara quan acabe la faena em deixarà anar a veure els meus germans?". Perquè tots no podien vindre al mateix temps.\nEn ma casa no hi havia més que una bicicleta, i bon esforç que ens va costar comprar-la. Mon pare anava fins a Carcaixent a collir taronja, i anaven ell i el meu germà. El meu germà portava a mon pare. O mon pare portava al meu germà. I si es trencava la bicicleta, anaven a peu. "Pepiqueta, no tindràs huit duros ací, per a comprar per a una roda de la bicicleta, per a poder anar a collir". Jo li deia: " Senyoreta, per què no em deixa huit duros fins que cobre. És que passa..." Mon pare anava i s'arreglava la bicicleta per a poder anar a treballar. Perquè si era dins del terme de Castelló, doncs a peu anaven, perquè tots anaven a peu. Però, mon pare, si havia d'anar fora, havia de gastar la bicicleta. Les seues cames no donaven per a molt.\nLa meua família tenia detalls amb mi, i m'han demostrat que em volen molt. Érem 7 germans, i entre tots mai hem tingut una paraula de més entre tots. En el treball, gens anormal, però he estat en amo tota una vida. Des dels 10 anys fins als 22. Tota una vida, fins que vaig conéixer a què ha sigut el meu marit i ens vam casar.\nPerò això, és una altra història...\nEnviat per El grill de la memòria. a dimecres, de febrer 22, 2012 0 comentaris\nSón molts els oficis que en el transcurs del temps han anat modificant i modernitzant la seua forma de treball, a causa dels grans avanços i invents que la societat ha anat aportant. Com a conseqüència d'estos progressos hi ha oficis que s'han arribat a perdre o, si més no, la seua utilitat ha anat descendint per la seua poca eficàcia.\nLa vida d'alguns d'ells ha sigut molt efímera, inclús d'uns pocs anys. La seua necessitat va tardar tan poc a aparéixer com a quedar obsoleta pels posteriors avanços. Un d'ells, va ser el del plegat de punts de calça.\nDesprés de la segona guerra mundial, van aparéixer en el mercat de les calces femenines sense costures fabricades a base de niló, fibra que després de la primera gran guerra va substituir en la mateixa funció a la seda oriental per la seua carestia i escassetat, però fetes amb el sistema clàssic amb costura. El niló es va destinar durant la segona guerra mundial a la construcció de paracaigudes, i a la seua terminació va tornar al mercat de consum.\nLa nova tècnica de fabricació sense costura va revolucionar el mercat de la moda femenina i les va convertir en un preat objecte de desig. El seu preu no era excessiu, però sí prou elevat. Al mateix temps, qualsevol calça podia patir el xicotet desperfecte de trencar accidentalment un punt, amb el que es provocava una carrera en la calça i la llançava a perdre, amb la consegüent desil·lusió i perjuí per a la seua propietària.\nAixí va nàixer la tasca de "plegar punts de calça", ofici dut a terme sempre per dones. Abans no es podia disposar de tantes calces com les que solen tindre ara, per això, quan se'ls feia una carrera a la calça, la portaven a arreglar.\nHui en dia este treball, desconegut per moltes persones, encara persistix en algunes llars destinades a la reparació de calces molt cares i de molt alta qualitat, encara que ja no estiga considert com un ofici, perquè ha anat minvant cada vegada més i només el realitzen escasses dones que encara posseïxen l'aptitud per coneixements adquirits fa molts anys.\nLa puixança real del mateix va durar entre els anys de 1950 a 1980. Després, les noves tècniques de fabricació i materials han anat portant a l'actualitat, amb els seus múltiples tipus de calces i els seus variats usos, inclús terapèutics, que existixen, i els seus preus a l'abast de qualsevol economia femenina.\nEn Castelló hi ha dones que en la seua joventut es van dedicar a plegar punts de calça. Una d'elles era amiga de ma mare, Amparín, al voltant de la qual està centrat este escrit. Amparín va començar a plegar punts de calça quan tenia vint-i-cinc anys (1962). Ho havia aprés d'una amiga que li va proposar treballar amb ella i que portava fent-ho des de 1957. A la seua amiga li havia ensenyat una tia de Barcelona que tenia una botiga de roba, on també plegaven punts de calça.\nDurant el temps que Amparín es va dedicar a este ofici, crec que era l'única dona del poble que ho realitzava. Però en altres pobles d'al voltant esta tasca també es feia.\nEn aquella època comprar unes calces costava entre 20 i 25 pessetes. La majoria de dones podien disposar només d'unes i les intentaven aprofitar al màxim, per això, en compte de comprar unes noves quan se'ls feia una carrera els eixia més a compte fer-les arreglar.\nAmparín s'encarregava d'arreglar les calces de moltes dones del poble, fent-los pagar aproximadament una pesseta per pam, segons els fils que havia de carrera. El tipus de calces que s'utilitzaven eren les de seda, de niló i de escuma, però ella només arreglava de niló i de escuma.\nAls trenta-cinc anys, Amparín va deixar de realitzar este ofici al servei de les dones del poble, perquè la seua demanda anava descendint. Hui en dia el més fàcil i còmode, per a la majoria de dones quan se'ls fa alguna carrera, és comprar unes calces noves.\nNo obstant això, ella no va deixar mai de plegar per al seu propi ús i el de les seues amigues més pròximes fins que totes elles van deixar d'usar-les, jubilant màquina i efectes amb la seua propietària. Va realitzar durant anys molts i diferents treballs per a poder guanyar-se el sou sense eixir de sa casa, tots ells per a empreses que repartien i arreplegaven la producció a domicili, però això són altres històries.\nLa màquina que s'utilitzava per a plegar punts de calça estava constituïda d'una làmpada que permetia treballar amb bona llum. La màquina té un motor que mou una xicoteta bomba pneumàtica.\nLa bomba envia i recupera aire al conjunt de l'agulla, que entra i ix en mans de la costurera per a realitzar el treball. Hi ha un regulador de velocitat en el pedal i un regulador de l'amplitud del moviment de l'agulla en el capçal del motor. La màquina treballa a 125 Volts.\nLa reparació seguia este procés:\n- Primer s'examina la calça per a determinar el lloc on s'ha produït la carrera per a subjectar els punts del forat inicial.\n- Es pren el fil de calça (que de vegades era extret d'altres calces velles).\n- Es col·loca la calça a reparar sobre la boca d'un accessori amb forma de pot de vora metàl·lica gruixuda i molt suau, de manera que el forat quede en el centre i, per mitjà de l'agulla preparada, subjecta els punts al voltant del forat, passant el fil entre les malles. Es deixa el fil atrapat en la calça amb l'agulla per a evitar noves corregudes de punts i per a subjectar les carreres quan ja estigueren remuntades.\n- El repassat s'efectua sempre partint dels finals de les carreres i avançant en direcció cap al forat que s'havia subjectat inicialment.\n- Es situa l'extrem de la carrera sobre el pot i s'introduïx l'agulla remalladora una o dos malles darrere de la del final de la carrera. Amb l'agulla inclinada un poc cap arrere és suficient el moviment de pujar-la i baixar-la per a efectuar el repassat.\n- Ja arribat al forat inicial i sense soltar el punt, se subjecta amb el fil que s'ha deixat prèviament, prenent el fil per l'extrem i introduint-lo per la malla, subjectant-la. L'agulla queda lliure i pot de nou tancar les altres carreres.\n- Quan estan totes remuntades, amb l'agulla de cosir que havia deixat penjoll, es feia un xicotet sargit per a assegurar definitivament el tancat.\nMai va ser un ofici de què ningú es poguera fer ric, i tampoc ha arribat a ser ancestral. Era fruit d'una curta època, un breu espai temporal d'economia pobra en què una necessitat va crear una funció.\nNo ha sigut ni el primer ni l'últim dels treballs que naixen i moren en breu temps arrossegats per les circumstàncies. Em pareix que val com un bon exemple de com s'han succeït de ràpid els canvis en la segona mitat del segle passat.\nEnviat per El grill de la memòria. a dimarts, de febrer 14, 2012 2 comentaris\n"Vaig nàixer en Castelló en 1924. A casa eren llauradors. A mi no em va quedar més remei que inclinar-me a la terra.\nMon pare era un home molt treballador, no tenia mai son. A més tenia esperit de negociant. Ell, sense robar res de ningú, va anar adquirint prou terra. Érem cinc germans, quatre xics i una xica. Tots treballàvem a casa. Un va tindre la desgràcia de morir a l'edat de 27 anys.\nFira de cavalleries.\nEstes tasques de cultiu requerien l'ajuda d'animals molt bons. A causa d'açò ell va agafar afició a anar a comprar els animals en les fires de tota València. Comprava un mul, el cuidava bé i quan li eixia un comprador se li venia. Després tornava a la pròxima fira i es comprava un altre.\nEls meus germans i jo treballàvem la terra amb molt de gust perquè sempre teniem entre mans animals molt bons i que a tots ens agradaven molt. Sempre buscàvem canviar-los d'un en un.\nEls meus germans va arribar un dia que es van casar i van prendre un altre camí: un es va fer carnisser i l'altre forner, els dos fora del poble, en el negoci dels respectius sogres. Llavors em vaig quedar sol amb els meus pares. Un dia el pare li vaig dir: "Per què no anem a les fires ambdós i en compte de comprar un matxo només hui comprem dos o tres?". I em va escoltar. Vam anar fent així durant quatre o cinc anys: els veníem en Castelló i pobles de la comarca.\nL'any 57 vam comprar una casa més gran. Era d'una gent que es va anar del poble. Jo em vaig casar i vaig pensar: "de treball ja tinc suficient en la terra, però un negoci al costat va molt bé". Què vaig fer? Primer vaig habilitar l'estable. Després vaig anar seguint tota la comarca de la Ribera i inclús més enllà amb bicicleta dient-los si necessitaven algun animal. Anava als mercats d'Alzira, Gandia, Carlet, Xàtiva. Em vaig donar a conéixer tots els albarders, ferradors, carreters, masies de tota la contornada i tot aquell panorama em va agradar molt. Vaig veure que era un país molt diferent del que jo coneixia en Castelló. Estava molt poblat i això feia més fàcil emprendre un negoci.\nMostrant el bestiar.\nQuè vaig fer? Me'n vaig anar a les fires del Pirineu amb la intenció de baixar bons animals, servir el millor possible a la gent, anar sempre amb la veritat i donar facilitats de pagament. Mai els vaig fer firmar una lletra, només un trist paper per la mort o per la vida.\nPerò quan va arribar el descens dels animals degut a l'entrada dels tractors, crec que van vindre tots els gitanos de la província de València i Alacant. Això sí, els tractes en ells eren "pren el pa i deixa el quinzet". Després va ser quan es van oferir molts corredors i tractants de totes parts per a comprar els animals. Ací a casa pareixia un mercat. Bo, no m'allargue més perquè no acabaria mai."\nVenut el rossí.\nFa a penes unes setmanes que acabem de reviure a manera de multitud una nova edició de la Fira de Santa Llúcia. És la versió actualitzada d'una cita ancestral associada a una èpica profundament rural i llauradora, al record d'un tradicional acte no menys concorregut però de signe més rústic i llaurador. Els temps ho portaven: bestiar, llauradors i tractants eren les estreles de la fira.