El Banc de Bones Pràctiques dels Governs Locals de Catalunya reconeix tres projectes municipals — Les notícies i l'última hora del Baix Llobregat i l'Hospitalet - El Far\nMiércoles, 24 de mayo de 2017 | Leída 27 veces\nL’Ajuntament de Vallirana ha vist com 3 pràctiques proposades han estat incloses al Banc de Bones Pràctiques dels Governs Locals de Catalunya (BBP) de la Federació de Municipis de Catalunya i de la Fundació Carles Pi i Sunyer d’Estudis Autonòmics i Locals. En concret han estat: Vallirana Emprèn 2016. Foment de l'Economia Social i Cooperativa (Bona Pràctica); Targeta solidària del comerc local (Bona Pràctica) i la Taula de Cooperació Social i Treball en Xarxa (Pràctica Significativa).\nEs tracta d’experiències que representen una aportació innovadora i de qualitat i poden servir de referència per a d’altres ajuntaments o entitats locals. "Es tracta, sense cap dubte, d’una recompensa a la bona feina feta des de les regidories d’Ocupació, Comerc, Empresa, Consum i Turisme i de Serveis Socials amb el suport de la resta de departaments municipals implicats en aquests projectes", assenyalen fonts municipals en un comunicat.\nVallirana Emprèn 2016 obté aquesta distinció de bones pràctiques dins la categoria de Desenvolupament Econòmic i la subcategoria d’Estratègies per al Desenvolupament Econòmic. Es tracta de la 3a edició del projecte de suport a la creació i consolidació d’empreses, amb l’objectiu d’ajudar aquelles persones que tenen una idea de negoci, donant-los suport en la consolidació de l'empresa, hereu de l’inicial Cooperatives a Vallirana. S'ofereix suport en totes les fases del projecte, des de la seva concepció fins a la seva consolidació; i inclou una sèrie d’actuacions d’orientació i sensibilització sobre els passos i tràmits que s’han de dur a terme, com ara, una formació de 100 hores de durada per a millorar i ampliar les competències professionals i sessions d’assessorament per elaborar el Pla d’empresa, entre d'altres. Els emprenedors participants poden presentar les seves idees de negoci a un concurs dins el mateix projecte per a reconèixer les seves aportacions i dinamitzar-les.\nLa targeta solidària del comerçlocal obté el reconeixement de bones pràctiques en la categoria d’Inclusió Social dins la subcategoria de Comerc. Aquest és un projecte impulsat des de la Regidoria de Serveis Socials juntament amb la Unió de Botiguers, que crea unes targetes de compra en productes d'alimentació, higiene i farmàcia destinades a les famílies amb menys recursos de la vila. Alhora que es fa una aportació a aquest col·lectiu, també es contribueix a enfortir el comerçlocal.\nLa Taula de Cooperació Social i Treball en Xarxa ha aconseguit el reconeixement de pràctica significativa en la categoria d’Inclusió Social i la subcategoria de Joventut. La creació de la Taula de Cooperació Social i Treball en Xarxa té com a finalitat el treball interdisciplinari entre representants dels partits polítics, els diferents professionals socials i les entitats del tercer sector que donen suport i atenció a les famílies en situació de risc i exclusió social al municipi de Vallirana. L’objectiu és millorar la qualitat de l'atenció dels menors i de les seves famílies en situació de risc social o d’exclusió per diverses causes.


Dos solsonins busquen recuperar ceps centenaris de la comarca per elaborar vi - Torà online\nAgricultura dimarts 12 juliol 2011 Autor: editor\nDos solsonins busquen recuperar ceps centenaris de la comarca per elaborar vi\nEl projecte, anomenat Femvi.cat, pretén donar valor a vinyes oblidades pel pas del temps\nVarietat de raïm negre recuperat a la Noguera Autor: Cultures Trobades de Slow Food\nDos solsonins han iniciat un projecte, anomenat Femvi.cat, que pretén recuperar ceps ancestrals de la comarca per fer vi de qualitat. Un d'ells, Marcel Lleonart, ha explicat a l'ACN que a moltes masies del Solsonès hi ha ceps centenaris que s'han anat abandonant amb el pas del temps. 'Són vinyes que es van plantar fa molts anys, poc rendibles i poc valorades pels pagesos que les tenen', ha assegurat Lleonart. La iniciativa pretén localitzar les explotacions agrícoles de la comarca que encara preserven algunes vinyes per tornar-les a conrear i fer un vi del Solsonès. Segons l'impulsor, les condicions climatològiques de la comarca i el seu sòl fan que sigui un lloc 'molt adequat' pel cultiu de la vinya.\nFemvi vol ajudar a recuperar la cultura de la vinya i de l'elaboració de vi al Solsonès, comarca del Pre-Pirineu català amb una tradició vitivinícola actualment oblidada.\nEmprant raïm de varietats antigues que han perdurat a la comarca, a Femvi elaborem vins de qualitat diferenciada sota un nom que expressa el nostre sentiment: UN PAM DE TERRA.\nFemvi vol fomentar la cultura del vi entre totes les persones que participen del seu procés: productors, comerciants i consumidors, convidant-les a aprofundir en el coneixement de les diferents etapes d'elaboració del vi i dels escumosos, a través de la organització d'esdeveniments i tallers participatius.\nFemvi vol ser una empresa referent en la recuperació de la cultura de la vinya i el vi a la comarca del Solsonès i, alhora, posar a l'abast del públic vins que permetin gaudir dels sabors del passat traslladats als nostres dies.\nFont: acn Etiquetes: agricultura vinya solsonès\nLectures: 625 Darrera: 03.01.2021


Es reprenen les visites guiades a la Ruta del Ferret de Begues i la Cova de Can Sadurní que estrenen senyalització dels seus elements d'interès - Llobregat Digital\nEs reprenen les visites guiades a la Ruta del Ferret de Begues i la Cova de Can Sadurní que estrenen senyalització dels seus elements d'interès\nDimecres, 19 de maig de 2021 - 12:00h\nPoc a poc es torna a la normalitat en molts àmbits del Baix Llobregat.\nEl Col•lectiu per la Investigació de la Prehistòria i l'Arqueologia del Garraf-Ordal i l'Ajuntament han col•laborat per dotar de senyalització els punts d'interès de l'itinerari del carst, que comptarà també amb plafons d'informació botànica i un panell panoràmic de tota la zona.\nEls punts d'interès de l'itinerari disposaran, a partir d'ara, d'elements de senyalització informativa que complementaran i ampliaran l'explicació que ja proporcionen els guies durant la ruta.\nL'Ajuntament de Begues està finalitzant aquests dies la instal•lació d'aquestes panells que se sumaran, a més, a un panell panoràmic i uns identificadors dels elements botànics elaborats pel CIPAG i el Centre d'Estudis Beguetans, amb aportació econòmica de l'AMB.\nD'aquesta manera es potencia l'interès paisatgístic i històric d'aquesta ruta d'uns quatre quilòmetres i unes tres hores de durada en la qual es visiten els components d'un carst geològic i altres elements econòmics i històrics de Begues.\nEs tracta d'un total de 12 parades que mostren com vivien els primers pobladors de la zona en un terreny càrstic com el massís del Garraf. El carst és un tipus de terreny amb abundància de roques calcàries i que presenta nombroses dolines i avencs causats per l'erosió de l'aigua.\nLa ruta del Ferret es visita de forma guiada en sessions a càrrec del CIPAG cada segon diumenge de mes, per la qual cosa la següent està prevista per al 13 de juny.\nL'horari també es modifica respecte a les primeres edicions en el període estiuenc, passant a ser aquests propers mesos de les 18 a les 21 h, amb l'objectiu d'evitar les hores de màxima calor, les persones interessades a assistir-hi han d'enviar un correu electrònic a covacansadurni@gmail.com


Hotel Boutique Indalo Puerto Viejo Costa Rica - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nCalle 219, B, Puerto Viejo, Puerto Viejo, Costa Rica, 70403 - Veure al mapa\nMés informació sobre Hotel Boutique Indalo\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Puerto Viejo, no busqui més enllà de Hotel Boutique Indalo. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Puerto Viejo. Els clients de l'hotel poden gaudir de lloguer de cotxes, visites turístiques, canvi de moneda, àrea de fumadors.\nL'ambient de Hotel Boutique Indalo es reflexa en cada habitació. aire condicionat, balcó/terrassa, ventilador, nevera, plat de dutxa són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. L'hotel ofereix una excelent varietat d'instal.lacions d'oci, incloent pesca, jardí, esports d'aigua (no motoritzats). Hotel Boutique Indalo és un lloc ideal d'estada pels viatgers que busquin encant, comfort i facilitat a Puerto Viejo.


Concentració, aquest divendres a Pamplona, amb motiu de la mort del pres d'ETA Arkaitz Bellon / EFE\nBarcelonaETA assegura en el seu últim comunicat remès al diari 'Gara' el seu compromís de "fer aportacions significatives per alimentar el procés". Al text demana "el desarmament" immediat d'Espanya i França i acusa l'executiu de l'Estat d'instal·lar un "estat d'excepció" a Euskadi a través de la violència.\nEl comunicat no fa esment explícit a un possible lliurament de les armes o dissolució, més enllà d'anunciar que aviat hi farà passos significatius perquè el procés de pau avanci. ETA s'ofereix a "prendre part en les converses que es puguin utilitzar amb l'objectiu d'aconseguir la resolució i la pau" per oferir el seu "punt de vista i per introduir en l'agenda de diàlegs les qüestions que afecten directament" la banda.\nAl document recollit per Europa Press ETA es pregunta "quan arribarà el desarmament dels estats espanyol i francès?", i advoca per prioritzar la fi de les vulneracions dels drets humans "aquí i ara", així com les traves als drets civils i polítics i les mesures d'excepció penitenciàries.\nLa banda presenta una anàlisi dels esdeveniments ocorreguts els últims mesos i destaca que han sorgit oportunitats d'avanç com la posició expressada pel col·lectiu de presos d'ETA (EPPK), la creació de la comissió per impulsar el procés de pau i la manifestació de l'11 de gener a Bilbao. Sobre aquesta marxa, convocada en principi per donar suport als presos d'ETA i que, després de ser prohibida, va modificar el seu lema, l'organització terrorista diu que espera que marqui "un punt d'inflexió". Assegura, de fet, que ja està tenint conseqüències.\nETA comunicat procés de pau Desarmament


Podcasts, una (nova?) forma de consumir contingut - El Racó de Xavi\nJa en vaig parlar una miqueta per damunt fa més d’onze anys i mig (😱), quan vaig parlar del podcast Tortilla de patata. Juntament amb Pánico en el núcleo i, (en menor mesura i a temporades) Kafelog, eren els meus podcasts de referència en aquell moment. Estos últims, per cert, després de molts anys parats, van tornar a començar a emetre fa poc.\nUna de les coses que em va alegrar molt (i que havia oblidat completament fins que avui he revisat l’entrada) era que els autors de Tortilla de patata m’havien comentat al meu blog! I també recorde que quan van “tancar la paradeta”, tant ells com Pánico en el núcleo em va saber molt greu.\nÉs curiós com, després d’escoltar tantes hores les converses entre algunes persones, acabes fins i tot sentit com si els conegueres.\nEls podcasts, ara\nRealment, no he deixat mai d’escoltar podcasts, amb més o menys regularitat, sempre he seguit uns programes o uns altres. I m’han acompanyat des del camí a la Universitat, allà pel 2009, fins als viatges en cotxe entre Barcelona i Benissa, passant pel camí a la feina, el temps de passejar al gos o mentre faig tasques com cuinar.\nLa tecnologia per escoltar-los ha canviat una miqueta (tinc previst escriure una entrada per a parlar-ne), i també el ventall de programes disponibles. Abans eren programes que, tot i estar molt currats, sonaven molt amateurs. Però la democratització de la tecnologia ha posat a l’abast de molta més gent la possibilitat de publicar-ne.\nCom a part d’aquesta minisèrie d’entrades, vull parlar de quins podcasts escolte, quins programes utilitze per escoltar-los, i algunes cosetes més.\n0 comentaris a «Podcasts, una (nova?) forma de consumir contingut»


