El Temps Passa: El Temps Passa 10-22\nLa surf music va sorgir entorn de les platges, a la Califòrnia de finals dels anys cinquanta i tenia dos vessants destacades, una vocal i l'altra instrumental que també va arrelar a Anglaterra i per descomptat va tenir els seus seguidors a Espanya, encara que molts dels grups que es van dedicar a la música instrumental van incloure en ocasions influències del Sud espanyol en les seves cançons, unes vegades de "motu propio" i les més forçats per les seves cases de discos. Avui escoltarem en la primera part d'El Temps Passa... i la música queda, surf music a l'espanyola, amb regust a sud i tindrem a Pekenikes, Los 4 Jets, Relámpagos, Los Continentales, The Tomcats que van arribar al pais des de Anglaterra, Telstars i fins i tot a Los Sírex, pero també tindrem a Lou Bennett, Elia Fleta amb Tete Montoliu, Los Banzos, Lone Star, Los Mustang, José Guardiola, Los Tamara, Andy Williams i Los Módulos. Tots ells ens acompanyen avui en aquest viatge a l'ahir, als anys seixanta que t'arriba des de aquelles emissores per les que sortim a l’aire setmanalment o bé per internet si t’el descarregues del blog o el facebook de Montse. Sóm Quimet Curull i Mario Prades i us direm, com sempre que\nComencem aquest recorregut per la surf music a l'espanyola amb Los Pekenikes, possiblement i al costat de Los Relámpagos i Los Sonor, els millors grups instrumentals dels anys seixanta. Aquest tema, tot un clàssic de la copla amb lletra de Federico García Lorca i que va cantar l'Argentinita, es va incloure en un EP editat per Los Pekenikes l’any 1964 que va ser el seu primer èxit a nivell comercial, tot i que ja portaven publicats set EP's i en el qual també tenien cantant, encara que en aquest tema brilla per la seva absència. Es tractava de Juan Pardo i és un dels tres vinils que gravaria com a veu solista de Los Pekenikes. En el disc, editat per Hispavox, també es van incloure “Mírame” que es una versió del “Lesson in love” de Cliff Richard, junt a “Soldado de levita” també un clàsic, i “Vete ya” que creiem era una composició pròpia. La producció va estar a càrrec de Rafael Trabucchelli que era la primera vegada que treballava amb ells i d'alguna manera l'èxit de "Los cuatro muleros" va marcar a Los Pekenikes que tot i incorporar posteriorment a José Barranco com a cantant, ja que Juan Pardo es va anar a Los Brincos, finalment es van convertir en un grup instrumental. La veritat és que Hispavox mai va estar d'acord amb el fitxatge de Juan Pardo que va entrar substituint a Antonio Morales "Junior", no els agradava. En la gravació d'aquest disc Los Pekenikes eren Alfonso Sainz (saxo), Lucas Sainz (guitarra solista), Ignacio Martín Sequeros (baix), Pablo Argote (bateria), Tony Luz (guitarra rítmica) i Juan Pardo (cantant). També van incloure òrgan en dues de les cançons i encara que en algunes fonts es deia que el va tocar Alfonso Sainz, en realitat va ser un músic d'estudi. Los Pekenikes van ser un grup creat pels germans Lucas i Alfonso Sainz que va morir l’any 2014 als Estats Units, on residia. Malgrat convertir-se en una de les bandes instrumentals més importants dels 60 a Espanya, per les files de Los Pekenikes van passar cantants per un tub, des de Juan Pardo a José Barranco, sense oblidar Junior, Aute, Eddy Guzmán, Karina i molts altres. Un altre component históric de Los Pekenikes va se el guitarrista Tony Luz que va formar part dels Pekenikes de 1961 fins l’any 1971 i durant aquesta època també es va dedicar a la composició, seves són "El baúl de los recuerdos" de Karina i altres cançons que va gravar la cantant, entre elles "Un mundo nuevo", que va aconseguir un segon lloc al Festival de la Cançó d'Eurovisió l'any 1971. A mitjans dels 60 Los Pekenikes van incorporar metalls i nous músics i van arribar algunes de les cançons històriques del grup madrileny.