\nDe llauradors, afortunadament encara en queden, el bestiar equí perdura com a espècie protegida gràcies a l'afició de molts hòmens de camp, però els tractants ja s'han perdut del tot com a espècie. Són fauna extingida. Aquells hòmens que recorrien els firals de postguerra a la cerca d'animals per al treball agrícola, o ja són morts o bé ho recorden des del prisma edulcorat d'una etapa soterrada. Els tractants, com Jaume, han passat a l'oblit. Ja són part de la llarga llista d'oficis obsolets en nom del progrés.\nEsquilant el ruc.\nLa irrupció dels tractors en el panorama agrari en la dècada dels seixanta va aportar eficàcia, descans i rapidesa als que treballaven la terra, però també va marcar l'inici d'una mort anunciada: el decliv d'un grup de gremis estretament vinculats al món llaurador (tractants, carreters, ferrers, albarders, esquiladors ...) I l'argument en pro de la nova bèstia mecànica era tan contundent com definitiu, "un tractor, si no treballa, no menja".\nJaume és un dels pocs tractants retirats que encara ho poden explicar. Ell va trobar en tot l'àmbit de la Ribera un camp immens on desplegar una activitat apresa i depurada ací amb la intuïció d'un negociant que sempre va considerar la paraula donada i donar la má com el compromís més potent per damunt de qualsevol paper (però el llaurador preferia, almenys, una paga i senyal per a dormir més tranquil). I així ho va aplicar durant els mes de trenta anys que va combinar l'exercici dels llauradors amb la seua autèntica passió: ser tractant d'animals.\nDe les anotacions que este home feia de cada una de les seues operacions comercials, es desprén que més de 1.500 equins van passar pel seu estable. La clau d'esta activitat frenètica que li va fer ser conegut i apreciat per quasi tots els pobles i masies de les comarques pròximes era diversificar l'oferta. A més de tractant acostumat a la compravenda, oferia un servici addicional: la formació professional de l'animal. Ací sí que perillava la vida de l'artista i ací és on el Jaume va desplegar tot el virtuosisme d'un expert domador.\nEl treball consistia a reclutar bestiar jove en estat salvatge en les fires del Pirineu (Graus, Salàs, Barbastre, Pont de Suert, Organyà) i una vegada ací, domar-los personalment, és a dir, ensinistrar-los per a llaurar, girar a la sénia, treballar en l'era, estirar el carro, etc...\nA força de tècnica, paciència i persuasió més contundent si l'ocasió ho requeria, els animals començaven aprenent l'argot bàsic de circulació. "De seguida es detectava quan una bèstia era de llei. La posició de les orelles mantenint una asimetria relaxada, l'expressió confiada de l'ull. Quan li veies la part blanca per algun costat és que ja anava aterrit, o simplement el moviment de la cua eren pistes infal·libles per a endevinar la noblesa de l'exemplar que compraves i les seues intencions."\nRemeses d'animals de 3 i 4 anys amb l'estampa imponent d'uns exemplars criats en els pastos d'alta muntanya arribaven periòdicament a l'estable de Jaume amb més d'una baralla nocturna entre tant d'animal silvestre fins que no havien aprés les "normes bàsiques de comportament" del món civilitzat on haurien de donar servei. Un futur incert segons el tipus d'amo que els adquirira. Després vindria la castració obligada per a aplacar els instints agressius.\n"Calia fer treballar més la vista que la força", assegura Jaume fent memòria. "Estem parlant de bèsties jóvens amb una gran potència sense educar i, per tant, espantadisses. Un paper en el sòl, un toll d'aigua o el xiulit del tren podien provocar reaccions imprevisibles com fugir desbocats o soltar una col·lecció de coces per totes les bandes. Si açò passava quan anaven enganxats a un carro carregat i amb l'amo dalt, el perill es multiplicava ".\nArribat este punt, el Jaume, té un record emocionat pel ja desaparegut Toni amb qui havia compartit mil i una peripècia en esta comesa. Aprofitaven el transport de carretades d'algeps des de la pedrera del port de Cárcer fins a la Pobla per a acostumar estes bèsties en fase de pràctiques abans d'obtindre el vistiplau per a ser venudes, amb total garantia, al llaurador de torn.\n"Mai regatejar carícies als animals per a premiar als seus progressos, perquè m'han agradat i sentir-se mimats els tranquil·litzava; després d'un esforç, un passe de mà per la cara, pel pit i el llom acompanyat d'unes paraules amables, i tornada a començar!" els posava com a nous. Però també era convenient aplicar la duresa d'un crit sec o una fuetada oportuna quan calia corregir un mal hàbit. Si et veien espantat o desconcertat, o no castigaves a temps una malifeta, mal. Educar un animal de 400 quilos no era cap broma i requeria nervi i estratègia. Amb la simple renyada sense més no se n'anava enlloc, més aïna els escarmentava: no calia ser un tiarro enfurit, (ho diu amb ironia, en clara al·lusió a la seua fràgil aparença física), però sí prou astut per a marcar-los els seus límits i fer-te respectar. De fet, açò formava part del negoci perquè si el mul no anava a l'hora, el llaurador et tornava i adéu venda. "\nParlem d'uns anys en què la bèstia de treball era el puntal econòmic d'una casa de llaurador. El seu cost, que en els anys seixanta podria oscil·lar entre les 15.000 i les 20.000 ptes., suposaven per a un llaurador de nivell mitjà els ingressos de dos collites. "La majoria dels tractants només volien vendre al comptat però jo vaig guanyar molts clients oferint-los la possibilitat de pagar la bèstia de poc en poc, hi havia que necessitaven un o dos anys, eren temps difícils ....".\nFins a l'extenuació.\nPer a donar idea de la importància d'este bestiar en la vida quotidiana en el camp, mencionarem l'anècdota d'algú que després d'una epidèmia que va causar moltes baixes entre la població a finals del segle XIX, comentava amb un cert descans: "Gràcies a Déu que l'epidèmia només ens ha atacat les persones, que si arriba a matar les bèsties, ens arruïna ..." De fet, la mort d'un animal de treball era un desfeta econòmica per a una casa i, com ocorre ara amb els vehicles, la bèstia també s'utilitzava com un signe extern d'ostentació. Qui més podia, tenia un cavall, i els més humils s'havien de conformar amb un burro o una somera.\nDe fet, segons assegura al nostre protagonista, cada espècie té una psicologia ben definida. "El cavall és la noblesa en estat pur, dóna tota la força que li demanes fins a quedar extenuat. En canvi, els híbrids (matxos i mules) administren la seua potència, són més resistents perquè dosifiquen la seua força i això els feia plenament eficaços per a les labors del camp. Burros i someres anaven a les mans de persones majors, dones o agricultors amb horts o poca terra".\nL'altre vessant del tractant era el tracte: l'habilitat dialèctica per a saber vendre o comprar la mercaderia. "Quan anava a alguna masia on hi havia un animal per a vendre, l'element clau era l'ama, la dona del llaurador. Si d'entrada veies que ella acollia el tracte o l'oferta de preu amb bona cara, segur que el tracte ja estava fet. Ara bé, si et trobaves alguna d'esquerpa que es girava d'esquena, per més convençut que tingueres el marit, ja podies cantar missa que l'acord se n'anava a l'aigua ...". Segons ell, el poders fàctics atribuïts secularment a l'element femení també intervenien decisivament a l'hora de fer inclinar la balança del llaurador indecís.\nFinalment, el mateix treball i el profund coneixement d'este món. Sempre ha dit que qualsevol bèstia que haja passat per les seues mans la reconeixeria entre mil.\n-Pels colps de sang (tensió), un tall en l'orella.\n-Per a les genives inflamades, fer-li rosegar un manoll de drap amerat amb sal i vinagre en l'extrem d'un pal (com si fóra una chupa-chup) i, si el cas era greu, una punció en la tercera arruga de la geniva amb la punta d'una banya de cabra perquè sagnara. L'animal tornava a menjar a l'instant.\n"Blau de metilé", "Rojo Mata", "Escarotina Díaz" i alguna pomada antibiòtica completaven l'elemental farmaciola capaç de fer miracles i revifar algunes bèsties avorrides amb la conseqüent alarma familiar que això provocava. Era el que hui en dia hem batejat amb el nom de servei postventa. I esta disposició es feia extensiva a l'hora d'anar a ferrar. "Demà ferrer. Hauries de vindre, Jaume, que no m'atrevisc portar-li la pota" li deien els mateixos clients quan es trobaven amb alguna bèstia repelosa que no es deixava calçar ... "\nEl matxo, el carro i el gos.\nPerò tot arriba un moment que s'acaba i els últims anys de la seua activitat es va centrar en una sola direcció. Tot el món s'anava desfent de l'animal per a comprar-se un tractor o una mula mecànica i així va anar desapareixent la presència equina en les cases de llaurador i, amb ells, la palla, l'olor de l'alfals, les garrofes i el fem. Fora mosques i pudor.\nTots van anar camí del martell (l'escorxador), els carros a les fogueres i les rodes es van salvar com a element decoratiu de xalets i jardins.\nPerò l'esperit negociant del tractant que ens ocupa va seguir intacte i, a falta de cavalls per a complementar la seua professió oficial de llaurador, es va embarcar en el món del vending fins a la seua jubilació. Un món d'automatismes desconegut que el va obligar a reciclar-se cap a una altra domadura molt diferent: els secrets de la mecànica. Però per a qui ha provat més d'un puntelló en el pit amb ferradura inclosa, este repte no passava de ser una baralla més.\nEn nom de tots els agricultors que han tingut en ell un confident i un xicotet gran home disposat a ajudar-los en aquells anys durs que home i bèstia compartien mitja vida, ací queda un homenatge al seu esperit incansable i generós. Sense por d'equivocar-nos, qualsevol persona humana estaria saludable de tindre un amic com este ...\nEnviat per El grill de la memòria. a dilluns, de febrer 06, 2012 1 comentaris\nEnviat per El grill de la memòria. a dijous, de febrer 02, 2012 0 comentaris


Professor de Neuropsicologia i codirector del grup CNIT\nDoctor en Neurociències per la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB) (2003) i màster en Estadística en Ciències de la Salut (2008) per la mateixa universitat. Des d’octubre de 1997 ha desenvolupat activitats docents i de recerca a la UAB i a la Universidad Nacional de Educación a Distancia (UNED). Des de 2008 és professor a jornada completa de la Universitat Oberta de Catalunya (UOC), on coordina diferents assignatures de l’Àrea de Psicobiologia i Neurociències.\nHa participat en diferents projectes de recerca i n’ha liderat diversos, finançats pel Ministeri d’Educació i Ciència, per la Direcció General de Recerca de la Generalitat de Catalunya, en què ha desenvolupat recerca bàsica en neurociència cognitiva.\nTé una àmplia experiència de recerca en l’estudi de les funcions cognitives mitjançant tècniques d’estimulació cerebral en models animals i humans. Concretament, el seu àmbit de recerca s’ha centrat en l’estudi de les bases neurals de l’aprenentatge, la memòria i el control cognitiu, a partir de la modulació de l’excitabilitat cerebral amb tècniques d’estimulació cerebral invasives i no invasives. Actualment és codirector del grup de recerca reconegut per l’Agaur Neurociència Cognitiva i Tecnologies de la Informació (2014 SGR 1483) i codirector i cofundador del laboratori Cognitive Neurolab.