Canvis en els permisos docents amb l'aprovació dels pressupostos | Noticia -\nCal tenir en compte les modificacions del Text Refós de l'Estatut Bàsic de l'Empleat públic:\nEs dóna nova redacció a les lletres a) i f) de l'article 48 que es refereix a la regulació dels permisos dels funcionaris públics. Aquest articulat es pren com a base per a tots els funcionaris públics, encara que posteriorment pot ser millorat per la normativa autonòmica que reguli cada sector funcionarial.\nNo es produeixen en aquestes modificacions importants canvis normatius. Es precisa algun paràgraf i se substitueix per una nova redacció.\nEn concret en el art.48 a) s'inclou com a permís per als funcionaris públics els casos que suposin intervenció quirúrgica sense hospitalització que precisi de repòs domiciliari, d'un familiar de primer grau o de segon grau. Els dies de permís varien com en tots els casos depenent si és un familiar de 1r o 2n grau per consanguinitat o afinitat. És una millora perquè s'amplien els casos on un funcionari pot necessitar aquest tipus de permís per a atendre a cura d'un familiar en la seva recuperació.\nEn relació amb l'art. 48 f) es dóna una nova redacció, però no suposa cap canvi substancial. Es regula el permís de lactància un fill menor de dotze mesos tindrà dret a una hora d'absència del treball que podrà dividir en dues fraccions. Aquesta modalitat es podrà gaudir únicament a partir de la finalització del permís per naixement, adopció, guarda, acolliment o del progenitor diferent de la mare biològica respectiu. Aquest permís s'incrementarà proporcionalment en els casos de part, adopció, guarda amb finalitats d'adopció o acolliment múltiple.\nEs dóna nova redacció a les lletres b) i c) de l'article 49, que queden redactades com segueix:\nb) Permís per adopció, per guarda amb finalitats d'adopció, o acolliment, tant temporal com permanent: tindrà una durada de setze setmanes. Es concreta i es precisa en aquesta nova redacció el període de gaudi d'aquest permís que podrà dur-se a terme de manera interrompuda i exercitar-se des de la finalització del descans obligatori posterior al fet causant dins dels dotze mesos a comptar o bé des del naixement del fill o filla, o bé des de la resolució judicial per la qual es constitueix l'adopció o bé de la decisió administrativa de guarda amb finalitats d'adopció o d'acolliment.\nc) Permís del progenitor diferent de la mare biològica per naixement, guarda amb finalitats d'adopció, acolliment o adopció d'un fill o filla: tindrà una durada de setze setmanes. Aquest permís es gaudirà dins dels dotze mesos a comptar o bé des del naixement del fill o filla, o bé des de la resolució judicial per la qual es constitueix l'adopció o bé de la decisió administrativa de guarda amb finalitats d'adopció o d'acolliment.\nTambé cal destacar la inclusió d'un nou apartat en l'article 50 que regula les vacances dels funcionaris públics\n“ El període de vacances anuals retribuïdes dels funcionaris públics no pot ser substituït per una quantia econòmica. En els casos de renúncia voluntària haurà de garantir-se en tot cas el gaudi de les vacances reportades. No obstant això, l'anterior, en els casos de conclusió de la relació de serveis dels funcionaris públics per causes alienes a la voluntat d'aquests, tindran dret a sol·licitar l'abonament d'una compensació econòmica per les vacances reportades i no gaudides; i en particular, en els casos de jubilació per incapacitat permanent o per defunció, fins a un màxim de divuit mesos.”\nModificació de la Llei 70/1978, de 26 de desembre, de reconeixement de serveis previs en l'Administració Pública Art 2. Es dóna una nova redacció a aquest article que ve referit a la meritació dels triennis, la valoració dels serveis prestats en condició diferent a la de funcionari de carrera i la consideració dels serveis computables quan no s'arribi a completar un trienni en l'altra esfera de l'Administració Púbica última.\nModificació del text refós de la Llei de Classes Passives de l'Estat, aprovat per Reial decret legislatiu 670/1987, de 30 d'abril.\nEs dóna una nova redacció als següents apartats:\n- Apartat 2 de l'article 33, apartat 3 de l'article 39 i apartat 2 de l'article 41\nL'article 33.2 fa referència a percebre una pensió de jubilació o retir i l'acompliment d'una activitat pròpia o aliena que doni lloc a la inclusió del seu titular en qualsevol règim públic de Seguretat Social.\nAmb caràcter general és incompatible percebre una pensió de jubilació i l'acompliment d'una activitat, però en el cas d'exercir una activitat compatible, la pensió serà equivalent al 50% de l'import resultant inicial i la persona que sol·liciti la compatibilitat haurà de tenir l'edat de jubilació forçosa corresponent al col·lectiu de funcionaris públics i el percentatge aplicable a l'haver regulador a l'efecte de determinar la quantia de la pensió haver de ser el cent per cent.\nNo obstant això, si l'activitat es realitza per compte propi i s'acredita tenir contractat, almenys, a un treballador per compte d'altri, la quantia de la pensió compatible amb el treball aconseguirà al cent per cent.\nQuan es tracti de l'acompliment d'una activitat de creació artística per la qual es percebin ingressos derivats de drets de propietat intel·lectual, inclosos els generats per la seva transmissió a tercers, la quantia de la pensió compatible amb aquesta activitat serà del cent per cent.\nL'article 39.3, fa referència a la determinació de la base reguladora de la pensió de viduïtat que serà del 50% , o un 25% en el supòsit que el causant hagués mort després d'haver estat declarat inutilitzat en acte de servei i li hagués correspost una pensió extraordinària s'incrementarà en 8 o en 4 punts si es reuneixen una sèrie de requisits:\na) Haver complert una edat igual o superior a 65 anys.\nb) No tenir dret a una altra pensió pública espanyola o estrangera. El citat increment serà compatible amb aquelles pensions públiques, ja siguin espanyoles o estrangeres, la quantia de les quals no excedeixi de l'import d'aquest. En aquests supòsits, l'increment de la pensió de viduïtat s'abonarà exclusivament per la diferència entre la quantia d'aquest i la de la pensió percebuda pel beneficiari.\nc) No percebre ingressos per la realització d'un treball per compte d'altri o per compte propi.\nd) No percebre rendiments del capital, d'activitats econòmiques o guanys patrimonials, d'acord amb el concepte establert per a aquestes rendes en l'Impost sobre la Renda de les Persones Físiques, que en còmput anual superin el límit d'ingressos establert en la corresponent Llei de Pressupostos Generals de l'Estat per a ser beneficiari de la pensió mínima de viduïtat”.\nL'article 41.2 referit a la pensió d'orfandat estableix que quan l'orfe no faci un treball lucratiu per compte d'altri o pròpia o quan els ingressos que obtingui en còmput anual resultin inferiors a l'import del salari mínim interprofessional que es fixi a cada moment, també en còmput anual, podrà ser beneficiari de la pensió d'orfandat sempre que, a la data de defunció del causant, fora menor de vint-i-cinc anys. En aquest cas, la pensió s'extingirà quan el titular compleixi els vint-i-cinc anys, tret que estigués cursant estudis, mantenint-se en aquest supòsit la percepció de la pensió d'orfandat fins al dia primer del mes següent a l'inici del següent curs acadèmic.\nNo obstant això, si l'orfe s'incapacités per a tot treball abans de complir els vint-i-cinc anys d'edat, tindrà dret a la pensió d'orfandat amb caràcter vitalici.\nANPE-I. Balears 01 Oct, 2020\nRESUM DE LA MESA SECTORIAL EXTRAORDINÀRIA DE DIJOUS 1 D'OCTUBRE Avui dijous 1 d’octubre ha tingut lloc la sessió extraordinària de la Mesa Sectorial per tractar un únic, però molt important punt: 1. Esborrany de proposta d’acord de Consell de\nANPE-I. Balears 16 Sep, 2020\nANPE-I. Balears 29 Maig, 2020\nANPE-I. Balears 06 Mar, 2020\nREUNIÓ SOBRE LA GESTIÓ DELS ROMANENTS ALS CENTRES A la reunió mantinguda ahir dijous 5 de març, ANPE ha decidit participar en aquest grup de treball per responsabilitat i perquè ha estat convocat, però volem advertir que no farem cap aportaci&oacu