\nLos Relámpagos – Dos cruces\nEl segon millor grup espanyol de música instrumental en els seixanta podem assegurar que van ser Los Relámpagos i en la seva discografia van realitzar un recorregut per la geografia espanyola, aclararem, que a la seva música se la va anomenar spanish sound, de fet recordareu les seves cançons “Nit de llampecs” i “La Santa espina” que eren dos sardanes, a més de “Alborada gallega”, amb clar aire gallec i unes quantes més. També Los Relámpagos van mirar al sud espanyol en el seu repertori. Val a dir que en els seus inicis ells van enfocar la seva música cap a la surf music arribada bàsicament d'Anglaterra i per descomptat els Estats Units, però el seu pas al segell Novola, una subdivisió de Zafiro per potenciar els grups nacionals va marcar una inflexió i van començar a decantar la seva música cap a les influències espanyoles. Aquesta cançó, un altre clàssic de la copla que havia portat a l'èxit Carmelo Larrea, es trobava en el seu primer EP per al segell Novola, publicat al 1965 i en el qual també trobàvem “Hay quien dice de Jaen” que Luisa Linares y Los Galindos havia portat al triomf en els 50, el pasdoble “Luna de España” del mestre Moraleda i “María Dolores”, una altra copla, en aquest cas dels anys 30. Van començar sent Dick y Los Relámpagos i van acompanyar a Mike Ríos en enregistraments i actuacions i també a altres, entre ells el Dúo Cramer i a Juan Pardo en el seu primer EP quan firmaba com Juan Pardo y su Conjunto i Los Relámpagos estaven liderats per José Luis Armenteros (guitarra) que posteriorment es va dedicar a la producció i composició després de deixar-los en 1968. Però per Los Relámpagos van passar a més a més, Pablo Herrero (òrgan) que era el veritable protagonista amb el seu instrument i també es va dedicar a la producció i composició per altres, Ricardo López Fuster (bateria), Juanjo Sánchez Campins (baix, i guitarra solista) i que va morir el 23 d'agost de 2008, Ignacio Sánchez Campins (guitarra rítmica i orgue), Juanjo Sánchez Campins Jr (guitarra rítmica) i Fernando Mariscal Jimeno (bateria).\nUn altre bona banda que va compaginar cançons instrumentals i altres cantades van ser Los Continentales, també de Madrid. Los Continentales van ser un grup destacable dins de la música instrumental de principis dels seixanta, es van formar al 1962 i van gravar el seu primer EP l’any 1964 i aquesta cançó que compartirem ara va ser escrita per Augusto Algueró, amb lletra, és clar, pero en versió instrumental també havia estat gravada per Los Estudiantes, ara bé, creiem que la versió de Los Continentales es genial i hem de destacar la feina de la guitarra d'Álvaro Yébenes que curiosament després es passaria al baix i s'incorporaria a Los Canarios. En aquest EP, també es van incloure “Hava Naguila” que era un clásic israelí, “El último tren del espacio” dels suecs The Spotnicks i que ja l’hem escoltat al programa la passada temporada i “El mar cruel” que era de Billy Kramer & The Dakotas. També integravan Los Continentales, a part de Álvaro Yébenes del que ja hem parlat, Ángel Arriba (guitarra), Juan Antonio González (baix) i Rafael Sánchez de Ocaña (bateria), però van patir canvis a partir de 1965 quan es van plantejar incloure cantant. Va marxar-se el bateria Rafael, al que es coneixia com Nique. Va entrar José Manuel Rodríguez al seu lloc i es va incorporar el cantant Blume que posteriorment tindria una discreta carrera en solitari. Per Los Continentales que van arribar a ser set, van passar altres músics com Gonzalo González, Boris que marxaria a la banda de Mike Kennedy, Quique Martínez, l'amic Tony Reinoso, Antonio Román Obrador, Enric Pérez, Lucas, Juan Mena i pensem que ens deixem algun. Álvaro Yebenes es marxaria a Los Canarios, però com a baixista. Los Continentales van participar en un quants concursos, cosa molt en voga en aquelles èpoques i també van participar en les famoses matinals del Price madrileny. Després de gravar dos EP i tres singles, i passar també pels segells Tempo i Sonoplay, Los Continentales es van separar definitivament l’any 1968.\nCom us deiem, molts grups de surf music i altres, bàsicament madrilenys, van versionar temes clàssics amb regust andalús passant-los al pop. Els 4 Jets van prendre aquest clàssic i el van reconvertir modernitzant-ho, el resultat és aquest que escoltem ara i que es va incloure en un EP al costat de “Luna” que estava escrita per ells, “Shake baby shake” de Champion Jack Dupree a ritme de rock and roll molt edulcorat i “La.Luz” que és una mena de bossa nova. Es va publicar l'any 1965 i va ser el seu tercer i últim EP. “María de la O”, tot un clàsic de la copla, va ser composada per Salvador Valverde i Rafael de León per a Maria Ojer Ferrer coneguda com Coque i també la va versionar Estrellita Castro, Pilar Arcos, Carmen Amaya, Cristina del Valle, Marifé de Triana, Carlos Cano, María Vidal, Niña