El PP sol·licita la convocatòria urgent de la Mesa del Centre - Alcoi23\nEl Partit Popular ha sol·licitat per escrit al Govern municipal la convocatòria de la Mesa del Centre. La petició busca que la Mesa siga un “vertader òrgan de participació” a l’hora de decidir mesures i projectes amb els quals revitalitzar i dinamitzar el barri, segons explica la regidora del PP Amalia Payá. La regidora pretén que la Mesa del Centre es pronuncie entorn d’una desena d’iniciatives que afecten la zona.\nLa prioritat és que el Govern informe i consensue amb els membres de la Mesa l’aplicació de la nova ordenança de conversió en zona de vianants. En matèria urbanística, Payá afig la necessitat de definir com es durà a terme la reurbanització dels carrers adjacents a Sant Francesc i de presentar a la societat el projecte de reforma de la part alta de Sant Nicolau, entre El Partidor i la Font Redona. “Són projectes que canviaran la imatge d’una àrea declarada Conjunt Històric Artístic i que han de ser debatuts en la Mesa del Centre”, manifesta Payá.\nEl PP també proposa al Govern que explique en la Mesa del Centre el destí dels 100.000 euros reservats en el pressupost en concepte de Subvenció Rehabilitació Centre. “És crucial perfilar les línies d’ajudes amb els agents implicats a recuperar el barri”, recalca. Part d’aquestes ajudes queden vinculades a la nova ordenança d’Inspecció Tècnica d’Edificis. El PP també vol que el Govern detalle les novetats de la norma en la Mesa del Centre.\nLa regidora considera també “fonamental” el seguiment de les accions realitzades. “Per aquest motiu sol·licitem que es valore el grau de compliment de les actuacions contingudes en Estudi Reactivació Centre Històric d’Alcoi i la campanya Viure al Centre”, explica Payá. En aquest sentit des del PP se sol·licita l’elaboració d’indicadors per a l’anàlisi de l’evolució del barri i de les accions realitzades per a la seua recuperació”.\nLa regidora del PP insisteix que la Mesa del Centre “ha de consolidar-se com un fòrum de participació del Centre històric que servisca per a definir de forma consensuada les pròximes actuacions per a revitalitzar el barri”.\nAnteriorGuanyar Alcoi demana prudència en la desescalada\nSiguienteLa Bústia Ciutadana té el nombre més gran de propostes en més de 10 anys


Ús, reg i adob del sòl - Mallorca Activa\nÚs, reg i adob del sòl\nPeríode d’inscripció: 02/05/2021\nData d’inici del curs: 18/05/2021\nData d’acabament del curs: 11/07/2021\nEspecificar les tasques de manteniment del sòl apropiades en cada tipus de conreu, d’acord amb la topografia del terreny, les característiques edàfiques i la coberta vegetal. Aplicació a un cas pràctic atenent a la normativa mediambiental i de prevenció de riscos laborals.\nIndicar quins són els treballs necessaris per al maneig de la coberta vegetal i dels residus de conreu i per al control de la vegetació no desitjada, aplicant-los a un cas pràctic tenint en compte les mesures de prevenció de riscos laborals i la normativa mediambiental.\nDescriure els diferents sistemes de reg i indicar-ne els factors que influeixen en la seva eficiència. Planificar l’aplicació del reg i efectuar el manteniment de la instal·lació en un cas pràctic, aplicant-hi les mesures pertinents de prevenció de riscos laborals i normativa mediambiental.\nExplicar els mètodes d’anàlisi de la fertilitat del sòl, els principals tipus de fertilitzants i adobs i els seus mètodes d’aplicació, preparació i incorporació, incorporant-los a un cas pràctic atenent a les mesures de prevenció de riscos laborals i la normativa mediambiental.\nAquesta acció formativa va adreçada a persones interessades a adquirir coneixements sobre les principals tècniques en el maneig de l’ús i l’adob dels diferents tipus de sòls, cobertes vegetals i conreus.\nUnitat 1. Ús del sòl.\nCapacitat d’absorció i retenció de l’aigua\nInfluència de la topografia en la protecció del sòl en el balanç hídrid i en l’erosió.\nMesures de conservació i ús dels sòls.\nErosió dels sòls. Tècniques d’ús dels sòls. Conreu i no-conreu: avantatges i desavantatges. Modalitats.\nCaracterístiques generals sobre les males herbes.\nTècniques de conservació i maneig de sòls nuus mitjançant el no-conreu i l’aplicació d’herbicides.\nEl conreu mecànic del sòl. Objectius del conreu.\nTasques bàsiques de conreu.\nEstris per llaurar.\nDesavantatges del conreu.\nÚs del sòl alternatiu al conreu mecànic.\nCoberta vegetal viva.\nControl de les cobertes vegetals.\nSembra de cobertes.\nControl mecànic i químic de cobertes.\nManeig de cobertes inertes.\nManeig de les restes vegetals amb els equips adequats.\nNormes mediambientals de prevenció de riscos laborals en el maneig del sòl.\nUnitat 2. El reg.\nLa qualitat de l’aigua de reg. Variables que defineixen la qualitat de l’aigua de reg.\nNecessitats hídriques i programació del reg.\nFactors climàtics que influeixen damunt el balanç hídric.\nReg de superfície (reg per inundació o reg a manta).\nReg localitzat en superfície o soterrat.\nEficiència de reg.\nUniformitat del reg.\nInstal·lacions de reg.\nEstació de bombeig i filtració.\nConservació i manteniment de l’equip de bombeig i distribució de l’aigua de reg.\nSistemes d’injecció de solucions nutritives i sanitàries.\nSistemes de distribució de l’aigua\nÚs i manteniment primer de la instal·lació de reg.\nRegulació i comprovació del cabal i la pressió.\nNeteja del sistema.\nMesura de la uniformitat del reg.\nMesura de la humitat del sòl.\nNormes mediambientals i de prevenció de riscos laborals associats al reg.\nUnitat 3. Adob del sòl.\nEls elements essencials.\nNecessitats nutritives dels fruiters.\nDiagnòstic de l’estat nutritiu.\nAnàlisi foliar: presa de mostres foliars, interpretació, correcció i conseqüències pràctiques de l’anàlisi.\nExtracció de les collites.\nNivell de productivitat.\nEstat sanitari del conreu.\nElaboració d’una recomanació de fertilització.\nCaracterístiques del sòl.\nProducció en anys passats.\nAplicació dels nutrients necessaris.\nAplicació al sòl.\nAplicació per via foliar.\nAplicació mitjançant injeccions al tronc.\nSelecció dels adobs que es van a fer servir.\nIdentificació de l’època en la qual es va a aplicar l’adob i els estris que es van a utilitzar.\nPreparació de solucions nutritives en condicions climàtiques adequades i amb un ús correcte dels equips.\nSelecció, ús i manteniment bàsic d’equips i eines per a l’aplicació dels adobs.\nNormes mediambientals i de prevenció de riscos laborals relatives a l’aplicació dels adobs.