C L R James, La revolució mundial 1917-1936 - Cap.4\nEL FRACÀS DE LA REVOLUCIÓ MUNDIAL I LA FUNDACIÓ DE LA INTERNACIONAL\nENS PRENDRIA MASSA TEMPS EXPLICAR AMB CERT DETALL la història dels moviments revolucionaris a Europa després de la guerra. Amb tot haurem de considerar el moviment a Alemanya i fins a cert punt a Àustria per veure en quina mesura l'esperança de Lenin en la revolució internacional estava justificada, en quina mesura la seua idea de la necessitat del partit polític per a la revolució resultà vàlida. Serà Alemanya en la que ens fixarem amb més força.\nEls dirigents obvis d'una revolució a Alemanya eren Karl Liebknecht i Rosa Luxemburg. Si ens limitem principalment a assenyalar llurs errors, és simplement degut a que en el període històric al que ens aproximem hem de tenir en ment què causà el fracàs d'aquests esplèndids talents intel·lectuals i fervorosos revolucionaris. Llurs virtuts les coneixem, res no podem escriure per excel·lir-los més encara. Tampoc fem cap retret. Nosaltres podem assenyalar que no aconseguiren de veure ço que ara és tan clar, després de vint anys de revolució i amb les obres de Lenin i Trockij, i que possiblement no ho era tant el 1919 i abans. I amb tot cal recordar que Lenin, que abans del 1914 havia tingut importants controvèrsies amb Rosa Luxemburg, veié el Sahara que la separava a ella i a Liebknecht dels dirigents oportunistes de llur partit. El 1914, a la reunió del Partit Socialdemòcrata que decidí de votar els crèdits de guerra, Liebknecht lluità durant tres dies i fou vençut per setanta-vuit vots contra catorze. Provà de convèncer els altres tretze de votar amb ell contra els crèdits. Aital vot al principi hauria exercit una poderosa influència. Hi refusaren, i Liebknecht els seguí. És en crisis com aquestes que la qualitat individual dels homes es posa de manifest.\nRosa Luxemburg, immediatament després de la traïció del Partit Socialdemòcrata, proposà de discutir un manifest contra la guerra que signarien un cert nombre, bé que petit, de dirigents coneguts pels obrers. Tot d'una desertà part de l'esquerra. Convocà una petita reunió a casa seua. Tan sols hi anaren set, i d'aquests tan sols Clara Zetkin, Franz Mehring i ella mateixa hi volgueren signar.\nLiebknecht no veia encara la necessitat d'un trencament clar, i sense ell, publicar el pamflet tan sols serviria per fer que els obrers es demanassen per què no hi era el nom del dirigent que més coneixien. Decidiren d'esperar. Cal assenyalar que Lenin hauria publicat el manifest tot sol, i s'hauria posat a construir una organització que difongués les seues idees? És d'aquesta forma que els individus fan la història. Fou al desembre quan Liebknecht reconegué el seu error i decidí de votar contra els crèdits de guerra. Aquell mes Lenin tingué un report personal de la situació d'Alemanya. La seua primera qüestió era si Liebknecht havia trencat clarament amb els oportunistes. No ho havia fet. Però fins i tot el seu vot i declaració solitàries havia fet pujar l'entusiament en el partit i entre el sector esquerranós dels obrers. Ell i Rosa Luxemburg començaren a publicar literatura il·legal sota el pseudònim d'Espartac. El govern mobilitzà Liebknecht en una batalló de treball, però hagué de moure'l constantment perquè arreu els soldats s'hi aplegaven al voltant d'ell. El sòl era fèrtil però la llavor no hi era.\nBen avançat el 1915 un altre grup finalment se separà del partit alemany i votà contra els crèdits de guerra. Els seus dirigents eren Kautsky i Bernstein, el retorn dels quals al marxisme consistí en posicionar-se “contra la guerra”, però en res més. Posteriorment els espartaquistes, tot i que coneixien Kautsky i Bernstein i la natura centrista i vacil·lant d'aquests socialdemòcrates independents, entraren en el nou partit, un error que tindria conseqüències desastroses.\nDurant mesos Liebknecht havia proclamat la consigna negativa de “Pau sense annexions”. Tan sols fou a Zimmerwald quan s'aproximà a la posició inicial de Lenin que dur els obrers a l'esperança d'una pau sense annexions sense derrocar l'imperialisme era hipocresia i ignorància. A Zimmerwald Liebknecht arribà a “No a la pau civil, sí a la guerra civil” -- “El nostre principal enemic és al nostre propi país”, i envià una lletra que contenia les seues idees a aquella conferència.\nA Zimmerwald Rosa Luxemburg també hi ha envià tesis on es cridava a una nova Internacional. Diferia clarament de Lenin en molts punts d'organització,  s'oposava a la duresa del seu centralisme democràtic, amb idees molt clares de la necessitat de democràcia i de la participació de les masses en el govern. Refusades sense massa cerimònies pels marxistes degut a les crítiques de Lenin, el temps ha provat que les seues idees preveieren molt bé els perills d'un centralisme excessiu i de la glorificació de la idea de la dictadura, però era amb ell en la necessitat d'un control centralitzat de la nova Internacional. Al voltant d'aquesta qüestió els espartaquistes i el grup socialdemòcrata independent diferiren enormement a Zimmerwald. Ledebour, representant dels independents, volia, com sempre fan els centristes, una internacional en la que cada secció pogués fer exactament el que li plagués, en altres paraules, que no hi hagués cap internacional. Lenin pressionà els espartaquistes perquè trencassen amb aquests nous aliats. Rosa Luxemburg hi refusà. No podia veure la necessitat d'establir una posició i organització clares en solitari de forma que tothom pogués veure que defensaven els espartaquista, i damunt d'aquesta base establir contractes amb tots els que anassen cap a la seua posició, i treballar per aquests capgiraments sobtats de les masses que la guerra havia de portar.\nEl moviment de les masses cap a la revolució tenia lloc dia rera dia. Una trobada antibel·licista organitzada per Liebknecht el maig del 1916, féu eixir 10.000 obrers als carrers de Berlin, i hi hagueren manifestacions solidàries en moltes ciutats grans d'Alemanya. Liebknecht i Rosa Luxemburg foren arrestats i empresonats. Continuaren la seua feina soterrada, i aquesta limitació va afectar el moviment.\nELS DIRIGENTS SOCIALDEMÒCRATES ALEMANYS APUNYALEN LA REVOLUCIÓ ALEMANYA PER L'ESQUENA\nLa revolució que esclatà a Berlin el 9 de novembre del 1918 és encara considerada per molt com una simple explosió espontània de sentiment antibel·licista. Els publicistes burgesos, com és habitual, es dediquen a provar que tota revolució sempre vol qualsevol cosa llevat de socialitzat la propietat burgesa. La revolució burgesa era antibel·licista però era molt més que això.\nHi ha períodes de la història on els esdeveniments d'unes hores o d'unes setmanes exerceixen una influència aclaparadora en la història d'un continent en els anys posteriors. Un període d'aquests succeí en les poques setmanes que seguiren el 9 de novembre, i també, potser amb més importància encara, en les poques setmanes que precediren aquella jornada. Lenin era mil vegades en el cert en esperar que la revolució russa faria esclatar revolucions socialistes a l'Europa oriental. Els obrers revolucionaris de Berlín havien preparat un aixecament l'octubre del 1918. Ells, formats principalment pels obrers claus de qualsevol societat capitalista, els obrers de la indústria pesant, s'havien mobilitzat a l'octubre, i havien organitzat un moviment de comitès d'empresa, i promovien una república socialista. Però Lenin encara era més en el cert quan insistia en la necessitat d'un partit revolucionari. Pensava que les revolucions europees triomfarien sense excepció. En línies generals era una assumpció justificable. Ço que ni Lenin, ni cap altre hauria pogut preveure, fou la increïble traïció de la direcció socialdemòcrata. Amb el capitalisme impotent hi sortiren en la seua defensa. Sense ells tota Europa seria socialista avui dia.\nPrimer, Ebert, Scheidemann i d'altres s'uniren al govern del Kàiser en un moment en el que, si haguessen sigut ferms contra qualsevol implicació en una guerra que no havien provocat, el govern hauria cagut. Cap altre tret d'aquests dirigents podia haver enganyat als obrers. I ho feren voluntàriament. Els socialdemòcrates independents, amb Kautsky i Bernstein a la dret, gairebé indistingibles d'Ebert i Schiedemann, i Ledebour a l'esquerra, a prop de Rosa Luxemburg i Karl Liebknecht, representaven aital diversitat d'objectius i d'idees (sempre és així en un partit sense una organització ferma i un programa clara) mancaven de tota capacitat per una acció coherent, vital per un partit revolucionari. Liebknecht i Rosa Luxemburg s'havien esperat massa, i fou a aquest partit centrista on per força havien de mirar els comitès d'empresa com a direcció revolucionària. Fins i tot amb aquesta direcció, la revolució, definitivament preparada i amb objectius definits, no podia haver deixat de tindre succés, tan podrit era el govern del kàiser. Qui entre els soldats o mariners hauria combatut per ll? Aquests comitès d'empresa després de la revolució eren prou poderosos per fer-se amb el comitè executiu dels consells d'obrers i soldats del Gran Berlín. Tenien un ampli suport a tot Alemanya. Les masses els haurien seguit indefectiblement. Les masses, sense el suport i bona voluntat parcials és impossible la revolució, no es revolten pel socialisme o pel comunisme. Es revolten contra condicions intolerables o per un objectiu concret, com la pagesia per la terra o contra la guerra o per aturar el feixisme. Amb una expressió de Lenin, la revolució es fa amb les consignes del dia. Les masses seguiran a qualsevol que tinga la voluntat i el coratge de dirigir la revolta i de dur-la a un final exitós; acceptaran un programa i li donara suport en la mesura que les accions polítiques dels dirigents siguen progressives i harmonioses amb les aspiracions generals. Les mesures socialistes que planificaven els comitès d'empresa havien rebut el suport de la demanda per la socialització que tan difosa era a Alemanya el 1919. Les classes propietàries eren impotents. Hi havia la qüestió de la intervenció de l'Entente. En tractarem més tard. N'hi ha prou amb dir que una revolució que espere la tindre garanties de la no-interferència del capitalisme hostil mai no tindrà lloc.\nPerò com la història explicaria, aquesta revolució, que aspirava a una república soviètica a Alemanya, quedà accidentalment interrompuda al motí de Kiel. En aquest motí, amb un objectiu ben diferent, fou controlat pels socialdemòcrates. Els socialdemòcrates actualment proven de dir que actuaren com ho feren a l'Alemanya de després del novembre del 1918, perquè la gent era simplement contra la guerra i no volia el socialisme. És mentida. Ebert havia vist propera la revolució. S'hi hauria pogut posar al capdavant i conduir-la al socialisme. Però temia la revolució socialista. Per tant conspirà amb el príncep Max de Baden, i plegats prepararen una política que giràs el fervor revolucionari de les masses a canals inofensius—una mena de maniobra de Front Popular. Quan esclatà el motí a Kiel, Ebert, amb traïdoria, anà a trobar-se amb els mariners. En posar-se amb bona traça al cap del motí ell i el seu cercle aparegueren als grans milions com els dirigents de la pròpia revolució que es preparaven per apunyalar per l'esquena. Ara que havia esclatat la dirigiren a canals purament polítics, contra el Kàiser, i aconseguiren en darrer terme d'ofegar-la.\nNo hi havai cap partit polític revolucionari a Alemanya conegut per tot el país. No fou fins el 30 de desembre del 1918, que els espartaquistes trencaren a la fi amb els socialdemòcrates independents. A llur conferència de gener, quan més s'aproximaren a ésser un partit revolucionari, hi assistiren menys de cent delegats. Havia resultat impossible construir una organització en el brogit del conflicte, i a més de la feblesa orgànica, a cada crisi els dos on es recolzaven tant actuaren exactament d'una forma oposada a la de Lenin en crisis similars. No tenien control sobre el partit, ja que els partit no havia aprés llur vàlua per l'experiència individual. No havien tingut temps d'educar llurs seguidors en les beceroles del marxisme. No tan sols la situació objectiva, sinó a més l'autoritat i el prestigi de Lenin, els hauria permès dur el partit ràpidament a les seues pròpies idees del 1917—Lenin hauria lluitat per la independència, però també per un acord comú amb l'òbiva força revolucionària de Berlin—la unió de comitès d'empresa. Hauria acceptat les condicions que pogués i hauria confiat que els esdeveniments els portassen al seu costat. Però les tendències anarquistes dels espartaquistes atemoriren els comitès d'empresa i la necessària aliança entre ells i els espartaquistes no tingué lloc. Liebknecht era contrari a prendre part en les eleccions. Rosa Luxemburg hi era a favor. El partit decidí en contra, per 62 vots contra 23. Els dirigents dels comitès d'empresa eren decididament partidaris de la revolució, però no de l'aventurerisme, i de nou recordem els consells de Lenin al seu partit i als obrers durant l'abril contra la consigna prematura de “Fora el govern provisional”. D'una banda hi ha Lenin, mestre de la tàctica i capaç de realitzar-la a través de la seua organització, relativament petita però d'una cohesió poderosa. D'altra banda veiem dos revolucionaris altament dotats, capaços, honestos i valents, ben coneguts i respectats, però incapaços de fer cara a les diverses tendències que els rodejaven. Els hi mancava el partit organitzat i l'ensinistrament i l'experiència que la construcció del partit els hauria donat a ells així com als militants.\nBERLIN A L'ABAST DELS ESPARTAQUISTES\nEls socialdemòcrates que formaren el govern revolucionari, temien, com sempre, el poble, i miraven instintivament la burgesia. En els xocs inevitables d'aquell temps incert es comprometeren tan completament amb els desacreditats generals alemanys que el 6 de desembre, quan no feia ni un mes del 9 de novembre, un d'aquests provà a la fi de fer una contrarevolució amb l'objectiu de posar Ebert al capdavant del govern. La contrarevolució poc després de la revolució s'iniciava a Alemanya. Era l'oportunitat que un partit revolucionar espera, prediu, i es prepara per aprofitar, si bé ben pocs podien preveure que gent que es deia socialista es passàs a la contrarevolució tan ràpidament. Hi hagué un gir massiu de l'opinió contr a Ebert, i el 5 de gener la crisi arribà al cim davant de la dimissió d'un independent d'esquerres, Eichorn, com a cap de la policia de Berlin. De moment els independents, els espartaquistes i els comitès d'empresa formaren un bloc i convocaren els obrers als carrers.\nLa resposta fou magnífica. Hi havia armes per agafar i milers de combatents ensinistrats entre els obrers. El 6 de gener, el dia següent, cent mil obrers revolucionaris ompliren de nou els carrers de Berlín. Però fins i tot aleshores cap dels tres grups de dirigents sabien què fer. Alguns pensaven únicament en una manfestació, altres en una revolució. El combat començà sense cap pla preconcebut. En aquesta acció el grup espartaquista era en la mateixa confusió que els altres dos. I malgrat això, haurien pogut fer-se, i de poc no ho feren, amb el poder aquell mateix dia. \nEl govern fugí per amagar-se en una casa privada, i el palau del canceller, la seu del govern, s'obrí a la revolució. Habitualment és tan sols quan hi ha una lluita desesperada de les masses, amb barricades, que un sector de l'exèrcit, en refusar ja de disparar contra el seu propi poble, massacra els seus oficials i es passa al costat de la revolució, de forma que donen un punt de suport al pes de les masses. En aquesta ocasió, fins i tot abans dels combats, els soldats, mariners i policia de Berlín eren neutrals. Però els revolucionaris, mancats de tota organització i direcció, en lloc d'instal·lar-se en el lloc tradicional del poder i actuar a ulls de les masses com a govern, dirigiren l'atenció a la captura de les seus dels diaris dels partits polítics rival. Ben poques revolucions es podrien haver recuperat d'una errada així. Per la revolució alemanya, desviada des del principi, l'errada fou fatal. Amb tot, fins quan el moviment començava a desintegrar-se, el govern va decidir de no restar a Berlín i es desplaça cap als suburbis. I per esclafar la revolució Noske hi hagué d'anar als junkers alemanys, que aprofitaren joiosament l'oportunitat de destruir l'extrema esquerra.\nEs pot assenyalar que un partit i uns dirigents com els de la mena de Lenin tan sols apareixen en un rerefons complement diferent del que hi havia a l'Alemanya de preguerra. Això ho podem concedir lliurement, però aquest argument no pot amagar la consideració de totes les altres possibilitats. Hem vist que sense Lenin s'hauria pogut fer la mateixa remarca amb tota probabilitat contra una indecisió i inexperiència similars del Partit Bolxevic rus. Hem vist Stalin, Zinov'ev i Kamenev, el 1917. Els tornarem a veure. Les lliçons de la història hi són perquè tothom en puga aprendre. La revoluci´russa del 1905, les causes del seu fracàs, les idees de Lenin sobre l'organització de la revolució, totes foren subjectes d'enceses discussions de part de Rosa Luxemburg i de la socialdemocràcia alemanya d'esquerres. Kautsky, destinat a mostrar-se com un dels socialdemòcrates més reaccionaris, havia estat mestre de Lenin, i citat per ell com a tal fins que hi trencà el 1914. Marx i Engels havien elaborat tot un arsenal de tàctica gairebé feia setanta anys. En els anys anteriors al 1916, quan la revolució semblava morta a Irlanda, James Connolly havia estudiat la història de tots els moviments revolucionaris d'Europa, per preparar-se pel moment de derrocar l'imperialisme britànic d'Irlanda. La disciplina i l'organització de l'Exèrcit Ciutadà Irlandès era, amb la seua forma, força comparable a la del Partit Bolxevic. No ens cal anar més enllà sobre aquest tema llevat de referir-nos al darrer i més gran de les errades comeses per Karl Liebknecht i Rosa Luxemburg. Quan la revolució fou finalment esclafada podien haver escapat, però hi restaren i foren assassinats, assassinats obertament incitats pel diari socialdemòcrata Vorwaerts. Fou l'error més gran de tots. Liebknecht no era un marxista profund, i tenia defectes de caràcter que podien haver dificultat el seu desenvolupament. Però per a Lenin, Rosa Luxemburg era un àliga, i Lenin no era de fer compliments. El 1919 hauria estat per a ells, certament per a ella, allò que 1905 fou per Lenin. I, ço que té la mateix la importància, en ésser cap i espatlles de la Tercera Internacional, tan sols darrera de Lenin i Trockij, haurien pogut evitar la corrupció moscovita de la direcció del partit alemany que començà durant la darrera malaltia de Lenin i que acabà en l'ensulsiada del 1933.\nELS DIRIGENTS SOCIALDEMÒCRATES OFEGUEN LA REVOLUCIÓ AUSTRÍACA\nFou la direcció socialdemòcrata la que assassinà la revolució europea del 1919. Per provar això finalment ens hem d'ocupar d'un dels seus membres, l'austríac Otto Bauer, que parla per ell mateix.\nAbans de la guerra els socialdemòcrates austríacs tenien una gran reputació de preparació marxista. Com llurs companys anglesos d'avui eren advocats de la llibertat, de la independència de les nacions, i de tot el que forma part del socialisme, però col·laboraven de gust amb la repressió dels pobles sotmesos per la monarquia austríaca. Inventaren una teoria especial on l'opressió econòmica i política de les nacions sotmeses era compensada per la unió de cultures (o la seua independència—que no era important). Els txecs, els serbis, els eslovens i els eslovacs eren tan necessaris pel capitalisme austro-hongarès com els indis, els egipcis i els africans ho són pel capitalisme britànic. Com llurs companys a Gran Bretanya, aquests sirvents eren aquiescents a tota actuació de llurs amos que els permetés de negociar amb els patrons els salaris i fer discursos al parlament on cridaven al govern i el pressionaven. Cada dia quan l'emperador Franz Joseph obria llur diari, Wiener Arbeiterzeitung, solia dir, “Raonem assenyadament, però què volen de mi?”.\nQuan la guerra esclatà, la socialdemocràcia austríac posà sense reserves la seua influència sobre les masses a disposició e les autoritats militars. Foren homes de guerra fins que el sentiment de les classes treballadores començà a canviar. Després de la revolució de febrer “el ferment revolucionari es féu com més anava més present en les fileres dels obrers alemanys d'Àustria”. Els socialdemòcrates austríacs s'adonaren que si una revolució havia de tindre lloc el millor era fer-se'n càrrec. Però encara no sabien com es desenvoluparien les coses. Així que jugaren a totes dues bandes. «Si volem dirigir-nos a les masses obertament, hem de romandre dins dels límits de la censura; no podem parlar obertament de revolució, hem de parlar en termes com ara la completa 'victòria de la democràcia', la 'convocatòria d'una assemblea constituent'; no podem obertament anar amb la consigna de la desintegració d'Àustria, sinó emprar expressions com ara 'que hi haja un govern comú per tots els que hi estiguen d'acord de lliure voluntat'»  Aquest era un d'aquests menyspreables rellogats. Otto Bauer havia estat presoner de guerra a Rússia, i fou alliberat per la revolució de febrer. Sobre la revolució russa escrigué el 1920: «Per primer cop el proletariat ha assumit el poder en un gran estat... El món capitalista tremola... Amb l'ajut del canó i d l'obús... la burgesia internacional fa la guerra contra la revolució proletària. Però tot plegat fa que els cors dels proletaris de tots els països bateguen a l'uníson amb el cor del proletariat rus».  El seu propi cor, amb tot, batega amb el cor del capitalisme austríac. La dictadura proletària a Rússia era possible, deia, degut al gran nombre i l'endarreriment dels camperols. Per a Europa no hi ha aquesta possibilitat. El 1920 proposà una nova branca de revisionisme tenyida de socialisme gremial pel qual, pacíficament i parlamentària, el proletariat establiria el socialisme. Aleshores, immediatament després de la guerra, Otto Bauer, Fritz Adler i els altres dirigents es dedicaren amb penes i treballs a sostindre la burgesia col·lapsada d'Àustria. Quan Alemanya era a punt d'ésser vençuda, onze dies abans que Polònia es declaràs estat independent, deu dies abans que l'Assemblea Nacional Txeca presentàs la seua reivindicació d'una República Txeca, la socialdemocràcia austríaca, en veure que les nacionalitats oprimides ja no podien ésser mantingudes sota el jou, es declarà partidària de la independència nacional de totes les regions alemanyes d'Àustria. Això Bauer ho considerà com a «acte revolucionari». Quan l'emperador Karl informà Wilhelm II que faria una pau i treva separades en vint-i-quatre hores, i després que Croàcia, Eslovènia, Dalmàcia i Sèrbia quedassen amalgamades en un estat independent, amb tota l'estructura austríaca en ruines, la socialdemocràcia austríaca cridà a la revolució, amb l'estil socialdemòcrata. «En els camps de batalla dels Balcans i de Venècia la revolució esclafà el mecanisme de ferro que impedia el seu desenvolupament. A partir d'aleshores podíem fer la revolució sense l'ús de la violència».  Al mateix temps, dia rera dia, els soldats i enormes multituds d'obrers es manifestaven a Viena. Els obrers eren preparats per fer-se amb el poder. «Tot diari portava notícies de la lluita dels espartaquistes a Alemanya, tot discurs donava infromació de la gloriosa revolució russa, on un cop havia acabat amb tota explotació. Les masses que havien estat recentment testimonis de la caiguda d'un fort imperi tant els era la força de l'Entente capitalista. Imaginaven que la revolució es difondria com un foc incontrolat pels països vencedors. 'Una dictadura del proletariat!'--'Tot el poder pels soviets!'--cap altra cosa se sentia pels carrers”. Els camperols eren preparats. «Els camperols també havien retornat de les trinxeres plens d'odi a la guerra i al militarisme, a la burocràcia i a la plutocràcia. També donaven la benvinguda a la llibertat que s'havia guanyat; donaven la benvinguda a la república i a la caiguda del militarisme. Gaudien del fet que els òrgans locals que abans eren sota l'administració dels representants del rei-emperador fossen ara sota l'administració de representants de la pagesia. Juntament amb el proletariat s'imaginaven que la revolució política necessàriament comportaria una revolució en la propietat”. Sense el partit, sense l'organització, malgrat tota la traïdoria a la causa de part dels socialdemòcrates, l'onada revolucionària fluïa amb força; la socialdemocràcia alemanya i la socialdemocràcia austríaca tenien el destí del capitalisme europeu a les mans. Però la socialdemocràcia alemanya no mirava les masses. Tenien els ulls fixes en la burgesia, en els dirigents de l'Entente i en el president Wilson. Cap persona llevat d'aquests dirigents podia haver aturat la revolució, i com Ebert proclamaren llur revolució «sense violència» tan sols per ocupar una posició des de la qual assassinar el moviment de masses. Bauer esclatà en orgull quan ho explica. "Tan sols els socialdemòcrates podien aturar la tempestuosa manifestació a través de la negociació i el convenciment. Tan sols la socialdemocràcia podia negociar amb els sense feina, podia tractar amb l'exèrcit popular, podia apartar les masses d'aventures revolucionàries que podien dur cap a la revolució. Com de profundament havia quedat afectat l'ordre social burgès ho mostrà, per damunt de tot, el fet que els governs burgesos sense la participació dels socialdemòcrates haurien estat impossibles”. Aquesta era la revolució mundial de la qual havia escrit Engels i amb la que comptava Lenin. Com havia d'ésser el cas, es desenvoluparen els soviets a Àustria. Bauer i els seus amics socialistes els esclafaren. Just al costat, la República Soviètica d'Hongria els demanà armes. Hi refusaren. Però arrestaren els dirigents comunistes austríacs i quan una manifestació massiva de comunistes marxava a on eren els detinguts per alliberar-los, aquests sirvents de la burgesia els van abatre a trets. "La burgesia no podria haver mostrat cap resistència ni a Viena ni a les regions industrials de la Baixa Àustria; la policia hauria estat massa impotent”. No cal continuar amb aquests records miserables. Tenien por de França: que volien tindre al seu costat, tenien por de la fam, tenien por de començar el socialisme amb una economia enfonsada. Tenien por de tot llevat de lluita amb dents i ungles per preservar aquell sistema de propietat que havien jurat de destruir. El poble hi confiava ja que creien que realment farien les coses que havien dit tan sovint i durant tan de temps. Alemanya, Àustria, Hongria i Rússia, cada dictadura proletària juntaria les mans amb les altres, i farien una crida unitària de suport als obrers del món. L'Entente hauria quedat indefensa. Després del novembre del 1918, Lenin en un discurs públic oferí a la revolució alemany un milió de soldats vermells i tots els recursos de Rússia si l'Entente s'hi interferís. La resposta d'Ebert fou enviar soldats alemanys al Bàltic per fer una mica d'imperialisme socialdemocràtic contra el que era territori rus. Tota la història hi era per dir-los, com Rússia aviat demostraria, que per molt esgotades i revoltades contra la guerra fossen les masses, sota un lideratge fort i inspirador, que els donàs l'esperança d'una nova societat, lluitarien de nou i suportarien tres vegades les mateixes privacions que els havien dut prèviament a revoltar-se. Els austro-marxistes s'adheriren al capitalisme. Lenin i Trockij, que havien observat, esperat i preparat tots aquells anys per la revolució mundial, i que el 1919 ja sabien que sense ella una altra guerra imperialista sacsejaria la civilització i assassinaria milions, pogueren veure com el nou ordre socialista que lluitava per nèixer a tot Europa queia sota una fina escuma de buròcrates amb l'oïda a les masses, que detenien el procés històric i llençaven la humanitat una generació cap enrera. I que han obtingut a canvi? Avui dia a tota l'Europa central hi regna una tirania temible. L'estat que Lenin fundà, aïllat, està en perill de mort per les pròpies forces que contribuiren a mantindre'l. En l'exili, llurs partits esmicolats, viuen en mig de patiments (o en mig de diners estalviats i previsorament resguardats) i continuen amb la difusió de llurs pernicioses doctrines i animen Blum, Attlee, i als que encara no els ha arribat el torn, en la mateixa follia perillosa i en la traïdoria que els enfonsà. "Passe el que passe, el demòcrata surt immaculat fins i tot de la més lamentable derrota, de la mateixa forma que era un innocent sens culpa abans d'entrar en la batalla; la derrota simplement enforteix la seua convicció en la victòria final, no hi ha cap raó per la que ell i el seu partit hagen d'abandonar les seues maneres, ja que no hi ha més requisit que les circumstàncies els vinguen de cara". Noske, Scheidemann, Adler, Bauer, Léon Blum, Attlee, Morrison, Bevin, Citrine, Lansbury. Marx els coneixia fa cent anys. Quan el moviment internacional de la classe treballadora els conega la victòria serà clara.\nEL PROLETARIAT INTERNACIONAL\nEl soviet hongarès fracassa; també el bavarès. Aquesta no és una història completa sinó una tesi, i llur derrota pot estudiar-se en una altra lloc. Haurien estat les revolucions alemanya i austríaca les que les haurien salvades. Les esperances de Lenin semblaven haver fracassat. Però tan sols superficialment. Lenin i Trockij i el Partit Bolxevic, Trockij i l'organització de l'Exèrcit Vermell, l'heroïsme dels obrers, la determinació dels camperols de lluita per al terra, no salvaren totes soles Rússia. Sense elles la Rússia soviètica hauria caigut. Fou el proletariat internacional el factor decisiu, i d'una forma que no s'ha evidenciat de forma massa clara ni tan sols ara. No és únicament el que féu, sinó allò que els patrons temien que faria. El capitalisme va fer tot el possible per esclafar l'estat obrer, però no podia trobar les forces per fer-ho. De l'Europa de febrer i març del 1919, Louis Fischer diu: «Tot el continent semblava agitar-se per un aixecament social que amenaçava de llençar tots els govern a l'abisme de la història»,  i dóna com a proves els propis estadistes capitalistes. Per sir Henry Wilson, el soldat, el principal problema era «fer sortir totes les nostres tropes d'Europa i de Rússia, i concentrar-les amb totes les nostres forces en els centres de la propera tempesta, és a dir, Anglaterra, Irlanda, Egipte i la Índia».\nLloyd George tenia gairebé la mateixa certesa de la imminència de la revolució mundial que tenia Lenin. “Si s'iniciàs una empresa militar contra els bolxevics, això faria Anglaterra bolxevic, i hi hauria un soviet a Londres”. “Estem asseguts damunt d'una mina que pot esclatar en qualsevol moment”, escrigué sir Henry Wilson. I de nou en una reunió ministerial a Londres: “Insistesc en la urgència de la situació, i assenyal que tret que duguem a terme els nostres propòsits no perdrem tan sols els nostres exèrcits del Rin, sinó les nostra guarnicions a casa, a Irlanda, Gibraltar, Malta, Índia, etc i que ara fins i tot hem de tindre cura en donar una ordre impopular a les tropes ja que la disciplina és una cosa del passat”. El Consell dels Deu de París reportà oficialment el 21 de gener del 1919: "El bolxevisme s'escampa. Ha envaït les províncies del Bàltic i Polònia i aquest matí han arribat notícies molt roïnes pel que fa a la seua extensió a Budapest i Viena. També Itàlia és en perill. El perill probablement era més gran allà que a França. Si el bolxevisme, després d'haver-se escampat per Alemanya, creuàs Àustria i Hongria i arribàs així a Itàlia, Europa faria cara a un gran perill. Per tant cal fer alguna cosa contra el bolxevisme”. Vint anys abans Engels havia escrit precisament això, però el marxisme no s'ensenyava a les universitats europees gaire més de com s'ensenya actualment. Però la història funciona igualment. Havien de fer alguna cosa contra el bolxevisme. Però podien fer ben poc. Els exèrcits que enviaven s'amotinaven. La contrarevolució russa que promogueren era vençuda en front rere front. Quan provaren de donar suport a Polònia com a darrera esperança, els obrers txecoslovacs aturaren els trens, els registraven per si hi havia municions i, quan en trobaven, impedien que els trens continuassen. Els obrers del port de Danzig refusaren de carregar municions als vaixells, que romangueren aturats durant dies; els obrers de Gran Bretanya organitzaren Consell d'Acció i amenaçaren el govern britànic amb la revolució si el capitalisme britànic no deixava de donar suport a Polònia contra Rússia. L'home que H. G. Wells tingué la impertinència d'anomenar “el somniador del Kremlin” havia après en les obres de Marx i Engels que el moviment internacional de la classe treballadora era una realitat viva, havia basat els seus càlculs sense reserves en ell, i no havia quedat decebut.\nES FUNDA LA INTERNACIONAL\nEl gran escenari de la història en els moments més dramàtics s'omple d'una comèdia a gran escala. La guerra amb prou feines havia acabat quan els dirigents de la Segona Internacional afirmaren amb un ardor intacte que de nou eren una internacional. Aprovaren resolucions internacionals per la pau, combateren la despesa militar, i enviaren un memoràndum i una delegació a Clemenceau, Lloyd George i Wilson, per donar-los la idea d'una pau justa. Les delegacions britàniques s'adheriren a les resolucions que demanaven l'autodeterminació de les petites nacions, aleshores que l'imperialisme britànic ruixava amb bales indis, egipcis i irlandesos. Però ara, al gènere anterior, i afegiren aviat una cosa més—una fe estrident en la democràcia. De primer una conferència a Berna el febrer del 1919, i una conferències preliminars d'una comissió permanet a Amsterdam l'abril i a Lucerna l'agost, prepararen un congrés general a Ginebra el 2 de febrer del 1920. Però malgrat les formes i les paraules tot no era igual com abans. La revolució socialista internacional havia començat, Rússia n'era una prova visible; i l'oposició a aquestes futilitats socialdemòcrates era forta, fins i tot entre els participants d'aquestes conferències preliminars; grans sectors obrers eren indiferents o hostils a aquests homes sense principis que aprovaven resolucions que no volien dir res i que eren disposats a tothora a abatre obrers pel bé del capitalisme. El març del 1919 la Tercera Internacional fou fundada i tan forta era la resposta que gairebé destruí la Segona Internacional.\nQue la Tercera Internacional es formàs aleshores fou degut principalment a Lenin. I les circumstàncies de la seua formació són un altre exemple més de la seua visió dels processos revolucionaris, la seua insistència en el fet que la tasca dels dirigents és dirigir, mostrar el camí, i llavors lluitar per portar-hi les masses. Després de Kienthal l'ala esquerra de la Segona Internacional, sota la influència de la revolució russa provà de fer una conferència antibel·licista a Estocolm. Aleshores tenien un important suport entre els obrers de llurs propis països. Dins de les files de la Segona Internacional, el moviment per la pau desafiava els esforços de llurs propis governs i era silenciat per les úniques forces capaces de fer-ho—els propis dirigents socialdemòcrates. La conferència d'Estocolm fracassà. El setembre els de Zimmerwald van fer una petita conferència en solitari i decidiren a favor de la formació d'una nvoa internacional. Però la segona revolució a Rússia féu d'aquesta decisió lletra morta. L'imperialisme alemany en el Tractat de Brest-Litovsk el març del 1918, desmembrava Rússia, tan sols per rebre el mateix tracte quan els rivals anglesos i francesos tingueren l'oportunitat. Aleshores arribà la guerra d'intervenció i la invasió de la contrarevolució finançada per capital aliat i armada amb armament aliat. El nou estat obrer quedà bloquejat i els exèrcits soviètics patiren derrota rera derrota des de finals del 1918 fins a principis del 1919. Fou en el mig d'aquesta crisi que Lenin decidí de convocar immediatament una nova internacional. Ell, C'ic'erin, Sirola (de Finlàndia) i Fineberg, membre del Partit Socialista Britànic, es reuniren una nit de gener del 1919, en el gran dormitori del tsar del Kremlin per discutir les propostes de Lenin. Era en cert sentit gairebé com les antigues reunions en caus i racons dels dies de l'emigració. L'enorme cambra era il·luminada per una única lampada, ja que l'electricitat era preciosa en la Rússia d'aquells dies. La reunió era gairebé informal; a Fineberg se li havia demanat d'asistir-hi aquell mateix matí. Rússia era atacada des de dins i des de fora. A Europa la revolució mundial era boicotejada pels dirigents socialdemòcrates. Els obrers revolucionaris eren confusos, embolicats i enganyats continuadament pels homes que eren al capdavant de les organitzacions que havien creat. Lenin proposà la formació immediata d'una nova internacional revolucionària amb un programa marxista propi que faria un trencament decidit amb la Segona Internacional. S'acordà el pla, i el manifest i la convocatòria s'emeteren per ràdio, Trockij signà en lloc de Lenin pel comitè central del Partit Comunista de Rússia. El congrés fou fixat pel 15 de febrer, però es va haver d'ajornar fins al març. Els passaports foren refusats, els delegats arrestats, alguns hi perderen la vida, i en les circumstàncies del bloqueig ben pocs foren capaços d'arribar a Rússia. A més, la democràcia que defensaven amb tan de vigor en discursos i resolucions els segona-internacionalistes no es prestà a les invitacions a una conferència revolucionària, i hi hagué poca informació a Europa, i la que hi hagué era inexacta, tant pel que feia als objectius com al contingut de la conferència. Els únics delegats de l'exterior foren Eberlein, que representava els espartaquistes, Rutgers, que representava la Lliga Americana de Propaganda, i representants de Suència, Noruega, Àustria i alguns dels petits països. Els altres partits forasters foren representats per persones que ja hi eren a Moscou. La qüestió més important era si el congrés era un congrés inaugural o únicament una conferència preliminar per discutir-hi en darrer terme la formació d'una internacional. I ací Rosa Luxemburg gairebé atura la passa decisiva. Rebé la invitació a començaments del gener del 1919. Com ni ella ni Karl Liebknecht podien sortir de Berlin en aquell moment, proposà a Eberlein que hi anàs, i discutí amb ell quina línia hauria de prendre. Ella li digué que fins i tot en el cas que sols hi haguessen uns pocs delegats, els bolxevics amb tota probabilitat proposarien la formació immediata de la Internacional. Ella, però, pensava que calia fundar-la, però tan sols quan haguessen sorgit els partits comunistes del moviment revolucionari de les masses, que creixia en gairebé tots els països europeus. En particular calia escollir el moment per fundar la internacional quan això acceleràs la separació de les masses revolucionàries del Partit Independent alemany. Demanà a Eberlein que pressionàs en favor del punt de vista de donar a aquesta conferència de febrer el caràcter de conferència preparatòria. S'hauria de crear una comissió de representants dels diferents països, i el congrés fundacional tindria lloc entre abril i juny. Tres dies després Rosa Luxemburg i Karl Liebknecht foren assassinats. Però els espartaquistes acceptaren el seu punt de vista, i Eberlein i Levine foren enviats amb manament imperatiu. Levine fou arrestat abans d'eixir d'Alemanya, però Eberlein arribà a Moscou.\nTingué una entrevista amb Lenin i li explicà les idees de Rosa Luxemburg i del comitè central espartaquista. Lenin i Rosa Luxemburg es coneixien molt bé l'un a l'altra, i Lenin digué que no li sorprenia el que pensava i que havia previst aquesta actitud. Els seus arguments, però, tenien sols un cert valor tàctic. La internacional s'havia de formar immediatament. El moviment revolucionari, la influència de la revolució russa en els sectors avançats dels proletariat, el reconeixement per gran nombre de treballadors que la Segona Internacional havia fet fallida, i per damunt de tot la necessitat històrica de dirigir i coordinar les accions revolucionàries del proletariat, la demanaven imperiosament. Rut Eberlein tenia un manament rígid, i els anys 1918 i 1919 tot girava al voltant d'Alemanya; de forma que quan Eberlein expressà la seua posició davant dels cinquanta-set delegats hi hagué consternació. Tan sols feia unes poques setmanes de l'assassinat de Karl Liebknecht i Rosa Luxemburg. Fins i tot mentre tenia lloc la conferència, Noske i els socialdemòcrates empraven els antics oficials de l'exèrcit alemany per abatre obrers revolucionaris. Així i tot, Eberlein mantenia la seua actitud vacil·lant com a darrera paraula del seu partit. El dubte i la desconfiança s'apoderaren dels delegats. Podia la revolució alemanya mai tindre succés si aquest era el seu esperit? Tot amb tot, Lenin i la delegació bolxevic acceptaren la proposta d'Eberlein, cosa que prova llur respecte pel partit alemany, i durant les primeres quaranta-vuit hores la conferència continuà com a conferència preliminar. Però els delegats no s'havien quedat satisfets. Sentien que la decisió era errònica, i al vespre del segon dia Gruber, el delegat de Viena, netejà l'ambient; “Era un agitador de masses, ple de talent. Encara més electrificat pels fets d'abans de la seua eixida de Viena davant de la lluita mortal dels pocs quadres comunistes austríacs contra els socialtraïdors, el clericalisme, la burgesia i el militarisme, Gruber i el seu col·lega lluitaren durant disset dies contra milers de perills per arribar a Moscou, en locomotores i tènders, en vagons de càrrega i de bestiar, havien trampejat i amb tota mena de subterfugis aconseguiren passar per les línies de front de Petlioura i per les partides poloneses. Es veieren finalment al Moscou vermell. Gruber amb prou feines tingué temps d'un bany abans de còrrer al Kremlin per aviat trobar-se amb els seus camarades, per ajudar a aixecar l'estandard d'una nova internacional, la Tercera, autènticament revolucionària. En mig dels delegats els hi parla, els descriu en paraules ardents la lluita, l'entusiame, la devoció dels camarades austríacs. Quin magnífic discurs! És impossible descriure'l. Mogut com pocs, semblava que llençava ones magnètiques amb les que comunicava als oïdors el seu entusiasme sense límits, la seua audàcia, la seua fe en el nostre moviment. Vaig tindre moltes oportunitats després a Moscou per sentir Steingart,  però mai vaig sentir res de comparable a aquest primer discurs». \nEl discurs fou seguit per la proposició formal de fundar la nova internacional. Amb les cinc abstencions alemanyes, el congrés decidí unànimament fundar-la d'una vegada. Gairebé Lenin havia vist traït el seu millor judici per una posició feble i vacil·lant.\nEL SEGON MANIFEST COMUNISTA\nEl congrés emeté un manifest signat per Rakovskij,  Lenin, Zinov'ev, Trockij i Fritz Platten.\n...L'estat nacional, que donà un impuls tan fort al desenvolupament capitalista, ha esdevingut massa estret pel desenvolupament continuat de les forces productives...\n"L'única forma d'assegurar la possibilitat de la lliure existència de les petites nacions és una revolució proletària que allibere totes les forces productives de tots els països de les fortes cadenes dels estats-nació, unesca totes les nacions en una cooperació econòmica estreta basada en un pla social i econòmic conjunt, i que garantesca a la nació més petita i més feble la possibilitat de desenvolupar la seua cultura nacional independentment i lliurement sense detriment de l'economia unida i centralitzada d'Europa i de tot el món...\n"La darrera guerra, que certament ha estat una guerra provocada per la cerca de colònies, també fou una guerra realitzada amb l'ajut de les poblacions de les colònies a una escala mai coneguda abans. Indis, negres, àrabs, malgatxes, tots lluitaren en el contingent europeu—i per a què? Pel seu dret a romandre en el futur com a esclaus d'Anglaterra i de França...\n"L'alliberament de les colònies tan sols serà factible conjuntament amb l'alliberament de les classes treballadores de les metròpolis. No serà fins que els obrers d'Anglaterra i de França hagen derrocat Lloyd George i Clemenceau que els obrers i camperols, no tan sols d'Annam, Alger i Bengala, sinó també de Pèrsia i Armènia, tindran una oportunitat per una existència independent. En les colònies més desenvolupades la lluita té lloc no simplement sota la consigna de l'alliberament nacional sinó amb un caràcter social que s'expressa de forma ben oberta. Si l'Europa capitalista força l'entrada de les zones més endarrerides del món en la roda del capital, l'Europa socialista arribarà en l'ajut de les colònies alliberades amb la seua tècnica, les seues organitzacions, i la seua influència espiritual, per facilitar la transició a un sistema socialista metòdicament organitzat...\n"La crida del món burgès contra la guerra civil i el terror vermell és la hipocresia més abominable mai registrada en la història de la lluita política...\n"Les classes treballadores es veuen forçades a la guerra civil per llur enemic mortal. Les classes treballadores han de tornar cop per cop, si no és que volen manifestar la seua manca de fe en elles mateixes i en llur futur, que és també el futur de tota la humanitat. Els partits comunistes mai no proven de cridar a la guerra civil per mitjans artificials, sinó que es dediquen, en la mesura que siga possible, d'escurçar la seua duració, i, si esdevé una necessitat imperativa, malden per reduir el nombre de víctimes i, per damunt de tot, per assegurar la victòria del proletariat...\n"Plenament conscients del caràcter històric i universal de llur implicació, els obrers il·lustrats, com a primera passa en l'organització del moviment socialista, criden a la unió internacional.\n"En repudiar les mentides i les vacil·lacions, i la superficialitat dels partits socialistes, nosaltres—els comunistes units de la Tercera Internacional—ens sentim els successors directes d'una llarga sèrie de generacions, campions heroics i màrtirs, des de Baboeuf fins a Karl Liebknecht i Rosa Luxemburg.\n"Tot i que la Primera Internacional va preveure el desenvolupament posterior i marcà una fita, i tot i que la Segona Internacional reclutà i organitzà milions de proletaris, és la Tercera Internacional la que defensa l'acció oberta de les masses per les operacions revolucionàries.\n"La crítica socialista ha impactat profundament l'ordre mundial burgès. És el deure del Partit Comunista Internacional de derrocar aquell ordre, i d'establir en el seu lloc el sistema de l'ordre socialista.\n"Cridem als treballadors i treballadores de tots els països a unir-se sota la bandera comunista, i sota la qual ja hem guanyat les primeres grans victòries.\n"Proletaris de tots els països! Uniu-vos en la lluita contra la barbàries imperialista, contra la monarquia, contra les classes privilegiades, contra l'estat burgès i la propietat burgesa, contra totes les menes i formes d'opressió social i nacional.\n"Uniu-vos, proletaris de tots els països—aplegueu-vos sota la bandera dels consells obrers, i lluiteu en el combat revolucionari pel poder i la dictadura del proletariat!”\nCom ha d'ésser tota proclama inicial d'una organització política marxista, el manifest és ara, després de gairebé vint anys, molt més valuós que quan fou escrit. L'anàlisi del capitalista ha resultat correcte una vegada i una altra d'ença del 1919. Milions de tot el món estan més preparats per la crida avui, i ho seran més encara demà, que no pas el 1919. I repetir aquelles paraules avui dia és trotskisme. Els homes són empresonats, torturats i afusellats a Rússia per fer-ho, i fora de Rússia injuriats sense treva pels agents de la Tercera Internacional. Ja que aquest manifest, i tot el que significa, ha estat substituït pels terceristes, com a corcat i passat per una grapat de pegats polítics improvisats que podem trobar en les notes a peu de pàgina de qualsevol manual escolar liberal. Una França forta, lliure i feliç; la joiosa Anglaterra; el Front Popular, amb individus progressistes i persones de recte pensament; i, malgrat la ferum del cadàver d'Abissína, la Societat de Nacions i la Seguretat Col·lectiva. Prefereixen no publicar ara els antics documents de la Internacional i durant anys els han suprimit, per molts anys, cal assenyalar, i no simplement des del 1935.\nPerò els homes que l'escrigueren i els homes que votaren aquest manifest eren clars, i alguns d'elles que són a l'exili en l'actualitat encara lluiten pels principis que sosté. A la primera conferència, Trockij, en descriure l'Exèrcit Vermell, que havia organitzat i que lluitava al llarg de milers de milles de front, digué als delegats: “I us puc assegurar que els obrers comunistes que formen l'autèntica base de l'exèrcit es comporten no com l'exèrcit de defensa de la República Socialista Soviètica, sinó com l'Exèrcit Vermell de la Tercera Internacional...\n"I si actualment no pensem ni tan sols en envair la Prússia oriental—tot al contrari agraïriem molt si els senyors Ebert i Scheidemann ens deixassen en pau—és del tot cert que quan arribe el moment que els nostres germans de Ponent ens demanen ajut, els hi respondre: Som aquí, durant aquest període hem après a fer ús de les armes, estem preparats per lluitar i per morir per la causa de la revolució mundial!”. I no tan sols els dirigents sinó el poble de Rússia era animat pel mateix esperit.\nPer tot Moscou hi corria un foc d'entusiasme. D'ençà de l'octubre la idea de la Tercera Internacional havia agafat. Oradors de diversos països, ex-presoners de guerra, parlaven en reunions multitudinàries a Moscou sobre la Tercera Internacional. Els obrers revolucionaris empraren aquest nom per clubs i organitzacions. Els dirigents i el proletariat estaven convençuts que la Unió Soviètica era tan sols el començament d'allò que la Tercera Internacional i el proletariat internacional completarien; i encara més, que l'existència de Rúsia com a estat obrer depenia del proletariat internacional dirigit per la Tercera Internacional.\nA mesura que les notícies de la nova internacional arribaven a Europa es va fer clar com l'havia encertada Lenin en oposar-se a la idea de Rosa Luxemburg d'esperar. Milions hi respongueren a la crida, i molts dels dirigents de la Segona Internacional, que s'havien esforçat en evitar el contacte amb la Tercera, hagueren durant un temps d'abjurar d'una associació amb la Segona. La conferència de Ginebra del segona-internacionalistes, ajornada prèviament del gener fins al juliol, fou un complet fracàs. Dels grans països d'Europa únicament hi havia representants alemanys i britànics, i a més de llurs reivindicacions i pressions, i de les resolucions sobre la pau internacional i l'autodeterminació de les nacions, hi afegiren violentes denúncies dels bolxevics com a violadors de llur preciosa democràcia. D'ara en endavant aquest seria llur consigna. Com s'han aferrat a ella. No és del tot deshonesta, ni retòrica, ni una postura, ni ignorància, per bé que aquests són elements sòlids d'ella. La base de tot plegat en preservar-se, i quan és això del que es tracta, els homes no raonen. La democràcia parlamentària burgesa fou la forma d'organització política on nasqueren els socialdemòcrates i on floriren. No podem trobar cap lloc ni el feixisme ni el comunisme. Són per tant demòcrates i romandran demòcrates, encara que el món s'enfonse al voltant d'ells.\n Rosa Luxemburg recentment ha caigut en desgràcia davant d'Stalin i els estalinistes. Això parla en favor d'ella. Ens cal un estudi de la seua vida i obra a Anglaterra.\n Això ho admet fins i tot G. P. Gooch, un historiador liberal, i els historiadors liberals com a norma general únicament parlen bé de les revolucions que tenen succés i que duren com a mínim 150 anys. Veieu el seu capítol sobre la revolució en el llibre, Germany. Veieu també de F. Lee Benn's Europe since 1914, 1930, p. 308: "Si haguessen tingut dirigents determinats amb objectius clarament definits, haurien pres la ciutat; però no en tenien”.\n La revolució austríaca del 1918, d'Otto Bauer. Veieu The Communist International, n. 16.\n Bolxevisme o socialdemocràcia? d'Otto Bauer. Veieu The Communist International, n. 16.\n El problema austríac del 1918, d'Otto Bauer. Veieu The Communist International, n. 16. Totes les altres citacions són de la mateixa font.\n Louis Fischer, The Soviets in World Affairs, 1930. Vol. I, Cap. IV.\n Per raons òbvies els revolucionaris tenen diferents noms.\n B. Rheinstein, Sur la voie du Ler Congres de L'I.C. Dix Annees de lutte pour la Revolulion Mondiale, Bureaux d'Editions, Paris, 1929.\n Dels quatre russos, Lenin és mort, Zinov'ev assassinat per Stalin, Trockij dut a l'exili per Stalin. Rakovskij, després d'anys d'exili, s'ha “reformat”, i després del judici de Zinov'ev i Kamenev, escrigué (o signà) una denúncia del trotskisme, on diu que Trockij és un feixista, tipus obscur, etc.