Pastori, Diego el Cigala, Diana Navarro, Manuel Vallejo i molts altres. La veritat es que Los 4 Jets van gravar quatre discos, tot i que l'últim no va arribar a publicar-se mai. Ara farem una miqueta d’historia. Un dels primers conjunts que van sortir a Madrid va ser Los Mágicos l’any 1958, on hi trobavem als germans Santiago (guitarra rítmica) i José María González Picatoste (baix). Quan es van desfer se'ls uneix el guitarra Tony Reinoso que va formar part de Los Continentales i anys més tard es convertiria en líder de Los Solitarios i un músic filipí establert a Espanya des de petit anomenat Eddy Guzmán (bateria i cantant) que venía dels Pekenikes i allà es van crear Los 4 Jets. L'any 1963 Reinoso que ara viu a Santo Domingo, s'en va anar a Los Continentales i en el seu lloc entra Ricky Morales que posteriorment tocaria a Los Shakers, Los Brincos i Barrabás. De fet Los 4 Jets adolien de ser molt tècnic interpretant les seves cançons en directe, però freds i no comunicaven amb el públic, ells volien que els assistents als seus concerts es mantinguessin en silenci i quiets, gaudint de la música, però la joventut en aquells festivals, aquells matins del Prince de Madrid volia marxa, moure el esquelet, volia expressar les seves emocions i ànsies de rebeldia a través de la música. Los 4 Jets van tornar anys mes tard ja sols com Los Jets i les seves gravacions van ser reeditadas en CD per Ramalama Music. José María González i Eddy Guzmán ja van morir\nLos Telstars – Recuerdos de Andalucía\nLa veritat es que no tan sols a Madrid es feia el spanish sound. A El Temps Passa… i la música queda seguim amb el regust a Sud ara amb Los Telstars que van ser un grup mallorquí de música entre instrumental i cantada i eren Luis Cerón, Miguel Porta, Juan José Vázquez, Leonardo Martín i un altre que no recordem el nóm, però creiem que va ser Tony Lugones. Alguns d'ells venien d'un grup anomenat Los Voltors. Los Telstars van funcionar de l’any 1965 fins finals de la dècada. L’any 1966 Luis Cerón de qui Quimet sempre diu que deurien de ser parents ja que ell també es diu Cerón, en aquest cas de segon cognom i no es qué precisamente ni hagin masses que es diuen així, va marxar-se per anar a tocar a l'Orquesta de Silvana Velasco i allò va marcar el principi de la fi, si be van treballar ancara un temps i creiem que va entrar llavors Toni Tugones que després va esdevenir pilot comercial, si no ens falla la memoria, de Spanair. Los Telstars eren Luis Cerón, Miguel Porta, Juan José Vázquez i Leonardo Martín. El tema que escoltem avui a El Temps Passa... i la música queda, “Recuerdos de Andalucía” va ser un èxit del gran bolerista cuba Antonio Machín, és clar que en un principi es tractave d’un cha cha chá. La cançó és trovaba a un EP editat per Belter l’any 1967 i on també es van incloure “Guantanamera”, “Triana Morena” i “Incendio en Rio”. En aquest disc i de fet en tots els que van gravar, els Telstars eren cinc, però no sabem el nom del cinquè en joc. Los Telstars van gravar varis EP’s i tres singles. Per cert, hi havie un grup a Puerto Rico que també es dien Los Telstars, res a veure amb els nostres. Los Telstars també van participar en el Festival Internacional de la Canción de Mallorca, ells sent de les Illes no podien faltar.\nThe Tomcats – A tu vera\nAra us portem una peça molt curiosa ja que es tracta de spanish sound interpretat per un grup britànic que es van establir a Espanya durant els anys 1965 i 1966 i van gravar cançons cantant en un castellà que intenta imitar l'accent andalús molt sui gèneres i de difícil comprensió, clar que del que es tractava era de posar voluntat i els nois de The Tomcats, això de voluntat i bona intenció hi posava molta. La veritat és que aquesta cançó, al costat d'altres tres, també es va incloure en un Disc Sorpresa de Fundador. Inicialment aquest tema, escrita per Rafael de León i Juan Solano, havia estat un dels grans èxits de Lola Flores, la Faraona que la va gravar al 62 i la va cantar en el film "El balcón de la Luna", però The Tomcats la van publicar en un EP editat l’any 1966 pel segell Philips i que també va incloure “Macarenas”, “Que familia más original” i “Pena, penita, pena”, com podeu comprovar pràcticament totes elles mirant al Sud i a la copla. Va ser el seu segon disc al nostre país, on van gravar en total cinc discos, entre EP's i singles. El grup l’integraven