Manduca, el racó de Banyoles on cuinen només per a tu\nAl restaurant Manduca tens la sensació que cuinen només per a tu. Producte de proximitat tractat amb molta cura, presentacions que sorprenen i una cuina que mereix ser anomenada d’autor. La Romi i l’Albert us faran sentir com a casa.\nEl vidre de l’entrada ja fa que molts passejants s’aturin davant del Manduca. La decoració que va canviant la Romina, amb testos de flors o amb el que més s’escaigui segons la temporada, ja indica que en aquest restaurant les coses es fan amb molta cura. Un veu de seguida que la decoració, que combina mobles restaurats, amb màquines d’escriure Olivetti o sifons antics, té personalitat sense oblidar-se de ser acollidor.\nEl secret és que l’Albert Montes i la Romina Yanes, la parella que va obrir al juliol aquest restaurant, han decidit donar el seu toc a tot el que fan: des de la decoració fins a l’elaboració de la carta, la procedència del producte que ofereixen i les condicions laborals dels seus treballadors. Tota una proesa en els temps que corren. El repte: aconseguir crear aquest local “petit, familiar i d’autor”, com ells mateixos el defineixen.\nAmb els seus 36 anys, l’Albert acumula una llarga experiència en el món de la cuina: ha passat per Can Jubany, Les Magnòlies, l’Aiguablava de Begur o la Fonda Xesc de Gombreny, entre d’altres. La seva filosofia passa per oferir “cuina de mercat amb un toc divertit”.\nManduca és al centre de Banyoles (Girona), en un dels carrers per a vianants que va a parar a la plaça Major, amb els seus porxos medievals i aquell aire de poble on el temps sembla que s’hi atura. A fora, un parell de tauletes conviden a fer-hi un mos. A dins, una barra més informal i un parell de salonets amb taules i cadires de fusta. A les parets, van penjant-hi fotografies i quadres d’exposicions d’artistes, entre miralls vintage i espelmes aquí i allà.\nAl Manduca tot és fet a casa: des de la botifarra de tonyina –amb maionesa de wasabi, amanida d’algues i tomàquet confitat–, fins la terrina de foie micuit, que serveixen amb confitura de móra i de carabassa amb vainilla, òbviament, home made. A la carta hi trobem l’espectacular variant del foie farcit de ceba caramel·litzada amb formatge de cabra. “Menys el pa i el gelat, ho fem tot”, explica divertit l’Albert.\nL’amor pel Japó es nota en el tàrtar de salmó amb alvocat, que combina amb iogurt picant a base de sichimi togarashi (espècies japoneses), un sabor que et tele transporta al país nipó. Un altre dels platets més demanats són les croquetes quadrades, molt fines, fetes a base de formatge de cabra i carabassa. Les carxofes i espàrrecs a la llauna amb pernil d’ànec i el foie ja esmentat, són també propostes que triomfen entre la concurrència, local i informal.\nAlerta amb la coca de festucs amb bull negre (de Cal Rovira, Sagàs) i formatge de vaca Tou dels Til·lers, una combinació que ens atrevim a definir com a perfecta, a part de sorprenent. No marxeu sense tastar les Vieires amb pèsols llàgrima i ametlla tendra.\nI les postres mereixen un capítol a part. En destaquem els bombons d’arròs amb llet i mango, amb una presentació de les que diuen “mengem” i un sabor que no decep. Fins i tot s’apunten a la tendència en alça del cafè i s’hi pot triar entre tres varietats.\nAl Manduca hi ha diverses propostes segons el dia i l’hora: els menús dels migdies entre setmana (un plat principal, un acompanyament i unes postres, a triar), els platets per als dijous i divendres a la nit (tiquet mitjà de 20 euros) i la carta per als caps de setmana (uns 30 euros).\nÉs difícil trobar-hi la pega a aquest local, que destil·la la il·lusió i el bon fer d’aquesta jove parella. La combinació de bon producte, bon tracte i bona cuina sembla que els assegura l’èxit.\nC. Finlàndia, 7, València