Transparència imparteix nous tallers a Policia Nacional i Guàrdia Civil sobre el portal GVA Oberta com a instrument en la investigació i lluita contra el frau i la corrupció\nLa Conselleria de Transparència, Responsabilitat Social, Participació i Cooperació ha organitzat, en col·laboració amb la Delegació del Govern i els cossos i forces de seguretat de l'Estat, tres tallers pràctics sobre el portal de transparència GVA Oberta, com un instrument que s'ha d'incorporar en la investigació i lluita contra el frau i la corrupció. Aquests tres tallers s'imparteixen a les ciutats de València, Castelló i Alacant.\nEl conseller de Transparència, Manuel Alcaraz, ha inaugurat el segon curs de formació en transparència dirigit a aquest col·lectiu al Centre de Formació del SERVEF a Alacant.\nAlcaraz ha afirmat que l'objectiu d'aquestes jornades de formació "és aconseguir que policies i guàrdies civils es familiaritzen amb els instruments de coneixement de la realitat que proporciona el portal de transparència de la Generalitat i coneguen alguns recursos bàsics sobre legislació valenciana en la matèria".\nPer a Alcaraz, "el maneig del portal GVA Oberta aporta noves estratègies que poden ser de gran utilitat en el seu treball, així com en tasques concretes de prevenció o persecució de casos de corrupció".\nAquests cursos específics se sumen a les jornades que s'organitzen des de la Conselleria dirigides al món empresarial, mitjans de comunicació o per a professors i estudiants universitaris, "la qual cosa ens permet anar generalitzant una cultura de transparència en sectors professionals clau que poden disposar d'una sèrie d'instruments suficientment desenvolupats per a previndre les males pràctiques i la corrupció en la nostra comunitat", ha explicat el conseller.\nJornades a València, Alacant i Castelló\nMitjançant aquestes jornades es pretén difondre la cultura de la transparència a la Comunitat Valenciana, després de l'èxit de participació en la primera edició, a través d'activitats formatives dirigides a distints sectors socials i professionals, i que tenen utilitat en el desenvolupament de la seua professió.\nL'objectiu és mostrar les potencialitats de les eines creades per part de la Generalitat Valenciana i, en especial, del portal de transparència GVA Oberta com a instrument útil per al seu treball d'investigació en els casos de presumptes irregularitats i corrupció en l'administració de la Generalitat.\nDurant aquesta acció formativa, els assistents han aprés a navegar pel portal i a consultar aquella informació pública objecte de publicitat activa que puga ser del seu interés, com per exemple la relativa als alts càrrecs de la Generalitat quant a les seues agendes, viatges, obsequis i informació sobre contractes públics o de caixa fixa.\nA més, s'han mostrat les diferents vies per a poder fer una petició d'informació pública de manera ràpida i senzilla, així com les garanties que estableix la normativa vigent per a aquest procediment que permet accedir a la informació pública existent sense necessitat de ser interessat en el procediment ni de motivar la sol·licitud, únicament amb els límits establits en la llei.\nLa formació ha sigut impartida per la directora general de Transparència i Participació, Aitana Mas, i per personal del servei de transparència de l'activitat pública de la Conselleria.\nTransparencia imparte nuevos talleres a Policía Nacional y Guardia Civil (...)\nTransparencia imparte nuevos talleres a Policía Nacional y Guardia Civil sobre el portal GVAOberta como instrumento en la investigación y lucha contra el fraude y la corrupción