Tom Newman i Tony Duhig (guitarra i cantants), Jon Field (teclat i cantant), Alan James (baix) i Chris Jackson (bateria). The Tomcats van intervenir en la pel·lícula "Operación secretaria", dirigida per Mariano Ozores i protagonitzada per Gracita Morales, Manolo Gómez Bur i José Luis López Vázquez, on interpreten dues cançons, encara que en el film les canten en anglès, la resta de la banda sonora és de Pedro Iturralde. Tornant a The Tomcats, es van assentar a Madrid i actuaven habitualment per les sales de ball de l'època, entre elles la Consulado, i el seu repertori el configuraven bàsicament versions de cançons de The Beatles, Kinks i The Rolling Stones. Quan finalment tornaran a Inglaterram alguns dels seus components crearan un nou grup de música psicodèlica, denominat July.\nLos Sírex – Que bueno, que bueno\nAra ens venim a Barcelona i escoltarem a Los Sírex que ens porten aquest tema, també una versió, en aquest cas de Conchita Bautista, escrita per Antonio Figueroa i que la va portar al Festival d'Eurovisió del 1965, quedant entre els últims classificats. És clar que la versió de Los Sírex, més propera al pop, ens resulta molt més agradable d'escoltar, una cosa que ja hem comentat a diverses ocasions. De fet el single amb aquest tema i que incloïa "Chao, chao" que era el "Down Town" de Petula Clark, a l'altra cara, editat per Vergara, es va vendre molt millor que la versió eurovisiva de Conchita Bautista i és que Los Sírex, eren molt Sírex. Aquest single va ser el tercer disc que els barcelonins publicarien l'any 1965. Per cert, al 1972 Los Sírex, en aquest cas millor dir la discogràfica, va reeditar aquesta cançó en un single amb "La escoba" com a cara A. Guillermo Rodríguez Holgado, baixista, compositor i arreglista del grup, al costat de Leslie són avui en dia els únics dels antics components que encara romanen a la banda. Per cert que Leslie es va dedicar també a la política i va ser regidor a Barcelona militant a CiU. El nom de Los Sírex va ser una idea de Guillermo que treballava en una fàbrica d'ulleres. Per cert que el primer cantant de Los Sírex va ser Santi Carulla que els va deixar per recomanació del seu pare després d’un concert fet al Tropical de Castelldefels. Los Sírex, un dels millors grups espanyols dels 60, va estar format per Antonio “Leslie” Miguel Cervero com a cantant, Luis Gomis de Pruneda a la bateria, José Fontserè guitarra rítmica, al baix Guillermo Rodríguez Holgado i Manolo Madruga a la guitarra solista, tots ells de Barcelona. Lluis i Manolo, batería i guitarra de Los Sírex respectivamente, van morir el mes de setembre de l’any 2012 amb pocs dies de diferencia i el mes d’octubre del 2014 ens va deixar el batería Ernesto Rodríguez que feia cinc anys que estava a Los Sírex i va ser el fundador del grup Los Gatos Negros.\nLou Bennett – Maigret Theme\nEl gran organista nord-americà Lou Bennett després de passar per França es va assentar a Catalunya i fins a la seva mort va viure a Cambrils, a Tarragona. Durant un temps va acompanyar a Núria Feliu en diversos enregistraments i va gravar també per al segell Edigsa. Va compondre així mateix, unes quantes bandes sonores per a pel·lícules espanyoles, entre elles destaca "La vil seducción" de 1968, protagonitzada per Analía Gadé i Fernando Fernan Gómez. Aquesta cançó que us hem seleccionat per escoltar avui a El Temps Passa... i la música queda, va ser el tema central de la sèrie de televisió "Comissari Maigret", molt popular a l'Espanya dels seixanta i que Lou Bennett ens porta a ritme de jazz. Us el hem extret d'un EP editat a França l'any 1965 i signat com Lou Bennett et son Quintette avec Kenny Clarke que va ser un gran bateria de color mort al 1985 i en el disc també es van incloure “Pentecostal Keeling”, “Chateau en Suede” i “Watermelon man”. Lou Bennett, de veritable nom Jean-Louis Benoît, va néixer a Philadelphia el 18 de maig de l’any 1926i va començar tocant el piano. L’any 1960 es va trasladar a París i sols va tornar als Estats Units en una ocasió, per actuar al Newport Jazz Festival l’any 1964. Residia a Vilafortuny, a Cambrils, Mario va parlar amb ell moltes vegades i també el va entrevistar per Diari de Tarragona. El magistral organista Lou Bennett, va morir a París un 10 de febrer de 1997. Mario recorda una actuació al Keyboard de Reus on amb formació de trio (òrgan Hammond, saxo i bateria), al blog veureu una foto d’aquell dia feta per ell. De fet Lou Bennett era molt amic del propietari del local, en Jaume Joan que també es mort, Lou Bennett aquella nit va donar a tothom una lliçó de bon jazz i això que l'artrosi gairebé no el deixava moure els dits... i aquest fet ens parla de la seva gran genialitat. Quimet també recorda un concert de Lou Bennett fet al Camp de Mart, a Tarragona ciutat, on un dels espectadors, entre el públic, li va demanar al músic “Toque el Cant dels Ocells, por favor” a lo que el genial organista de color va replicar: “El Cant dels Ocells es demana… si us plau”.