El sector salut presenta l’últim en bioenginyeria per guanyar qualitat de vida - Galènia\nUna de cada cinc persones superarà els 60 anys al 2050, segons l’Organització Mundial de la Salut. La bioenginyeria avança per fer front a l’envelliment, a la recerca d’una major autonomia i qualitat de vida. A més, els centres sanitaris aposten per la medicina mínimament invasiva, amb la implantació de quiròfans híbrids.\nAvui dia, l’esperança de vida ha augmentat i molt en els països desenvolupats, sent Espanya un dels que encapçala la llista amb majors esperances de vida. La OMS assegura que la població mundial de més de 60 anys es duplicarà durant els pròxims 33 anys. La bioenginyeria pot oferir solucions per a la salut i el benestar de les persones d’edat avançada en àrees com aplicacions mòbils, robòtica i eines de diagnòstic i solucions en medicina regenerativa. “Busquem coordinar els esforços de tots i implicar-nos en l’aspecte social per aconseguir una bona qualitat de vida”, va assegurar Josep Samitier, líder del B-Debate i director de l’Institut de Bioenginyeria de Catalunya (IBEC), durant la presentació de les conclusions de les jornades Bioenginyeria per a un envelliment saludable. Afegint vida als anys, que va tenir lloc el 10 de novembre al museu de ciències Cosmocaixa de Barcelona. Durant la roda de premsa, Samitier va estar acompanyat per Àngel Font, director corporatiu de l’àrea d’Investigació i Estratègia de la Fundació Bancària la Caixa i Marta Soler, cap d’Investigació i Debat Científic de Biocat.\nQuatre línies principals d’investigació\n“La bioenginyeria ens permet individualitzar i monitoritzar els tractaments per a les persones. També està canviant el paradigma de la tercera edat, ja que permet viure més anys i de manera saludable”, va recalcar Samitier. “Al final, el que pretenem -prosseguí- es aconseguir un envelliment actiu i que ens sentim còmodes davant de la possibilitat de ser més autònoms i tenir qualitat de vida gràcies a aquestes tecnologies”. Tecnologies que inclouen des d’aplicacions mòbils a robots autònoms, regeneració d’òrgans i teixits i també taules inteligents útils per usuaris amb dificultats de mobilitat. Cal tenir en compte que les persones d’edat avançada pateixen patologies cròniques, discapacitants i amb mal pronòstic com les demències, el càncer o la diabetes. En resum, les darreres innovacions en bioenginyeria van més enllà de l’esperança de vida: la idea és viure més anys amb bona salut, a casa seva si així ho prefereixen, i ser el més autònoms possible.\nDurant l’event es van portar a terme diverses demostracions d’una aplicació mòbil per monitoritzar les apnees del son, un sistema de rehabilitació de realitat virtual, una prova diagnòstica ràpida per identificar l’origen d’un ictus i un prototip de ronyó creat amb bioimpressora 3D. Innovacions acords amb les quatre línies principals de treball:\n-Aplicacions mòbils que monitoritzen la salut de les persones d’edat avançada sense necessitat de que surtin de casa. Un exemple és la app Health4Sleep, desenvolupada per l’IBEC i l’Hospital Clínic. El dispositiu capta els moviments del diafragma i fer el seguiment de les apnees del son del pacient mentre dorm.\n-Robots assistencials que ajuden en les tasques quotidianes i de rehabilitació de persones grans a casa seva o a l’hospital. És el cas del sistema Rehabilitation Gaming System que millora la recuperació de pacients que han patit un ictus, mitjançant realitat virtual i mètodes de gamificació.\n-Diagnòstic més ràpid quan s’intenta prevenir factors de risc, monitoritzar la situació del pacient i activar teràpies relacionades. A l’IBEC es treballa en el disseny de labs en un xip que detecta diferents enfermetats.\n-Medicina regenerativa per reparar teixits i òrgans danyats a causa de l’envelliment. La bioimpressió 3D és una tecnologia emergent que permet crear teixits adhoc.\nQuiròfans híbrids per l’excel-lència en cardiologia intervencionista i cirurgia cardíaca\nEl procés d’envelliment també dóna peu a l’increment de malalties degeneratives, per la qual cosa la medicina aposta per cirurgies i equips mínimament invasius. Els quiròfans híbrids augmenten la seguretat i precisió dels procediments i redueixen al màxim els temps de recuperació dels pacients amb alguna patologia cardiovascular. Un exemple pràctic és la recent instal·lació d’un quiròfan híbrid en el Centre Mèdic Teknon a Barcelona. El doctor Xavier Ruyra, director de l’Institut Cardiovascular i del Programa de cirurgia cardíaca de Teknon explicava al respecte durant la presentació celebrada el passat 6 de novembre en aquest centre: “El quiròfan híbrid és la suma entre un quiròfan de cirurgia cardíaca i una sala hemodinàmica amb gran resolució d’imatge”. Es tracta d’un quiròfan de grans dimensions acoplat a un sistema de raigs X d’última generació, on es poden practicar intervencions quirúrgiques i comptar amb les tècniques d’imatge més avançades. “La gran resolució d’imatge permet exposar a una radiació molt baixa tant al pacient com al professional”, va afirmar.\nDins un quiròfan híbrid es poden portar a terme intervencions coronàries i de patologia cardíaca estructural guiades per raigs X, tomografies computades i ecografies. Aquestes darreres es duen a terme a partir d’un petit accés cutani i vascular a través del qual circulen els materials i les pròtesis destinats al guariment de la malaltia. El quiròfan híbrid, de grans dimensions, a causa del major nombre d’aparatologia i professionals sanitaris multidisciplinars que comprèn, possibilita intervencions mínimament invasives que milloren l’atenció als pacients: representen un trauma físic menor, una recuperació més ràpida després de la intervenció i menor risc d’infeccions i complicacions postoperatòries. “Jo diria que el quiròfan híbrid ens dóna l’eina fonamental per desenvolupar un projecte de tractament de malaltia cardiovascular en tota la seva extensió”, va sintetitzar Ruyra.\nL’equip, conegut com Azurion i desenvolupat per Philips, destaca també per la seva usabilitat semblant a la de la tecnologia mòbil. Tecnologia que permet aplicar les bondats de tècniques sofisticades d’imatge en un entorn app, treballar en paral·lel i programar amb antelació nombroses tasques que faciliten la feina i els procediments de cirurgians cardíacs i cardiòlegs intervencionistes. La plataforma compta amb un disseny ergonòmic d’avantguarda i una interfície semblant a la d’una tauleta, que resol la qüestió de la usabilitat dins d’un entorn complex -pel maneig simultani de diverses eines d’imatge- i crític –per la rapidesa d’actuació que comporten aquest tipus d’intervencions-. “Realment serem capaços de treballar amb una interfície pensada per al seu ús en un entorn tàctil. Parlem de tecnologia multitasca en temps real dissenyada especialmente per sales intervencionistes”, va assegurar Míriam Losa, cap de producte de Phillips.\nAzurion garanteix un maneig intuïtiu, fàcil i de precisió màxima per al professional sanitari i afavoreix el treball en paral·lel, de manera que es minimitzen errors i es guanya seguretat per als pacients.“La disponibilitat d’un quiròfan híbrid d’aquestes característiques permet oferir als pacients l’accés a tècniques intervencionistes menys invasives i alhora eficaces, emprades cada vegada amb més freqüència, amb les que es poden resoldre patologies freqüents dins l’àmbit cardiovascular”, va explicar el doctor Juli Carballo, cap del Servei de Cardiologia de l’Hospital El Pilar i el Centre Mèdic Teknon. “A dia d’avui, es pot substituir -prosseguí- una válvula cardíaca obrint una petita incisió a l’engonal. Això determina que el pacient abandoni l’hospital pocs dies després,\nsent capaç de reprendre les activitats rutinàries de forma ràpida, sense necessitat de veure’s immers en un llarg període de recuperació”.\nEls reconeixements no han trigat a arribar. El passat 13 de novembre, el quiròfan híbrid del Centre Mèdic Teknon va rebre el premi Mejores Ideas 2017, en la categoria de Gestió, atorgat per Diario Médico. A més, gràcies a aquesta i altres iniciatives, el centre Teknon ha rebut la Joint Commission International, un segell d’or en l’atenció mèdica mundial. Aquesta acreditació sanitària garanteix uns estàndards de qualitat elevats, reconeguts a nivell internacional.\nLa “Salut a Barcelona” presenta l’estat de la salut de la ciutadania El Campus Gutenberg advoca per estàndards de qualitat a la informació de salut a la Xarxa\n⇐ Implicació dels usuaris i gestió adequada de la innovació, dues claus per aconseguir la sostenibilitat dels sistemes sanitaris del futur\nAvenços en el tractament del Càncer de Còlon ⇒