Centres Amunt - "Un cor per a persones amb afàsia"\n"Un cor per a persones amb afàsia"\nEl nostre equip del centre Avi Amunt del camp de la Neuropsicologia i la Neurorehabilitación, va acudir ahir al seminari organitzat en IPSI per Sonia Moreno, (experta en veu sistèmica i constel·lacions musicals), en col·laboració amb l'Hospital de Sant Pau.\nL'objectiu era compartir el projecte on s'uneixen “Afàsia” i “Cant en Grup”. Entenent l'afàsia com el mecanisme de desconnexió entre la boca i la ment. Així com una pèrdua d'habilitats apreses (ex. deixar de conduir). Tot va néixer de l'estudi realitzat per Harvey Alter (president i fundador del International Aphasia Movement I.I.O.O). Va comprovar com als dos anys de patir una AVC i tenir afàsia, amb l'ajuda de les sessions de musicoteràpia, va aconseguir en un inici no poder parlar però si poder cantar -. Finalment repercutint directament de forma positiva en la seva producció verbal.\nEn definitiva, que el cervell fes ús de la part dreta per cantar, ja que en l'hemisferi esquerre roman el dany cerebral i és en aquest on es “guarda” el llenguatge. L'efecte positiu de la música en persones que han patit un ictus, es relaciona amb l'ajuda directa no solament en la parla, sinó també en el seu nivell de socialització. L'objectiu del Cor per a persones amb afàsia? compartir, socialitzar, divertir-se, cantar… i com no, parlar.\nPatrícia Lucas, psicòloga Neurorehabilitadora