\nElia Fleta amb el Tete Montoliu Trio – Les fulles mortes\nSeguirem amb bon jazz fet a Catalunya. Elia Fleta era filla del gran tenor Miguel Fleta, va néixer a Madrid el 13 de febrer de 1928 i abans de llançar-se en aquest projecte jazzístic al costat del gran pianista Tete Montoliu, va formar amb la seva germana Paloma el duet Las Hermanas Fleta, gravant pop de l'època, quan no se sabia que allò era pop i se l'anomenava música lleugera, elles van treure el famos “Chacacha del tren” i “Penjamo”, entre molts altres èxits. Quan el duet se va trencar va ser Juan Carlos Calderon qui la va introduïr en el mon del jazz. El bateria Peer Wyboris li va presentar a Tete Montoliu i al costat del Trio va debutar l’any 1965 al Bourbon Street de Madrid i posteriorment en el Jamboore de Barcelona arribant a gravar junts dos EP's. El Tete Montoliu Trio el formaven en aquells moments Erik Peter al contrabaix, Peer Wyboris a la bateria i Tete Montoliu al piano. L’any 1967 Ràdio Peninsular va escollir a Elia Fleta com "La millor cantant espanyola" de l'any. Al 1974 va participar en el Festival de Jazz de Cardedeu al costat de figures de renom dins del jazz internacional com Johnny Griffin, Lou Bennett al que hem escoltat abans o el mateix Tete Montoliu, entre altres. A partir de 1967 es va fer acompanyar pel trio de José Luis Valletta. “Les feuilles mortes”, títol original en francés i que escoltem ara, va ser una composició de l’any 1945, amb lletra de Jacques Prévert i música de Joseph Kosma que va popularitzar el recordat Yves Montand i avui en dia es tot un standar del jazz que Elia en ha portat en català a El Temps Passa... i la música queda.\nLone Star – El cant dels ocells\nAra anem a escoltar als Lone Star, la millor banda de rock espanyola dels seixanta i part dels setanta. El grup català Lone Star, als que es coneix com “La Leyenda”, també van gravat en català, si bé solsament ho van fer en una ocasió, publicat un single i maxi-single ja en els anys setanta amb dues cançons i amb arrengaments musicals de Jordi Doncos, si be en el seixanta van publicar una versió de “El cant dels Ocells” de Pau Casal en clau de jazz, però no teniem massa clar si era cantada o solsament instrumental, finalment hem confirmat que era instrumental i ara l’escoltarem. “El cant dels ocells” és un tema clàssic del folklore català d'autoria desconeguda, encara que moltes fonts erròniament donen com el seu autor al genial violoncel·lista Pau Casals (Vendrell, 29 de desembre de 1876 - San Juan de Puerto Rico, 22 octubre de 1973) pel fet que l’insigne músic va realitzar els arranjaments i va interpretar la versió avui coneguda per tots. De fet aquesta cançó originalment era una nadala, si bé avui dia s'utilitza per a cerimònies fúnebres i per acomiadar els difunts. Aquest tema es va incloure en el LP "Lone Star en Jazz" que es va publicar l’any 1968 i comprovareu que els components de Lone Star han canviat alguns dels seus instruments. Joan Miró toca el vibràfon, Pere Gené el piano i Rafa de la Vega el contrabaix, només Enrique López manté el seu instrument, la bateria. De fet i des de 1966 Lone Star realitzaven un doble repertori incloent una lliçó de jazz en pràcticament totes les seves actuacions i van gravar un disc en directe fent jazz, a Madrid, encara que no va arribar a publicar fins fa tres o quatre anys. Lone Star, la banda liderada per el cantant i pianista Pere Gené, son l’únic conjunt de rock espanyol que ha actuat en un portaavions nord-americà, el JFK, el Nadal de 1970. La marineria i oficialitat del vaixell de guerra del pais de les barres i estrelles, esperava un grup de folklore espanyol que els hi cantes copla o rumbeta i es van trobar amb una lliçó de R & B i en anglès, idioma que Pere Gené domina ja que va estar vivint i tocant a Anglaterra abans de crear Lone Star, de fet va anar a Londres per estudià piano clàsic amb una beca i allà va lucinar amb el rock and roll i el R & B.