El feminisme en les falles\nAra que ens apropem al 25 de novembre, dia contra la violència masclista, ens hem adonat, a partir d'aquest article que, com veníem dient fins ara, les coses no han canviant tant com creiem, ja que, aquest document va ser escrit per a la revista Pensat i fet en 1935, i 80 anys després continuem reivindicant moltes de les coses que en ella es diuen.\nUna vegada més vos convidem a llegir aquest article, escrit per Teresa Calatayud i Rives, en el que fa referència a les falles i les seues critiques, ben cert es que les falles son això, critica, sàtira i exageració, i que es part del seu encant i gràcia, però d’acord amb Teresa, no hi ha que confondre idees, i la lluita per aconseguir drets mai deuria ser motiu de ridiculització, fet que actualment es continua veient reflectit moltes vegades en els monuments. Es important remarcar com ho fa Teresa Calatayud que, ser feminista no significa oposar-se a l’amor, la maternitat o la llar, sinó que SER FEMINISTA ES VOLER SER UNA DONA RESPECTADA, CONSCIENT, AMB PERSONALITAT PRÒPIA, AMB RESPONSABILITATS I DRETS, igual que fins ara ho han sigut els homes.\nNo podríem estar més d’acord amb ella i des d’aquestes línies i aquest espai us convidem a totes i tots a continuar llegint, i lluitant per el que creiem que es just. L’Oeste te nom de dona, i esperem que vosaltres també. Aci teniu l'article:\n«Tots els anys, quan en la mágica nit de Sant Josep esclafix la darrera canterella i s’allumenen els bastidors de la falla pel fòc, que tremolenc, s’aixeca en llengües vermelles, i acariciant les figures amb deleitosa voluptuositat, les cobrix del «confetti»maravillós de son espurneig d’òr, sent en l’ánima una alegría folla, i al ensems, unes ansies grans de que es creme ja per a sempre i junt a les figures que son sa plasmació, eixe esperit de ridiculització que, per a tot lo que siga referent a les dònes, tenen els fallers.\nD’acord en que les falles siguen la sátira, la crítica i la ridiculitació de tot lo que puga i dega ser ho; pero jamai deuen esser la burla sens conciencia als drets aconseguits pel dret de la raó.\nNo hi ha dret a que’ls fallers, per a aconseguir, no sòl el bòn efècte d’una falla, sino el fi humorístic que perseguixen, confonguen les còses fins l’extrem de ridiculitzar lo que es menys ridiculitzable, per esser lo mes acertat dels punts basics del feminisme militant.\nEl feminisme, contra lo que les falles refleixen, no es el adoptar un tratge amb característiques mes o menys masculines, puix sortosament el feminisme no está renyit en la feminitat «i la dòna será més femenina quan més dòna siga, en l’ampla acepció de la paraula»\nPer dues raons, el fet d’obtenir les dònes algúns dels drets que abans sòl restaben per a’ls homens, no es per a possar a les figures representatives d’éstos ocupades en els quefers domèstics; la primera, perque les dònes que no son femenistes – donat a la seva manca de cultura – parlen de la feminitat contraposant-la al feminisme, desitjoses tal vegada d’arrancar un aplaudiment de la gent retrógrada i ignorant, i difícilment estes dònes, contraries a tot lo que siga emancipació, deixaríen als respectius marits ocupats en una feina impropia del sèxe; i la segòn raó es que esser feminista es esser dòna respetada, conscient, amb personalitata pròpia, amb responsabilitat, i amb drets que no s’oposen al amor, a la llar i a la maternitat.\nLes dònes sòls es dividixen en dues grops, les feministes i les antifeministes. Molts elements que integren este últim grop, no son feministes per incomprensió, sino per pòr a la crítica, i romanen pasives sense atrevir-se a desempellogar-se del emboirat mantell en que la «superioritat» dels hòmens les ha cubert, i adhuc contemplen amb un somris, eixes falles que semblen monuments alçats únicament per a motejar nòstres drets.\nI no es açò una crítica a les falles en general, sino exclusivament a aquelles que, malgrat el seu art i la seva perfectísima creació, ens ridiculitsen. Les dònes, debem defensar nostres drets encara que per a dur a cap nòstra defensa, ataquem (en parit), a la festa més popular que cel·lebra Valencia, i que amb la seva policromiía possa de relleu, més intensament que ninguna, tot l’art que en l’esperit dúen els valenciáns.»\nArticle original aparegut en ETNOBLOC


Marc Castells: «Tenia la sensació que m'arribava més informació d'Itàlia que del nostre país» | NacióDigital\nper Joan Serra Carné , 9 d'abril de 2020 a les 06:28 |\nMarc Castells (Igualada, 1972) s'ha aprimat tres quilos en l'últim mes. Ho atribueix al ritme frenètic de feina, com a alcalde d'Igualada i portaveu dels municipis de la conca d'Òdena, principal focus de l'epidèmia de coronavirus a Catalunya. Castells ha estat la veu dels municipis que han patit les mesures més estrictes de confinament i ha comparegut diàriament per detallar l'estat de la situació. S'ha permès pocs moments de respir, només els trajectes curts a peu que hi ha entre el seu domicili i l'Ajuntament.\nEn aquesta conversa amb NacióDigital, Castells detalla el que han viscut els seus conciutadans, advoca per mantenir el confinament total, lamenta episodis de falta d'informació que diu haver viscut com a alcalde -ha topat públicament amb el Departament de Salut aquests dies- i no vol sentir a parlar del seu futur polític. De ben segur, però, que el PDECat posarà en valor la gestió dels seus alcaldes quan s'hagin de confeccionar les llistes de les pròximes eleccions catalanes, que s'endarreriran almenys fins a finals d'any.\n- Ha fet alguna cosa més que treballar a l'Ajuntament en les últimes setmanes?\n- Surto de casa a primera hora per anar a l'Ajuntament i torno a casa a la nit. He sortit comptades vegades d'aquest recorregut: dos cops per motius vinculats a l'alcaldia i un parell més per anar a comprar, que ho havia demanat a la meva família per poder trencar la rutina de feina. Necessitava algun moment d'evasió, perquè ni estant a casa s'acabaven els missatges i les trucades. I anant a comprar, almenys dues vegades, també prenia el pols a la ciutat. De casa a l'Ajuntament només hi tinc un minut i mig de distància. És l'únic temps, escàs, que em permetia caminar durant el dia.\n- Tothom necessita petits moments per evadir-se.\n- És molt necessari. El confinament és molt dur i ho hem demostrat els igualadins i les igualadines, que hem provat que estem disposats a fer el que calgui, sempre i quan se'ns tracti com una població adulta, donant-nos informació i sent transparent. Quan s'ha facilitat informació i els ciutadans han comprovat la gravetat del que passava, s'han comportat i han fet un aïllament social amb una disciplina germànica. Només tinc paraules d'agraïment. Els resultats de tot això es començaran a veure ara, amb la sortida d'aquesta emergència sanitària.\n- Vostè ha fet aquest agraïment en públic. Però pensava que hi podia haver hagut algun altre tipus de reacció de la ciutadania d'Igualada i la conca d'Òdena davant el confinament?\n- Quan no s'ha facilitat informació a la ciutadania, he vist tendències a la relaxació. En els darrers dies, després que s'aixequés l'aïllament i davant l'absència de dades segregades de la conca d'Òdena, la gent s'ha relaxat. M'ho han fet arribar a través de les xarxes socials, i veïns i veïnes que em fan saber que hi ha més gent al carrer de la que hi hauria d'haver. Per altra banda, ho certifiquem a través de les dades que ens reporta diàriament la Policia Local. Hem duplicat el nombre d'atestats i sancions. Hem hagut d'augmentar els controls perquè la gent ha tingut la sensació que aquest episodi s'havia acabat, i no és així.\n"El perill és la segona onada de contagis que hi pot haver pel relaxament de la població. Per això demano que la gent no es relaxi. Ens hi juguem massa"\nAixò continua sent molt greu i l'única manera, tal com exposen tots els experts, de frenar aquest episodi de la conca d'Òdena és el confinament total. Sense això no ens en sortirem. I tinc por, perquè els alcaldes d'Itàlia amb els quals hem contactat em constataven la mateixa situació. El perill és la segona onada de contagis que hi pot haver pel relaxament de la població. Per això demano que la gent no es relaxi. Ens hi juguem massa. Demano que tots pensem en els professionals sanitaris que estan fent una gran tasca i recordem com els podem ajudar. I només els podem ajudar complint amb les nostres obligacions.\n- Tenint en compte que a la conca d'Òdena han hagut de pair les mesures més estrictes, considera indispensable que el govern espanyol allargui el confinament total? En les últimes hores ha apuntat la possibilitat d'"intentar recuperar la normalitat laboral la setmana que ve".\n- Els experts ens aconsellen que l'única mesura efectiva que ara mateix hi ha és el confinament total. Pateixo perquè, si ara hi hagués una segona onada de contagis, ens trobaríem amb una situació molt complexa. La primera onada ens va trobar amb els hospitals disponibles, però ara estan plens. Pateixo perquè aquest desconfinament no es faci bé i es doni a la ciutadania una falsa sensació de seguretat. Tanmateix, també entenc qui està patint. A banda de l'emergència sanitària, ens fa patir que emmalalteixi la nostra economia en els propers mesos. Hauríem de ser capaços de trobar eines que ens permetessin protegir la nostra ciutadania sense que l'economia emmalalteixi.\n"Pateixo perquè aquest desconfinament no es faci bé i es doni a la ciutadania una falsa sensació de seguretat"\n- Ara que han passat els dies, continua tenint la sensació que a la conca d'Òdena se la va tancar i les administracions van llençar la clau, com va dir en roda de premsa?\n- Hi va haver un moment en què vaig tenir la sensació que, comunicativament, es podia haver fet molt millor. Vaig tenir la sensació que m'arribava més informació d'Itàlia que del nostre país.\nMarc Castells, en una foto d'arxiu. Foto: Blanca Blay/ACN\n- Ha estat especialment crític amb el "govern del país", per exemple, per la lentitud en l'arribada dels tests de detecció. Creu que el Departament de Salut ha estat a l'alçada de la crisi sanitària?\n- Ara no toca fer crítica, no és el moment. A més, també caldrà fer autocrítica, a tots plegats ens convindrà. El que ens ha passat ha anat més enllà del que qualsevol de nosaltres podia haver imaginat fa tres mesos. Per tant, hem de posar perspectiva a allò que s'ha fet, i després haurem d'analitzar i avaluar el que no s'ha fet bé o el que es pot millorar. Ara toca treballar plegats per sortir de l'emergència sanitària i començar-nos a preparar pel tsunami després del tsunami, el perill d'una crisi econòmica i social.