Els transportistes denuncien fins a nou anys de salaris congelats\nEls transportistes denuncien fins a nou anys de salaris congelats davant el Saló de la Logística\nEls treballadors del sector de Barcelona, Girona i Lleida tenen els convenis vençuts i les negociacions entre sindicats i patronals no avancen\nBarcelona - Dimecres, 26/06/2019 - 16:52\nDiverses desenes de professionals del sector del transport de mercaderies per carretera i de logística de les províncies de Barcelona, Girona i Lleida s’han manifestat el matí d’aquest dimecres a la plaça d’Espanya de la capital catalana, on aquests dies s’està celebrant el Saló Internacional de la Logística (SIL). Els treballadors denuncien fins a nou anys de salaris congelats, a causa que a tres de les quatre províncies catalanes els transportistes operen amb convenis vençuts i en situació de pròrroga. A Barcelona hi ha, segons càlculs sindicals, unes 15.000 persones afectades.\n"A Barcelona els treballadors han perdut de mitjana el 8,5% de poder adquisitiu", denuncia el coordinador del sector de la carretera de CCOO de Catalunya, Juan Linero. A la província de Barcelona el conveni col·lectiu del sector porta vençut des del 2010; a Girona, des del 2011, i a Lleida, des del 2017. Això provoca que, a excepció de Tarragona, on es troba dins dels terminis contemplats, la resta de treballadors del sector estiguin regits per salaris que no s’actualitzen.\nAquests convenis regeixen personal d’oficines, agències de transport i empleats de la logística, de magatzems com el d’Amazon al Prat. Qui no està regit per aquests convenis són al voltant del 50% dels conductors de vehicles de transport de mercaderies, ja que en aquest sector abunda la figura del treballador autònom dependent o TRADE.\n"Les nostres línies vermelles són no allargar la disponibilitat de jornada de dilluns a diumenge, com pretenen les patronals del sector, aconseguir uns increments conformes amb el que es va pactar a escala estatal [cosa que contempla entre el 2% i el 3%] i una compensació suficient pels anys que fa que estan amb els sous congelats", explica el secretari de la regió metropolitana de serveis d’UGT, Luís Cabrera. Unes línies vermelles que, segons coincideixen els sindicats majoritaris, encara no ha posat a sobre de la mesa de negociació la patronal i que són les responsables del bloqueig de les negociacions.\nEl pròxim 4 de juliol està prevista una nova reunió de negociació per al conveni de la província de Barcelona i els sindicats amenacen que, de no aconseguir-se un acord o s’avançarà de manera significativa en les condicions o s’intensificaran les mobilitzacions. Amb la possibilitat de vaga general al sector a partir del setembre.\nEl Govern aprova la derogació de l'acomiadament per acumulació de baixes mèdiques justificades