\nSeguirem ara amb més música que ens arriba des del País Basc\nLos Módulos – Noche de amor\nEscoltarem ara a Los Módulos, liderats per Pepe Robles que en la tornada del grup, fa uns anys, va ser substituit per l’amic José Luis Iglesias Pibe. Los Módulos són el primer grup de rock progressiu espanyol de la història i van ser els primers que van utilitzar un Melotrom i un Moog al país. No obstant això la discogràfica els va forçar a fer temes molt propers al pop de manera que tot i la seva qualitat, a molts amants del rock progressiu no els van fer el pes i els fervents seguidors del pop els troben recarregats. La veritat és que Los Módulos van ser una de les millors bandes espanyoles de la història. Estaven liderats per Pepe Robles que havia estat tocant amb Los Ángeles substituint a un dels seus components que estava fent la mili. Rafael Trabuchelli de Hispavox, proposa llavors a Pepe Robles un llançament important com a solista, però ell va preferir crear un grup i a partir de febrer del 1969 i al costat de Tomás Bohórquez (orgue Hammond, piano, moog i melotrom), Emilio Bueno (baix), Juan Antonio García Reyzábal (bateria i violí elèctric) i el propi Pepe Robles (guitarra i veu) comencen assajos de 8 hores diàries, havien nascut Los Módulos. "Noche de amor" es trobava en el seu primer LP "Realidad" publicat per Hispavox l’any 1970 i mai va editar-se en single a causa del seu llarg metratge. En aquest àlbum també es va incloure la que possiblement sigui la seva cançó més comercial i coneguda “Todo tienen su fin” que curiosament va ser cara B d’un single. Los Módulos es van desfer a la fi dels 70 i l'últim baixista va ser José Luis Campuzano "Sherpa" que després tocaria amb Barón Rojo. Per el grup també va passar el batería Juan Cánovas que tocaria amb Cánovas, Rodrigo, Adolfo y Guzmán CRAG, el primer supergrup del pop espanyol. En total Los Módulos van gravar 8 singles, sis LP’s i quatre o cinc recopilatoris, sempre van gravar amb Hispavox. Los Módulos van tornar anys després, sense Pepe Robles que com us déiem va ser substituit per José Luis Iglesias "Pibe" i van gravar un nou disc del que ara no recordem el títol.\nLos Banzos – Quiero creer\nA mitjans dels anys seixanta i des de Valladolid ens va arribar un grup interessant que van publicar uns quants discos, concretament tres singles, estem parlant de Los Banzos als quals ara escoltarem amb el tema “Quiero creer” que va ser la cara A del seu primer senzill, editat l'any 1967 pel segell Polydor, amb "Margarette" a l'altre costat. Tots dos temes, escrits per ells amb arranjaments musicals a càrrec de Juan Carlos Calderón que els va imprimir un toc psicodèlic que ha fet que amb els pass dels anys sigui un disc valorat pels col·leccionistes. La veritat és que Los Banzos van ser un grup que petaba molt bé, comparables a Los Buenos, Los Íberos o Los Grimm. Van començar anomenant-se Los Hangstrom i van estar tocant durant més d'un any a Eivissa i des d'allà van negociar amb diverses discogràfiques fins a signar amb Polydor, encara que els van obligar a canviar-se el nom i van passar a ser Los Banzos. Van tenir diversos canvis en la formació, però la més estable va ser la integrada per Arturo Goicoechea (guitarra, orgue, saxofon, veu), Manuel Ángel Cortés (guitarra baixa), Enrique Insuela (guitarra), Alberto Cacho (bateria) i Curro Serrano (cantant). Van gravar 3 senzills en el termini d'un any i van comptar amb Alfonso Sainz de Los Pekenikes com a productor en els dos primers. Finalment els nois de Los Banzos van decidir dedicar-se als seus estudis universitaris i van abandonar la música. Avui són un grup per al record i els reivindiquem des d'El Temps Passa… i la música queda.