Telesquí - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nVista lateral de l'estació inferior d'un telesquí desembragable de disc.\nEl telesquí o teleesquí  és una mena de remuntador, caracteritzat per arrossegar els esquiadors muntanya amunt a través d'un itinerari fix, mentre ells romanen drets sobre els seus esquís. Això ho aconsegueix mitjançant un cable sostingut per diverses pilones que es mou a velocitat fixa i del qual pengen les perxes. Aquestes són uns elements allargats que en transmeten la velocitat als esquiadors gràcies a un acabament perpendicular al seu eix que els esquiadors es col·loquen rere la part superior de les cames, estirant-los endavant.\n1.1 En funció de l'acabament de les perxes\n1.2 En funció de l'embragatge\n1.3 En funció de la rigidesa de la perxa\nTelesquí desembragable de perxa rígida\nEn funció de l'acabament de les perxes[modifica]\nCada perxa pot servir per a estirar una o dues persones, en funció de la forma de l'element final que les estira:\nDe disc: És per a una persona, que es col·loca el final de perxa sota les cames i el disc (en general de plàstic) sota el cul.\nD'àncora: Per a dues persones, que deixen el final de perxa al mig i col·loquen cada un dels braços de l'àncora rere les seves cuixes.\nEn funció de l'embragatge[modifica]\nEntre les perxes (i per tant els esquiadors) hi ha sempre una distància mínima, però, depenent del tipus no una de màxima. Aquest fet té a veure amb si la perxa és sempre solidària amb el cable o no. Així, distingim els següents tipus de telesquís:\nDesembragables: Les perxes tenen un mecanisme que els permet desenganxar-se del cable. Romanen per defecte a la base del telesquí, i només quan hi apareix un esquiador s'enganxen al cable, que abandonaran en acabar un cicle complet (remuntar l'esquiador fins dalt i tornar a la base). El nombre de perxes circulant és, doncs, variable\nNo desembragable: Les perxes estan sempre fixades al cable, amb el qual volten en tot moment.\nEn funció de la rigidesa de la perxa[modifica]\nTot i que la distància del cable a terra és fixa (uns 3 o 4 metres), l'esquiador que és arrossegat per les perxes no la percep com a constant, en primer lloc perquè el gruix de neu en el terreny és variable i després perquè la pendent del trajecte tampoc ho és. Aquest fet es resol amb una inclinació variable de les perxes, de manera que a vegades van quasi perpendiculars tant al cable com a la persona i a vegades no. Ara bé, l'estructura de la perxa tampoc és sempre igual, i en funció d'això podem fer una nova classificació dels telesquís:\nDe perxa rígida: La perxa és una barra de llargada fixa, articulada tant al començament com al final de manera que pugui satisfer inclinacions variables respecte esquiador i cable.\nDe perxa enrotllable: La perxa té un petit element rígid articulat amb el cable on s'enrotlla un altre cable al final del qual hi ha l'element de plàstic que estira l'esquiador. Aquest cable està sempre caragolat excepte quan estira algú.\nTelesquí no desembragable de perxa enrotllable\nVistes aquestes tres classificacions de telesquís en funció de la quantitat de gent que pot estirar una perxa, la seva solidaritat amb el cable, i la seva rigidesa, hom podria pensar que hi ha una gran varietat en la tipologia de telesquís, però en realitat el seu nombre és molt inferior al 8 teòric. Així, per exemple, tots els telesquís d'àncora són no desembragables i de perxa enrotllable, mentre que tots els desembragables són de perxa rígida i individuals (amb perxa circular). Aquest darrer és precisament el tipus de telesquí més estès, especialment en distàncies i desnivells llargs. Els telesquís no desembragables (de perxa rígida o no) se solen reservar per a trajectes curts en seccions planes, és a dir destinats a esquiadors principiants. Tendeixen a ser substituïts per catifes rodants.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Telesquí\n↑ segons l'IEC\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Telesquí&oldid=19713443»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 4 març 2018 a les 07:58.