\n- Hi ha hagut dèficits de gestió a l'Hospital d'Igualada?\n- Estic convençut que aquest episodi que va començar a l'hospital de la nostra ciutat, si s'hagués produït en un dels grans hospitals terciaris del país, la situació hauria estat la mateixa o pitjor. Valoro moltíssim els professionals de l'Hospital d'Igualada, tot el personal, des d'administratius fins a metges. I passa el mateix amb els professionals de l'atenció primària. Només tinc paraules de reconeixement per a ells. Ja hi haurà temps, quan passi l'emergència, per fer una anàlisi de com s'han fet les coses. I segur que, amb tota la informació, es posarà en valor la feina que s'ha fet des de l'hospital.\n- A Igualada han habilitat un hospital de campanya i una residència medicalitzada, que s'havia d'estrenar aquesta primavera. Les administracions, totes, han aprofitat la feina que han fet?\n- Tenim un lema per a aquest episodi d'emergència: esperem el millor i planifiquem pensant en el pitjor. El que vam fer, amb l'ajuda de Creu Roja i també de Metges sense Fronteres, va ser preparar-nos, tenint en compte que des de l'hospital ens deien que tenien entrades d'entre 25 i 30 pacients diaris i que no veien assumible atendre aquest volum si el ritme es mantenia. La sensació era que no es podria aguantar ni una setmana més aquella onada d'ingressos. Per això vam posar la maquinària en marxa. En tres dies vam habilitar un hospital de campanya amb 100 llits a punt. Va ser una heroïcitat. I seré l'alcalde més feliç del món si aquest hospital de campanya no s'ha de fer servir.\n"La sensació era que a l'Hospital d'Igualada no es podria aguantar ni una setmana més l'onada d'ingressos. Per això vam posar la maquinària en marxa"\nI, per altra banda, teníem una residència a punt d'inaugurar, a la qual només li faltaven 15 dies de feina. Quan es va produir el confinament, els industrials no podien entrar-hi a acabar-la. Ens vam mobilitzar per enllestir-la, amb l'ajuda indispensable dels industrials, perquè consideràvem que la residència, amb 90 llits disponibles, seria molt útil si la situació es descontrolava. Aquesta setmana estarà a a punt, i a disposició de la conselleria de Treball, Afers Socials i Famílies, amb l'esperança que no calgui fer-la servir. Hem fet una feina enorme, tots els alcaldes de la conca d'Òdena, per intentar anar 15 dies per davant.\n- Parlava dels dèficits de comunicació. Vostè es va queixar públicament que les dades de mortalitat de Salut no casessin amb les que tenia l'Ajuntament. Com s'ho explica?\n- Em semblava que, com a alcalde d'Igualada, no podia deixar de fer constar que la situació era molt greu. Les dades no quadraven, i no cal ser Einstein per comprovar-ho, només cal fer una comparativa. Si comparem les dades de mortalitat del mes de març d'aquest any amb les del mateix mes de l'any anterior, la diferència és molt gran. Quan ho vaig denunciar, la situació era la següent: Salut ens deia que hi havia una quarantena de morts per Covid-19 a la conca d'Òdena i a nosaltres ens constaven, via serveis funeraris, 140 morts. En el mateix mes de l'any anterior, havien mort 47 persones. I la mitjana de morts dels mesos de març dels darrers cinc anys era de 46 persones. Si el quadre clínic de la majoria de defuncions, malgrat que no era diagnosticat per Covid-19, eren pneumònies o per infeccions pulmonars, no cal ser Einstein per veure que alguna cosa no quadrava. De manera lleial, abans vam trucar la consellera de Salut, per donar-li la informació. Enteníem que s'havia de traslladar als ciutadans que la situació era molt més greu del que semblava.\n"Amb les dades de morts, l'administració de la Generalitat podria haver tingut un millor flux comunicatiu per explicar a la gent el que passava"\nNo vaig poder deixar d'explicar-ho a la premsa després que el Departament de Salut informés que un dia a la conca d'Òdena no hi havia hagut cap mort per coronavirus. A mi me'n constaven 11. Per això vaig trucar la consellera, perquè considerava que hi havia hagut errors. Ella donava dades oficials i jo donava dades reals. I crec que la ciutadania agraeix els esforços de comunicació que hem fet. Perquè, quan Salut va parlar d'un dia amb zero morts, a mi no paraven d'arribar-me missatges de dos tipus: gent felicitant-me i, a la vegada, un munt de persones fent evident que aquell dia havien perdut un familiar. No preteníem alimentar cap polèmica, només fer constar una realitat. I l'administració de la Generalitat podria haver tingut un millor flux comunicatiu per explicar a la gent el que passava.\nL'alcalde d'Igualada, en una foto d'arxiu. Foto: Gemma Aleman / ACN\n- Potser el més sorprenent és que es refereixi a aquesta falta de comunicació, tenint en compte que la consellera de Salut, Alba Vergés, és d'Igualada, com vostè. Han parlat diàriament amb la consellera en les últimes setmanes?\n- No hem parlat diàriament. No hem tingut temps de parlar cada dia. Sí que ens hem comunicat puntualment per telèfon i whatsapp, i també per carta, atès que la situació és molt complicada. Entenc que la consellera ha d'estar pendent de tot el país, perquè ha d'atendre una emergència sense precedents. El fet és que, a nivell comunicatiu, tot podria haver estat millorable.\n- Més enllà del cas d'Igualada, diria que els ciutadans entenen aquests dies que es produeixin tibantors entre administracions?\n- No crec que siguin tibantors. Una de les coses que hem d'aprendre d'aquest episodi és que les administracions locals, les més properes al ciutadà, han de ser instruments de concertació, de suport i d'ajuda a altres administracions. Vull trencar una llança en favor dels alcaldes i alcaldesses, regidors i regidores, que s'estan deixant la pell per fer possible que funcionin tots els serveis bàsics aquests dies. Per tant, un punt més d'informació s'hauria agraït molt.\n"Reforçat pel protagonisme? L'únic que m'interessa és que la meva ciutat funcioni i que aquest episodi remeti"\n- La gestió de la crisi del coronavirus li ha concedit protagonisme. Se sent reforçat?\n- L'únic que m'interessa és que la meva ciutat funcioni i que aquest episodi remeti. He posat al servei de la ciutat tot el coneixement que tinc, i al meu costat he tingut molta gent treballant. La meva funció només ha estat donar la cara, però al meu costat hi alcaldes i alcaldesses de la conca d'Òdena, de colors polítics diferents, que han fet la mateixa feina. El que ens interessa de veritat és resoldre el problema.\n- Creu que aquest protagonisme pot ser un impuls en clau de política nacional. El seu partit, el PDECat, haurà de definir llistes de cara a les properes eleccions catalanes i voldrà que els seus valors tinguin protagonisme a l'espai de JxCat.\n- M'importa zero en aquests moments aquesta qüestió. No hi penso, ni tan sols un segon. No tinc temps per pensar-hi, i seria una frivolitat, tenint en compte el que ens passa a Igualada i el que està passant al país.\nImperdibles, Les entrevistes de NacióDigital, Política, coronavirus, salut, Covid-19, Marc Castells, alcalde, Igualada, conca d'Òdena, confinament, Govern, Departament de Salut, Alba Vergés, Itàlia, PDECat, JxCat\nPer Saltarribes el 9 d'abril de 2020 a les 15:54\nEl propi govern de Catalunya ha fallat respecte a la gestió del coronavirus, es a dir un alcalde independentista critica al govern intocable independentista de Catalunya...


SINAGOGUES – Joaquim Nadal\nAmb discreció i eficàcia, a poc a poc, pas a pas, el Centre Bonastruc ça Porta i l’Institut d’Estudis Nahmànides van col·locant noves peces d’un edifici que ja disposa, ara, d’uns bons fonaments i que amb el temps ha anat agafant cos i consistència. Un repàs de les activitats en el terreny de les exposicions, de les conferències, dels cursos, de l’adquisició d’objectes per al Museu, o de l’ampliació dels fons de la Biblioteca acredita de forma sobrada que el Centre irradia cultura, atrau visitants i ha esdevingut un punt de referència en el món dels estudis de Judaica.\nS’ha triat un camí menys lúdic que en el passat remot, però més segur en el terreny acadèmic i de més valor afegit a l’hora de captar nous visitants i d’oferir nous horitzons a la ciutat. Potser a risc d’un punt d’indiferència i escepticisme per algun sector dels ciutadans de Girona, però amb el gran atractiu de concentrar les mirades de molta gent i de ser seguit amb interès arreu del món.\nLa Biblioteca, per exemple, s’ha d’anar convertint en font de noves donacions i incorporacions, i els especialistes en judaica s’hi han de familiaritzar prou fins a assolir un nivell de confiança suficient per anar-hi aportant els seus fons i concentrant-hi el més alt nombre de referències bibliogràfiques possible.\n“Girona Judaica” és la col·lecció de llibres que ha encetat el Patronat Call de Girona i que ja ha publicat tres títols des de 2004. Efectivament, aquest any finalment es va començar la col·lecció amb la publicació del llibre d’Elka Klein, Documents hebraics de la Catalunya medieval, 1117-1316, (Girona, 2004), que uns anys abans havia guanyat el premi-beca Mossé ben Nahman. L’any següent, Joan Ferrer i Assumpta Martínez hi van publicar Les nits jueves. Llegendes de la tradició d’Israel, (Girona, 2005), amb il·lustracions i amb text bilingüe català-hebreu. Agraïm aquest llibre, que fa una incursió a un món singular i atractiu, poc conegut, mentre esperem encara el Diccionari català-hebreu hebreu-català, que ens té anunciat des de fa anys el professor Joan Ferrer. Finalment, fa molt poques setmanes s’ha publicat el llibre de Jaume Riera i Sans, Els poders públics i les sinagogues, segles XIII-XV. (Girona, 2006).