\nAquesta es una bona versió del "A taste of honey" de The Beatles, encara que no la van escriure ells, va ser composada per Bobby Scott i Ric Marlow per a un musical que es va titular igual i es va estrenar l'any 1960 sent inicialment instrumental, ens la porten els nostres grans versioners Los Mustang, des d'un EP que es va publicar l'any 1964 i en el qual es van incloure el "Please please me" aquesta si de Lennon i McCartney, "María Elena" dels Indios Tabajaras i "Witchcraft", curiosament i en contra del que ens tenen acostmats, les dues últimes són instrumentals. Els Mustang són l'única banda de pop dels seixanta que fins a la seva dissolució l'any 2000 ha mantingut els mateixos components originals. La veritat es que Los Mustang tenien una ventatge sobre els seus companys de profesió i és que ells, mitjançant gestió del segell EMI van signar un contacte amb Brian Epstein que els autoritzave a gravar les cançons dels Beatles a Espanya i en moltes ocasions abans de que es publiquesi la versió original. Aixó va fer que Los Mustang amb temes com “El submarino amarillo” o “Obladi Oblada”, la seva versió tingues xifres de vendes al pais molt superiors a las del nois de Liverpool. Per cert en els seus començamens i quan eren un grup instrumental sense cantant, van participar en el concurs “El show de las 2” que presentava Joaquín Soler Serrano, que va ser guanyada per els valencians Los Pantalones Azules amb Los Sírex en segon lloc. Després Tony Mier (bateria) i Santi Carulla (cantant) deixarien a Los Sírex i s'incorporarien a Marco Rosi (guitarra solista) que també era el propietari del nom de Los Mustang i va morir l’any passat, Antonio Mercadé (guitarra rítmica) i Miguel Navarro (baix) i sorgiria la definitva formació que tants èxits van aconseguir al llarg de quatre dècades. Los Mustang actuaven habitualment a El Pinar, una popular sala de concerts barcelonina. Van mantenir la formació original fins que el grup es va desfer l’any 2000, de fet van ser l'únic grup dels 60 que no van tenir canvis al llarg dels anys i precisamente per aixó a la Fira del Disc i Cinema Internacional de Col·leccionisme que organitzava Mario a Catalunya i Andorra, en la edición que es va fer a Malgrat de Mar, els hi van retre un homenatge i els hi va lliurar una placa que va recollir Santi Carulla. Un dada interesant es que Marco Rossi va ser el delegat a Barcelona de la firma Mitsubishi secció vídeo, però volem recordar a aquest genial guitarrista, compositor i des de 1968 també el seu manager. Marco Rossi va morir el diumenge 17 de maig del 2015 a Figueres, on vivia. En els 40 anys de trajectòria Los Mustang sols van gravar 16 temes propis, tots ells escrits per Marco Rossi que va néixer al Poble Sec, a Barcelona, un 30 d’agost de 1942, tenia 72 anys d’edad. Ens hem asabentat de que l’any 2012 la dona de Marco també va morir.\nLos Tamara – Y por tanto\nAquest tema que us hem seleccionat per compartir a El Temps Passa... i la música queda, és una versió d'un gran èxit del francès Charles Aznavour i es va incloure en un EP editat per Zafiro l'any 1964 incloent “Sapore di sale” de Gino Paoli, “Yo” i “Se burló de mí”. Al 1976 Pucho Boedo els va deixar a causa dels seus problemes de salut i el nou cantant va ser Paco Montero. Pucho va tornar a la música en els 80, però ja en solitari i va morir poc després. Los Tamara es van formar l’any 1958 a Noya, la Corunya i eren Prudencio Romo (Noya, 10 d'octubre de 1927 - Santiago de Compostel, 19 de març de 2007), el seu germà Alberto Romo, Manolo Paz, Xosé Sarmiento (guitarra i clarinet), Germán Olariaga (violinista i cantant) i Enrique Paisal. L’any 1961 se'ls va unir el que seria el seu líder carismàtic: el cantant Pucho Boedo (A Coruña, 1928 - 26 de gener de 1986). Los Tamara van ser, en els seus principis, una de les bones bandes de pop versioner de l'època, però ells van saber mirar cap a les seves arrels i van cantar i molt a la seva Terra Galega i en la seva llengua. També es van especialitzar a treballar per als espanyols a l'estranger actuant en gairebé totes les Casas de España que tinguessin espai per a actuacions. No oblidem que quan arrivava la Setmana Santa a Espanya no es podía actuar a cap lloc, estaba prohibit fins i tot escoltar música no sacra i bars, sales de festa, cinemes i tot tipus de locals d’esbarjo tencaven portes aquest dies per obligació. Tots ells multiinstrumentista, Los Tamara van debutar en un concurs de Ràdio Vigo que els va significar el seu primer contracte. Van començar a gravar a França amb el segell Bel-Air, fins que van ser contractats pel espanyol Zafiro amb els que van treure 8 EP's, cambian després de casa de discos. Són una de les bandes més estables del pop espanyol dels seixanta i creiem que encara es troben en actiu, si be alguns dels seus components s’han quedat per el camí. Curiosament el nom de Los Tamara va ser un suggeriment de l'alcalde de Noya, Manolo Ons que se'l va suggerir perquè tinguessin una identificació molt gallega ja que el nom era el que posseïa antigament el riu Tambre i també té l'origen en una antiga família galega, la dels comtes de Trastamara. Enrique Paisal va deixar el grup l'any 1975 per donar classes al Conservatori de Santiago de Compostela i fer-se càrrec de l'Escola de música de Porto do Son. Va treure dos discos en solitari.