lifeistooshorttorideshitbikes Archives - Pàgina 3 de 6 - Garraf en BTTGarraf en BTT\nAvui havíem quedat amb uns amics per esquiar, havíem quedat d’hora, per tan he pensat en una sortida d’hora i una tornada d’hora. M’he llevat a les 7, encara era fosc, a les 7:30 estàvem al carrer la Greta i jo, ja hi havia un pel de llum, cap problema. En encarat el carrer de casa, tot sec i fred, aquesta nit ha fet més fred que ahir. Hem arribat a la pista de trineus que puja a la base del telecadira, la neu esta molt desfeta, però la que estava trepitjada d’ahir estava dura, estava glaçada, però no relliscava. He pujat bé, un cop al pla del telecadira, he seguir les traçades de la retrac que va passar ahir a la tarda, estaven glaçades, però no s’enfonsaven les rodes. La pujada a la caseta de l’escola d’esquí la he hagut de fer de costat, ja que anant recte, els tacs de la roda de darrera entren a les marques que fa la retrac i rellisca la roda amb el gel, però en canvi, si puges de costat, es com si els tacs de la roda agafessin les marques com si fos una segueix llegint [...]\nHem sortit la Greta i jo, hem encarat el carrer de casa, tot moll i amb fang per anar a buscar la base de l’estació. No m’he vist amb cor de pujar per la pista de trineus fins a la base del telecadira, bàsicament, la neu es desfeia a mida que la roda de davant la trepitjava, mal auguri. He pujat pel lateral de la xarxa de protecció que ja no tenia neu, es veia un corriol estret que pujava segueix llegint [...]\nHem encarat el carrer de casa, net de neu, res de res, el carrer de sobre de casa que et dur a la base de l’estació tenia un pel de neu, però poca. Just arribar al final del carrer, un munt de fang, res de gel i la pujada al pla del telecadira per la pista de trineus, era una barreja de neu, aigua i un pel de gel. Tan bon punt he arribat a la base del telecadira, on la retrac havia trepitjat la neu, la sensació ha canviat a millor, es podia pedalar bé. Hem encarat la pista verda de sempre, la Château d’Eau, hem anat pujant seguint la segueix llegint [...]\nAllà on la retrac havia passat, les rodes segueix llegint [...]\nAvui el títol del track ha de ser “retrac”\nAquest matí m’he llevat a les 7, encara porto malament el canvi d’hora, però m’he fet un te, he contestat un parell de emails i a les 7:45 aproximadament sortíem de casa la Greta i jo. Feia fred, nevava, si més no, en català es diu que “barrufava”, es a dir, petites volves de neu. Hem encarat el carrer de casa, fred, estaven tots els bassals d’aigua glaçats. El carrer de dalt de casa, fred, però bé, i hem encarat la base del telecadira, com fem a diari. Avui el dia, o si més no la sortida, crec que s’ha de titular “retrac”.\nHem encarat la pista de trineus, hi havia neu verge, però un pel glaçada, per tan, hem pujat amb esforços, però sense posar peu. Tan bon punt hem arribat al telecadira, on la neu havia estat trepitjada, hem anat molt millor. Hem encarat la pujada cap a la caseta de l’escola d’esquí, perfecte. No he tingut els problemes d’ahir, he pujat bé. Hem seguit la Greta i jo per la Château d’Eau, la verda de rigor amunt amb neu trepitjada, segueix llegint [...]\nGarraf en BTT > lifeistooshorttorideshitbikes > Pàgina 3\n26 Agost 2019, 5:14 AM


La situació actual dels ponts de Praga fa pensar en la importància de la connexió i la creació de connexions, a diversos nivells.\nEls ponts com un passatge poètic entre dos móns, com un canvi, avenç o superació d'obstacles sempre han fascinat moltes persones, tant en l'abstracte i l'espiritual com en el real i el material. La varietat dels ponts de Praga comprèn, entre altres, des del pont del Tren i el de Svatopluk Čech amb els seus àngels genials, fins al pont de Carles buit a primera hora del dia. Ara sembla que algú ha ignorat de forma sistemàtica la cura d'aquest patrimoni monumental i els ponts es van col·lapsant lentament, desfent i trencant. Després de la caiguda inesperada de la passarel·la de Troia s'ha detectat que els ponts de Libeň o de Palacký presenten el mateix risc d'ensorrar-se. El Partit Pirata va reaccionar de forma divertida organitzant un rickshaw conduït tot un dia de forma voluntària per un dels seus parlamentaris, perquè es va prohibir el pas a vehicles de motor. Però bé, un dia de broma no pot treure gravetat a la situació.\nLa imatge dels ponts de Praga col·lapsant es podria comparar amb moltes coses, per exemple la situació política a Txèquia. Molts anys de bones relacions amb el món occidental col·lapsen entre paraules dures i vulgars de líders polítics que decideixen per nosaltres amb qui ens associarem i quines opinions compartirem. Aquests excessos no passen de sobte i perquè sí, sinó que són el resultat de molts anys de falta de cura, en aquest cas espiritual.\nVivim un temps frenètic, vers la digitalització i la possibilitat omnipresent de mirar en aquest cervell virtual gegant que és Internet. Per això oblidem, no ens esforcem en recordar, no pensem les coses fins al final, no fem associacions perquè no tenim què associar. Ens fiem dels ponts que ens crea al pensament algú altre. L'interrogant que penja sobra aquesta crisi del pensament com una espasa de Dàmocles significa la qüestió de en qui confiar de veritat, i quines notícies prendre's seriosament, en aquesta era postmoderna del “fake news”.\nPotser és aquest clima d'hivern i la melangia que l'acompanya, o potser som a les portes de l'apocalipsi. Sigui com sigui, sembla que l'alienació de l'individu en la societat ens porta a un punt culminant, en el qual ja no hi ha voluntat de crear ponts socials. Hegel ens ho va dir el segle XIX i es pot veure avui.\nEs delimita una conclusió moral, la idea que cal que tinguem cura de tot allò que tenim de valuós de forma continuada, mentre hi ha res que cuidar. Si passeu pel pont de Libeň piqueu fusta per més segurat i creueu els dits perquè no se'ns ensorri. Si al final cau, sempre podrem contemplar més