\nAquest llibre de Jaume Riera i la recentíssima obertura de l’antiga sinagoga de Besalú, acabada de restaurar, m’han portat avui a aquest tema. Sobretot per l’actualitat d’una qüestió que sempre ha estat tractada molt tangencialment i que més aviat els historiadors passaven per alt per no haver de parlar d’una qüestió, de la qual pràcticament no en quedaven restes materials i, per tant, era molt difícil de parlar de quelcom que no en queden uns vestigis visibles.\nPerò, justament el mèrit del llibre de Jaume Riera és trencar la superficialitat de l’herència rebuda i abordar des del gruix documental existent i tot publicant 438 documents en annex intentar una visió de conjunt de l’encaix de les sinagogues en el sistema de relacions i de poder de la societat medieval a la Corona d’Aragó. Riera aborda la naturalesa de les sinagogues en el terreny jurídic i com una conseqüència de la condició dels jueus conceptuats pels reis com un patrimoni seu, dependent i subordinat, sotmès, com a possessió, defensat davant de les pretensions i interferències dels altres poders, ja fossin els bisbes o els jurats de les ciutats. Sense cap concessió de caràcter subjectiu o espiritual, i només amb la fredor i el càlcul de qui s’ocupa de protegir i reproduir el seu patrimoni. Establerta aquesta condició jurídica i les tipologies de sinagogues, tot el llibre discorre per l’etern estira i afluixa entre els poders i la realitat de les comunitats jueves que aspiraven a ampliar, millorar i estendre les seves sinagogues, sinó a construir-ne de noves. Estira i afluixa, no exempt de duresa i d’hostilitat, que podríem definir com un constant nedar contra corrent en relació amb la prohibició eclesiàstica de deixar-ne construir de noves, a l’aspiració de la jerarquia ecleasiàstica de trobar més aviat escletxes o pretextos per a fer-ne tancar, i a l’aspiració de restringir l’existència de sinagogues a una per aljama sense permetre la proliferació de llocs de pregària i de reunió, per a homes i dones, i públics i privats que en un moment donat es va produir. El recorregut transversal per tota la documentació, totes les sinagogues conegudes i tota la geografia de la Corona d’Aragó ens dibuixa un panorama molt concloent sobre el paper, l’evolució i les circumstàncies de les sinagogues, explicat a partir de la relació de rebuig o de protecció que els diferents poders exerciren.\nAquest llibre i tota la col·lecció té encara un altre valor afegit. “Girona Judaica” acull llibres que s’obren amb generositat al món i a la interpretació del llegat i la peripècia dels jueus. És un llibre i una col·lecció que naturalment parla de Girona, però que estén la mirada Girona enfora i que en comptes de contribuir a què ens mirem al melic ens relativitza i ens posa en contacte amb una realitat més àmplia, més complexa i més atractiva.\nUn llibre publicat a Girona, un espai rehabilitat a Besalú ens posen les sinagogues altre cop en un primer pla, i és oportú que ho facin amb el distanciament dels segles i la proximitat de la Setmana Santa. Per copsar així la tensió creativa entre les interpretacions i els sentiments, els tòpics que perduren i les idees que es revisen. Revisitar els calls, repensar les sinagogues, aproximar-nos de forma diferent a la Història. Vet aquí la contribució exemplar de “Girona Judaica”.\nELS ESTRATS DE LA CIUTAT. EL CALL I ELS BANYS\nDE N’ASTRUGA A NA BLANCA\nJOAN BRUGUERA I MIQUEL DE PALOL\nJoaquim Nadal\t2016-10-23T18:01:38+00:00\t09/03/2007|


Roure del Giol - COOLTUR Turisme Cultural\nCategories: Patrimoni de Llegenda, Patrimoni Natural, Què visitar a Castellcir, Què visitar a Catalunya, Què visitar al Moianès\nEl Roure del Giol és un roure monumental situat al davant de l’església de Santa Coloma Sasserra, dins del terme municipal de Castellcir.\nEn aquest punt, hi podem veure el Roure del Giol, un roure d’uns 17 metres d’alçada, amb un tronc d’uns 4.50 metres de perímetre. La copa d’aquest roure mesura uns 20 metres d’amplada. És un arbre espectacular on les estacions hi són ben marcades.\nEl 1987 va ser declarat Arbre Monumental de Catalunya.\nHi ha una llegenda que fa referència al Roure del Giol. Segons la llegenda, el 1231, quan Sant Antoni de Pàdua va viatjar de Pàdua (Itàlia) a Coimbra (Portugal), ho va fer amb un cavall volador que li va donar l’arcàngel Sant Miquel. Dins del seu viatge, Sant Antoni de Pàdua va fer diverses parades per a descansar. Una d’aquestes parades, va ser davant l’església de Santa Coloma Sasserra, ja que hi van veure un gran roure amb una extensa ombra. Segons es diu, mentre Sant Antoni de Pàdua, junt al seu cavall alat, descansaven sota aquest roure, grans meravelles van passar.\nRoure del Giol was last modified: abril 30th, 2020 by cooltur


Events corporatius & creació d'equip\nJa sigui que vulgui impresionar a clients nous o existents, recompensar al personal o llançar una marca, Eivissa és un destí atractiu i desitjat per a esdeveniments corporatius. Les relacions i els equips més sòlids es construeixen fora del negoci, amb connexions personals forjades sobre experiències compartides.\nDeslumbrar els clients i els consumidors requereix una gran creativitat i planificació. Ja sigui un banquet íntim a bord d'un súper iot de luxe o un prestigiós esdeveniment de llançament de la marca en un dels locals nocturns de major renom internacional d'Eivissa, l'equip d'esdeveniments de Cactus treballarà amb vostè per garantir que cada detall es considere minuciosamente i s'executa a la perfecció; des de la selecció de la seu fins a la vista i el tema del disseny, marques, càtering, lloguer de iots, transport especial, entreteniment de primer nivell, fotografia i més.\nLa formació d'equips adopta moltes formes, i cada empresa té els seus reptes i prioritats. Una inversió en la creació d'un equip més fort té un efecte molt clar en l'empresa. Obtendrá más de su negocio si els equips dins d'ell estan estretament vinculats. El rendiment de l'empresa millora quan els equips s'entenen millor. Amb temps dedicat i ininterromput, és possible crear i compartir estratègies, inspirar, recompensar i crear. Cactus pot recórrer a experts per agregar més valor a l'inversió en el seu equip, amb l'ayuda en la dinàmica d'equip, atenció plena a l'excel·lència empresarial i discursos motivacionals per ajudar. Eivissa en si mateixa es converteix en un incentiu motivador: des del temps que es dedica a sessions de conferències i reunions informals fins al temps dedicat a activitats socials i recreatives, Cactus ajuda als clients a aprofitar al màxim aquesta inversió en els seus negocis.\nEivissa ofereix una gamma d'activitats addicionals, des de safaris en jeep i charters de iots de luxe fins a esports aquàtics de gran octanaje, clubs nocturns VIP i esports que garanteixen esdeveniments de múltiples activitats que ofereixen varietat i emoció. Junts podem fer una experiència que els seus clients i col·laboradors no volen perdre's.\nDes d'arreglos de viatges en grup fins a allotjament, hospitalitat, llocs, requisits audiovisuals i entreteniment, fins i tot el més gran dels grups amb programació complexa pot ser administrat en el seu nom. Involucrimant-nos l'inici del procés significa que podem assegurar els llocs més covets i els arranjaments d'esdeveniments, incloent-hi activitats exclusives.


Torrefarrera inaugura la ràdio municipal i seu d’EMUN FM — Ajuntament de Torrefarrera\nTorrefarrera inaugura la ràdio municipal i seu d’EMUN FM\nTorrefarrera inaugura la ràdio municipal i seu d’EMUN FM Joan Reñé, president de la Diputació de Lleida, i Jordi Latorre, alcalde de la localitat, han estats els encarregats de descobrir la placa inaugural. Durant el dia, EMUN FM ha fet una programació especial en directe, al matí des de la plaça Sant Joan de Lleida i a la tarda des de la sala d’actes de Torrefarrera, obert al públic https://www.torrefarrera.cat/actualitat/noticies/torrefarrera-inaugura-la-radio-municipal-i-seu-d2019emun-fm https://www.torrefarrera.cat/actualitat/noticies/torrefarrera-inaugura-la-radio-municipal-i-seu-d2019emun-fm/@@download/image/image.jpg\nJoan Reñé, president de la Diputació de Lleida, i Jordi Latorre, alcalde de la localitat, han estats els encarregats de descobrir la placa inaugural. Durant el dia, EMUN FM ha fet una programació especial en directe, al matí des de la plaça Sant Joan de Lleida i a la tarda des de la sala d’actes de Torrefarrera, obert al públic\nAvui divendres, 12 de febrer, l’alcalde de Torrefarrera, Jordi Latorre, i el president de la Diputació de Lleida, Joan Reñé, han inaugurat Ràdio Torrefarrera, situada a la 3a planta de l’Ajuntament de Torrefarrera, i que serà seu d’EMUN FM. L’acte ha comptat també amb la presència dels màxims responsables de La Xarxa de Comunicació Local. Entre ells, el conseller delegat, Francesc Pena; el gerent Xavier Escribà; i el responsable de Relació amb les entitats adherides, Toni Miedes. També hi han assistit alcaldes de les localitats consorciades a EMUN FM.\nEn l’acte d’inauguració, Jordi Latorre ha destacat que “Ràdio Torrefarrera neix amb voluntat de proximitat i de participació dels col·lectius de totes les edats i pot ser una bona eina d’integració i cohesió social, així com un element de promoció comercial i econòmic de la localitat”. I ha afegit que “amb aquestes noves instal·lacions, des de l’Ajuntament refermem el compromís amb EMUN FM i els municipis que hi participen, hi ha espai per a tots i junts som millors i més forts”. Veure notícies relacionales.


Els motors de cerca són una de les majors novetats del món d’internet. Et proporcionen la informació que necessites en qüestió de segons. Són programes codificats que els converteixen en una porta oberta per als atacs cibernètics. Si manteniu la vostra privadesa necessita utilitzar un motor de cerca anònim.\nEls motors de cerca anomenats tan populars en aquesta època no són pràcticament propers a la vostra privadesa. La raó d’aquest motiu és que mantenen els registres de la història, de les preferències, dels metadats i del temps dels usuaris. Segurament, una persona conscient de l’anonimat no voldria que ningú ostentés aquesta autoritat.\nEs van introduir els millors motors de cerca privats per proporcionar una plataforma a través de la qual un usuari pot disposar de la informació de forma segura. Un usuari d’Internet entra a la consulta a la barra de cerca anònima sense tenir por de ser rastrejat. Aquests motors de cerca no mantenen l’historial d’usuaris i tampoc no mantenen els registres.\n1 Per què cal motor de cerca privats??\n2 12 millors motors de cerca privada que no us fan un seguiment\n9 7. Encriptació de cerca\n13 11. Desconnecteu la cerca\n14.1 Paraules finals\nPer què cal motor de cerca privats??\nEls motors de cerca coneixen molt sobre els seus usuaris, que inclou galetes, història i resultats predictius són alguns exemples del que un motor de cerca sap sobre els seus usuaris. En conèixer les vostres preferències, no és una feina difícil per a un motor de cerca deduir la vostra personalitat i conèixer els vostres gustos i els no agrada.\nPer què voldríeu que algú us col·loqués les consultes de cerca? En aquesta època, el secretisme té la seva pròpia vàlua. Per proporcionar-vos un entorn anònim, un motor de cerca privat us ajudarà. Amb la seva ajuda, els vostres metadades, ubicació i preferències no es divulgaran mai al web.\n12 millors motors de cerca privada que no us fan un seguiment\nAquests motors de cerca permeten que les dades es filtrin a tercers i no entri dins del radar de pirates informàtics i de programadors de dades. Hem enumerat els millors motors de cerca privats per a aquells usuaris una mica paranoics sobre la seva presència en línia.\nDuckDuckGo és un proveïdor d’avantatges dels motors de cerca privats que implementen l’aïllament de la vessament o pirateria de dades. S’utilitza àmpliament per proporcionar una navegació anònima. Un usuari d’Internet pot obtenir els resultats fàcilment sense que els anuncis els molestin. Els servidors DuckDuckGo presenten algunes funcions que poden resultar més atractives per als usuaris d’Internet.\nDuckDuckGo garanteix la privadesa de gamma alta a l’historial d’internet. Proporciona espai gratuït per emmagatzemar dades al núvol i funcionalitat en diverses màquines. A més, permet als usuaris canviar la “configuració” de la ubicació que inhabilita el seguiment de la connexió a Internet.\nBitclave és una altra addició a la categoria del motor de cerca anònim desenvolupat amb blockchain amb un únic propòsit, que ja coneixeu! Per salvaguardar la vostra activitat en línia. Es tracta d’un motor de cerca descentralitzat que permet als usuaris triar quina informació poden donar als seus anunciants.\nEls atacs intermitents són impossibles ja que us comuniqueu directament amb l’anunciant. En definitiva, el seu anonimat és preciós i proporcionen una interfície d’usuari amable. Bitclave segura, segura i amable!\nStartPage no és senzill com el seu nom, es considera el millor motor de cerca privada, que indexa resultats anònims. A StartPage es mostra una interfície que pren l’entrada i mostra els resultats. Ara, quina és la coherència del backend per aconseguir que les vostres dades o les vostres dades siguin segures?\nStartPage funciona mitjançant l’entrada, però no utilitza la vostra adreça IP real per recopilar les dades. Canvia l’adreça mentre es busca perquè ningú pot acostar-se a l’usuari per l’historial de navegació.\nWolfram Alpha és pioner en la categoria de cercadors privats que facilita a l’usuari resultats autèntics. Inclou algunes categories relacionades amb càlculs, algoritmes, tècniques. Agafa l’entrada adequada, busca el resultat d’aquestes categories i fa que la satisfacció de l’usuari proporcioni informació autèntica.\nTot i que, el Wolfram Alpha confia als usuaris d’internet mantenint les seves estadístiques segures per la tercera força, que lluiten per conseqüència dels resultats sistemàtics. Per evitar aquesta violació, s’està utilitzant Wolfram Alpha ja que bloqueja l’accés no autoritzat.\nHulbee és un motor de cerca anònim que, a més de no guardar pistes, no molesta amb la ubicació d’un usuari. És eficaç i no manté l’anàlisi de l’activitat del seu visitant. A més, fins i tot després de no guardar pistes, permet a l’usuari eliminar la seva activitat en línia.\nA més, fins i tot després de no guardar pistes, permet a l’usuari eliminar les seves activitats a Internet. Això ajuda a mantenir cap rastre de resultats de cerca. Aquesta funció és millor buscar-la en un motor de cerca en comparació amb les altres. A més del seu aspecte extraordinari, els usuaris poden seleccionar la ubicació que prefereixen per a cerques en línia.\nQwant és un motor de cerca privada premium situat a França. Va començar a operar el 2013 i com que es troba al límit d’Europa, segueix estrictes normes GDPR. El motor de cerca afirma a la pàgina que no té interès en orientar els usuaris amb anuncis segons les cerques.\nEs compromet a protegir la privadesa dels seus usuaris. Qwant ofereix un refugi de la jurisdicció de cinc i nou aliances oculars i les seves necessàries. No comprometreu la vostra privadesa per la vigilància massiva. Per tant, si esteu a punt de començar la vostra cerca en línia de forma indiscutible, instal·leu Qwant i gaudiu-ne!\n7. Encriptació de cerca\nCom la majoria dels motors de cerca anònims descrits, Search Encrypt no fa el seguiment de les consultes que fa un usuari. Aquest motor de cerca utilitza xifratge SSL i compleix els principals criteris d’elegibilitat per a propòsits de seguretat.\nQuan finalitzeu una sessió, les sessions anteriors s’eliminaran de manera automàtica i no queda cap rastre. Fins i tot el dispositiu no pot interceptar amb les cerques que feu. La característica única de Search Encrypt que la converteix en el millor motor de cerca és com proporciona una plataforma segura.\nManté la privadesa com a tasca principal i no crea un perfil vostre. Aquesta característica és imprescindible en aquesta era digital, ja que és rar que un motor de cerca faci un perfil imaginable en el qual es trobi la informació. Per mantenir-te completament anònim per a les cerques en línia, és per això que existeix Search Encrypt.\nOscobo es va desenvolupar amb l’únic propòsit de protegir l’anonimat d’un usuari durant la seva cerca. Oscobo té el dret a ser el millor motor de cerca privada per la seva capacitat de no rastrejar la informació d’un usuari, a diferència dels motors de cerca populars. Com s’ha dit anteriorment, no fa el seguiment i tampoc emmagatzema els registres d’informació.\nUn altre bon ús per als sol·licitants de privacitat és que Oscobo no permet que un tercer es faci el control ni utilitzi malament les dades del client. Aquest motor de cerca xifra completament les consultes de cerca i ningú no pot interceptar-les. Cap tercer, cap rastrejador, què espereu??\nAquest millor motor de cerca anònim manté la privadesa d’un usuari en la seva prioritat. Una de les especialitats d’un motor de cerca Yippy és descartar els resultats que es consideren inapropiats. A Yippy, podeu modificar el contingut segons els vostres desitjos amb el nom de notícies, tendències, etc..\nYippy és útil quan voleu evadir l’ISP i la vigilància del govern. Així, si cerqueu registres que no recuperen els cercadors habituals, proveu Yippy. Yippy us permetrà fer cerques de contingut restringit al World Wide Web!\nGigablast compta amb més de milers de milions de llocs web / pàgines web i us facilita informació immediata. No rastreja la vostra presència en línia i es reconeix com el millor motor de cerca privada entre els grans jugadors.\nAquest motor de cerca ofereix funcions i personalització addicionals. Ajuden a un usuari a cercar frases, a diferenciar entre extensions de fitxers i resultats en diversos idiomes. Gigablast us ofereix una cerca totalment anònima dels anunciants i dels llançadors de correu brossa.\n11. Desconnecteu la cerca\nLa desconnexió és un motor de cerca privat que us ajuda a desvincular-vos dels llocs web o interfícies que tenen dret a fer el seguiment de les petjades. Bàsicament, fa un seguiment dels llocs que busquen informació que poden ser perjudicials per als que tenen por de compartir la seva informació personal.\nDesconnecta primer, feu la consulta i us mostra els resultats que voleu i us mostra simultàniament els missatges laterals. A la descripció es mostren les pàgines web amb la intenció de mantenir els vostres registres i, en un cas particular, us separa de les pàgines web que tenen risc de guardar registres.\nMetaGer us permet fer cerques privades sense registrar les consultes. No en queda cap rastre i, a més, s’uneix amb un servidor intermediari, per tant, podeu obrir enllaços de forma privada. Aquest motor de cerca anònim us ajuda a mantenir la vostra adreça IP oculta als llocs web on inicieu la sessió. Tampoc es fa el seguiment de les vostres paraules clau.\nEls anunciants i afiliats de tercers no molesten en la vostra presència en línia. Els anuncis no interfereixen amb la vostra experiència de navegació i estan protegits de ciberatacs. Només hi ha un inconvenient, que és que l’idioma predeterminat és l’alemany.\nHi ha necessitat de millors motors de cerca privats en l’època que respirem. Gairebé tots els motors de cerca populars fan un seguiment de la vostra presència en línia i no ho voldríeu. Els anunciants, els spammers, enmig de tots els ciberatacs que hi ha a Internet, hauríeu de desfer-vos.\nLes funcions úniques dels motors de cerca anònims us han obert. Proveu cada motor de cerca i no tindreu cap dubte que la vostra activitat en línia podria interferir. Les vostres consultes en línia no es podran fer el seguiment ni emmagatzemar-la, redefinint la cerca privada per a tu. Feliç privat buscant a tothom!\nCercador privat 0\nTot i que hi ha moltes solucions per prevenir els pirates informàtics, el correu\nPer si no us heu adonat, Internet no és un lloc segur. A no\nBloquejadors d'anuncis 0\nLes publicacions emergents, les pancartes i els anuncis de vídeo de reproducció automàtica semblen


Prop de 800 joves dels centres de la Fundació Pere Tarrés es reuneixen a la Trocajove\nPublicat 07/05/2016 17:58CET\nUns 800 joves de tot Catalunya s'han reunit aquest dissabte a Vilafranca del Penedès (Barcelona) amb motiu de la Trocajove, la trobada d'adolescents i joves del Moviment de Centres d'Esplai Cristians Catalans de la Fundació Pere Tarrés (Mcecc).\nLa trobada es realitza en el marc d'un cap de setmana "formatiu i lúdic", en què els joves aprendran a treballar i compartir, així com establir nous vincles amb persones que comparteixen uns ideals, motivacions i valors, ha informat la Fundació en un comunicat.\nSota el lema 'Se't veu l'etiqueta', la reunió ha girat al voltant dels estereotips i els prejudicis que els joves i adolescents acostumen a tenir en les seves relacions personals.\nEn aquest sentit, les activitats s'han enfocat a través d'una dinàmica que ha intentat reflexionar sobre les etiquetes que cada persona porta, les connotacions dels estereotips i sobre els elements identitaris de l'esplai.\nEl president de la Mcecc-Fundació Pere Tarrés, Xavi Nus, ha assegurat als assistents que es necessiten joves "crítics" que comparteixin i que valorin l'esperit de l'esforç i que vulguin millorar dia a dia.\nEls participants han treballat diversos prejudicis i estereotips a través de les experiències de persones i entitats vinculades a col·lectius que les acostumen a patir: joves tutelats per l'Associació Punt de Referència; immigrants amb Migrastudium; presos amb Justícia i Pau; persones sense llar amb Projecte Sostre, i dones que han patit violència de gènere amb Creu Roja Joventut.


Primera victoria en lliga i bona actuació d’Adrián Camblor al seu debut.\n– 10 octubre, 2012\nL’equip venç en claritat 6 – 2 al Xaloc B al primer partit de la lliga 2012-2013.\nCamp de Beteró – Dissabte 06/10/2012 – 19:00h\nYa ha començat la lliga 2012-2013, en 7 equips en esta primera fase i… començem en victoria a pesar d’una primera part en la que s’acusà la falta de ritme de competició i el partit va transcorrer equilibrat.\nEn la segona part l’equip començà a aplegar a l’area del Xaloc en regularitat i aconseguia abortar les contres en un gran Adrian al tall.\nEls gols aplegaren de la ma de Jorge Andres(2), Javier Aparisi(2), Edu Nebot(1) i Marcus Barrow(1).\nAdrián Camblor procedent del Codema (Asturies) amb el que la temporada passada va proclamar-se campió del Campionat Juvenil d’Astúries d’hoquei herba, debuta amb el CH Carpesa en partit oficial amb una gran actuació.