Catalunya se suma a la xarxa Women in Tech | Fulls d'Enginyeria\nPer Redacció, 20 juny, 2022\nVisibilitzar dones del sector tecnològic, promoure la seva presencia al sector, apoderar-les i dotar-les de lideratge són alguns dels objectius del capítol català de Women in Tech, la xarxa global que treballa per eliminar la bretxa de gènere al sector tecnològic. Catalunya hi és present des d’avui gràcies a l’aliança del Departament de Vicepresidència i de Polítiques Digitals i Territori i l’associació Tech Barcelona.\nLa directora general de Societat Digital, Joana Barbany, que farà d’abaixadora de la iniciativa global ha Catalunya, aquesta és una oportunitat per “internacionalitzar” les dones del sector tecnològic que treballen des de Catalunya i alhora, situar el país com a “terra d’oportunitats, de talents i d’start-ups”. Per Barbany, aquest impuls ha de servir també, per donar a conèixer fora de les fronteres catalanes les polítiques i actuacions que es fan a Catalunya com és el Pla DonaTIC.\nTech Barcelona se suma a la iniciatva per afegir una “pressió extra” i assegurar-se el treball per un “ecosistema més paritari”. Així ho veu la directora de desenvolupament corporatiu de l’associació, Mar Galtés, que recalca que l’ideal seria que la xarxa fos un ‘People in Tech’ però lamenta que “encara no som aquí”.\nEl pla d’acció del capítol català per aquest any inclou la promoció d’esdeveniments, activitats d’emprenedoria i networking i programes de mentoratge i formació sota el segell ‘Women in Tech Barcelona’. L’impacte que se n’espera és un augment del nombre de noies interessades per la tecnologia i les vocacions STEM, del nombre de dones participant com a ponents en congressos i esdeveniments internacionals de tecnologia, i del nombre de dones en llocs directius i de lideratge de l’ecosistema digital i tecnològic.\nL’exemple de CodeWomen\nL’acte de presentació del capítol català de Women In Tech, que ha comptat amb la presència, entre altres, de la presidenta de l’Associació d’Enginyers Industrials de Catalunya, Maria Salamero, també ha servit per explicar el projecte CodeWomen de MigraCode, una entitat que ofereix formació en desenvolupament web a persones migrades. Amb un programa dedicat exclusivament a les dones, “per les dones i per a les dones” tal com expliquen les seves impulsores, han aconseguit crear una nova comunitat de dones i apoderar-les per poder trobar feina en el sector tecnològic. Així ho ha explicat, Marta Hormaechea, que ha destacat que es proposen “crear connexions” entre professionals en un “espai segur”, on “fan comunitat” i treballen el “networking”. En prop de dos anys de vida, CodeWomen ja uneix més de 45 voluntàries regulars i 200 participants.


Correspon a una torre de vigilància d'època musulmana, encara que alguns l'atribuïxen al període romà. Se situa en la cima d'un tossal de pronunciat pendent pertanyent a la Pedrissa, sobre el llit del riu Millars i està visualment comunicada amb el Castell. La torre és cilíndrica i presenta una alçària d'aproximadament 5 metres, formada per blocs de pedra amb argamassa. Esta torre va tindre la funció de sentinella i custòdia del camí de ferradura, presumible via romana, que discorria als seus peus, a través de les muntanyes de la Pedrissa\nVisitar Onda és compaginar la sensació de voràgine d'una ciutat industrial amb l'assossec que ens dóna una vila carregada d'història. És acostar-se a una de les majors zones de producció i comercialització de ceràmica del món i que presenta, com a denominació d'origen, una llarga tradició en este quefer des de fa segles. El circuit cultural d'Onda presenta tres punts de màxim interés: el Museu de Ciències Naturals, el Castell d'Onda (una de les millors fortaleses de les nostres terra, on s'exhibix un magnífic conjunt d'algepseries musulmanes, així com el Museu d'Història Local), i el Museu del Taulellet Manolo Safont, institució que és el comú denominador de la tradició del taulellet de tota la zona.


Eugeni d'Ors - La dona de l'òmnibus | Papers Vells\n30 maig La dona de l’òmnibus\nPosted at 22:07h in 1909, Eugeni d'Ors, La Veu de Catalunya\tby\tEugeni d'Ors\nLa dona de l’òmnibus\nPublicat a La Veu de Catalunya el 23 de novembre de 1909.\n¿Ho haveu remarcat?…. En els òmnibus frèvols y trontollejadors de la pintoresca Companyía que s’anomena «La Catalana», hi va sempre, dreta a una de les plataformes, un cistell als peus, una agulla de falsa pedrería resplandenta al pentinat gegantí, el senyent copiós apoyat a la berana del cotxe, una dòna, grassa, frescassa, fardassa, que dona conversa als empleats…\nJo sostinch que aquesta dòna és sempre la mateixa. Jo sostinch que és una dòna-símbol.\nLes lletres del òmnibus diuen: «La Catalana»… ―Un pensa: «Barcelona»…― No és tant com això: però és «una» Catalunya, és «una» Barcelona, aquesta Dòna Única, que no cessa d’anar, impertorbable, triomfalment dreta a la plataforma del rippert. És «una» Catalunya, «una» Barcelona, ―¡les nostres Enemigues!\nÉs ella, l’«aixerida», la «que no té llana al clatell», la que «no’s posa cap pedra al fetge!… ―És ella la democràtica, la que no està pel «senyoriu», la del «parlar gras», la «molt de la broma», la qui les «canta clares!»… És ella la que ha donat tò y fisonomía al modern català de carrer; la qui ha establert la norma de les nostres costums; y ens vol tenir esclaus d’aquell tò y d’aquesta norma y fà crudel burla y inutilisa prompte les nostres temptatives de reforma o d’apartament. És ella la hostil a la cultura, l’avara, la qui s’avé a que «el negre la destorbi de llegir», ab tal que «les qüentes» síen clares… És ella la que decideix encara les nostres derrotes o’ls nostres èxits, desde’l d’una obra teatral fins al d’unes eleccions. És ella la que ha entorpit el nostre pàs, y ha oposat a la nostra civilitat el seu «tant-se-m’en-dona»; la que ha escarnit tot l’esforç nostre; la que’ns ha cridat «mosquits!» a qualsevol temptativa de delicadesa en el vestit o habituts, y a qualsevol temptativa d’ideal ens ha perseguit ab els mals mots de son argot de s s s xiulantes y arrossegantes: ―«Catalaniztas!»… «Mudarniztas!»… «Zebas!»… ―És ella la Gran Nosa, la Gran Resistencia, la fossa comuna dels nostres benvolers…\nCal acabar ab ella. Cal assessinarla.\nCal, sobre tot, que cadascú de nosaltres la mati als dintres d’ell mateix ―perque també als nostres dintres de catalans, de barcelonins, viu la dòna única, la grossa, la frescassa, la fardassa, dels ripperts frèvols y trontolladors.\n*Signat com Xenius.


La Generalitat no preveu apujar impostos perquè la pressió fiscal ja és "molt alta" - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nLa Generalitat no preveu apujar impostos perquè la pressió fiscal ja és "molt alta"\nLa CUP insistirà a apujar tirbuts per tal de millorar\n"la redistribució de la riquesa"\nefe | barcelona 05.10.2016 | 00:00\nEl Govern no es planteja una pujada d'impostos en els pressupostos per al 2017, perquè considera que a Catalunya ja hi ha una pressió fiscal "molt alta" que no deixa marge per a nous increments.\nDesprés de la reunió d'ahir del Govern, la consellera de la Presidència, Neus Munté, va llançar un missatge velat a la CUP, que ja va tombar el projecte pressupostari per al 2016 després d'exigir una pujada dels impostos per a les rendes més altes.\n"A Catalunya existeix un nivell de pressió fiscal que considerem molt alt, excessiu especialment en determinats grups", va dir Munté, que va puntualitzar que l'"objectiu" del Govern seria rebaixar la pressió fiscal "a les rendes més baixes", si bé "les circumstàncies no ho posen fàcil".\nTambé ahir, l'expresident de la Generalitat Artur Mas ha marcat un límit negociador amb la CUP en rebutjar completament que els pressupostos per al 2017 prevegin una pujada d'impostos: "no podem convertir Catalunya en un país d'hiperpressió fiscal", va afirmar. Munté ha explicat que el projecte pressupostari en el qual està treballant la conselleria d'Economia que dirigeix el vicepresident del Govern, Oriol Junqueras, és "molt semblant" al del 2016, que "ja era un bon projecte". Ara, el Govern està "centrat a poder disposar d'uns pressupostos marcadament socials i que permetin la culminació" del procés sobiranista. No es planteja, per tant, "cap modificació de l'impost de successions", com reclamen veus de l'esquerra per augmentar la recaptació de la Generalitat.\nDe fet, ahir mateix el diputat de la CUP Benet Salelles va afirmar que la seva formació mantindrà la seva proposta que en els Pressupostos es busqui "que paguin més els que més tenen". Segons Salellas, la CUP negociarà les propostes de resolució del debat de política general i Pressupostos "amb un enfocament d'excepcionalitat" ja que entén que el procés cap a la independència comporta també uns "eixos de ruptura" que, per a la seva formació, són prioritaris. La formació anticapitalista reclama en les seves propostes que el Govern tracti de "revertir" les "retallades" en serveis públics realitzats en anys precedents, i que a més hi hagi una aposta per "la redistribució de la riquesa".


La societat Agudo-Capella porta al Molins de Rei CF a places de promoció | Viu Molins de Rei\nLa societat Agudo-Capella porta al Molins de Rei CF a places de promoció\nAdrià Casaín • 04/03/2012\nUna primera part molt intensa on Carles Capella i Àlex Agudo van tirar de l’equip va servir per guanyar a la Pobla de Claramunt i seguir somiant amb la promoció.\nEl Molins de Rei CF ja és a zona de promoció // Adrià Casaín\nNo era un partit fàcil, tot i que el rival es trobés en una posició baixa a la taula. Les absències de Gandu, Gossa i Rebollo podien ser importants, però el Molins va saber sobreposar-se a tot això i fer-se amb els tres punts vitals.\nAl minut 3 de partit, Àlex Agudo va fer el primer després d’una bona centrada de Jordi Prats. Però la reacció de la Pobla va ser immediata i després d’un xut de falta al pal, un davanter visitant va aprofitar el rebuig per fer l’empat. Al minut 10, Carles Capella va decidir disfressar-se de Ronaldinho en aquell Barça-Werder Bremen de Champions on va xutar la falta per sota la tanca defensiva per fer arribar el 2-1 en un gol espectacular.\nPartit amb ritme trepidant en el qual al minut 17 va arribar un dels millors gols de la temporada, una jugada de videoteca iniciada per Capella, on intervé Torelló i Capella de nou assisteix al “9” del Molins, Àlex Agudo, que després de deixar al porter a terra, fa el 3-1. Vint minuts bojos amb molts gols i molta intensitat, però el Molins va saber aguantar el marcador dominant el partit amb una línia defensiva molt avançada que ofegava la creació de joc de la Pobla.\nA la segona part, el ritme va disminuir i l’excessiva confiança dels molinencs va comportar el 3-2. Els últims vint minuts de partit es van fer llargs per l’afició i l’equip el qual a base de resistència i perseverança va mantenir el marcador a favor. Al minut 60 de partit, Joan Garcia va fer debutar al Juvenil de només 17 anys, Mario Ramos. És el segon juvenil que debuta aquesta temporada al primer equip molinenc, l’extrem Sergi Font va ser el primer. El matx va finalitzar amb el marcador ajustat de 3-2 que no va reflectir la superioritat molinenca però sí que va donar els tres punts merescuts.\nLa victòria deixa al Molins en un segon lloc que serveix per promocionar a Segona Territorial. La setmana vinent el Molins de Rei CF visita a la Penya Recreativa de Sant Feliu, tercer a la classificació i a només un punt dels molinencs; aquest partit serà clau per les aspiracions dels homes de Joan Garcia.\nMolins de Rei CF: Oriol Pros, Carlos Martínez, Joan Torelló, Oleguer Pujol, Andreu Margarit, Carles Capella, Àlex Agudo, Joel Olivier, Jordi Prats, Nelson Nicola i Guillem Verdeny.\nLa Pobla de Claramunt CF: Kevin Cosano, David Vizcaino, Sergi Soteras, Manuel Ortega, Marc Mañosas, Ton Mayor, Pau Salom, Quim Gasque, Samuel Perez, Albert Mañosas i Pol Vega.\nGols: Àlex Agudo (3′), Samuel Perez (6′), Carles Capella (10′), Àlex Agudo (16′) i Albert Mañosas (67′).\nEtiquetes:Àlex Agudo Carles Capella Joan Garcia Molins de Rei CF