\nAndy Williams – Amor háblame dulcemente\nAra al programa d’avui de El Temps Passa… i la música queda, os portarem una cançó que aquí la coneixíem, amb molt de conya, com la cançó del "Perfume embriagador" i no es van fer pocs acudits a costa del olorós efluvio del que parla la lletra de la cançó en començar. Val a dir que era el tema d'amor de la pel·lícula "El padríno", ja dels anys setanta i va ser tot un plena pistes, quan en les discoteques de la época es ballava "agarraet". És clar que un any abans Andy Williams ja ho va conseguir també amb la cançó del film “Love Story”. Van ser temes estrelles a guateques i festes particulars tan en voga en l'època dels seixanta. Andy Williams, al que ara escoltem a la recta final del programa, va ser un dels últims grans crooners americans i val a dir que aquest va ser el seu gran hit en el país i com comprovareu el va versioná així mateix al castellà. Aquest crooner i showman nord americà, Andy Williams que es deia en realitat Howard Andrew Williams, va néixer el 3 de desembre de 1927 a Wall Lake, Iowa i va morir el 25 de septiembre de 2012, just el dia de Nadal. El cantant i actor Andy Williams tenia 84 anys d’edat, i va patir un càncer de bufeta.\nJosé Guardiola – El mundo\nAcabarem avui amb el nostre últim gran crooner, li deiem amb afecte Pepe Hucha, però es deia José Guardiola, nascut al 1930 a Barcelona, i la seva versió d'aquest clàssic de la música italiana que va immortalitzar Jimmy Fontana l’any 1965 i que fins i tot va arribar a versionar-la al català. La interpretació de Josep Guardiola és una de les millors que s'han fet i la seva potent veu brilla en tot el seu esplendor omplin totalment aquest tema i servint de colofó a El Temps Passa... i la música queda d'avui. La cançó s'inclou en un EP editat per Vergara l'any 1965 i en què el tema estrella va ser “El ángel de la guarda”, cantada a duet amb la seva filla Rosa Mari, al costat de “Jamás te olvidaré”, “Yeh Yeh” i “El mundo” de Jimmy Fontana que és la que escoltem ara. Per cert a la portada veureu un Josep Guardiola sense el seu característic bigot. Sembla ser que la casa de discos va voler rejovenir a José Guardiola a fi d'arribar a les fans, llegiu compradores de discos, més joves que el seu públic habitual i competir amb els nous valors que anaven sorgint a l’estat. José Guardiola que si bé va centrar sempre la seva carrera en l'idioma de Cervantes, no li va fer fàstics a cantar en la llengua de Mossèn Cinto i va gravar uns quans discos en català, aquesta cançó també. Ara i escoltan aquesta peça volem recordar que l’èxit més important en la carrera de José Guardiola ha estat la versió que va fer de “Diez y seis toneladas” que és va convertir en la seva cançó més representativa. L’any 1963 ens va representar a Eurovisió. Josep Guardiola ens va deixar el 9 d’abril del any 2012, el cantant tenía 82 anys d’edat.\nConclou El Temps Passa… i la música queda per aquesta setmana, nosaltres ara marxarem amb la música i els nostres records cap un altre raconet, però abans us deixem amb companyia de totes aquelles emissores per les que el programa surt a les ones o bé per internet si t’el descarrégues des del blog o el facebook de Montse Aliaga. Sóm Quimet Curull i Mario Prades i ens retrobarem la setmana que ve\nPublicado por Mario Prades en 11:53\nEtiquetas: 4 Jets, Andy Williams, Banzos, Continentales, Elia Fleta i Tete Montoliu, José Guardiola, Lone Star, Los Tamara, Lou Bennett, Módulos, Mustang, Pekenikes, Relámpagos, Sírex, Telstars, The Tomcats


Juguem plegats: d’abril 2010\nAquius mostrem tots els jocs, un darrera l'altre comença pel mocador i segueixen la resta a veure si us agrada.\nEtiquetes de comentaris: Escola del Mar, Escola Els Pins, Escola Heura, Escola Torrent de can Carabassa, Institut Josep Pla\nL'escola Heura ens ensenya a jugar als Patacons\nAquí tenim el vídeo on l'escola Heura ens ensenya a jugar als Patacons!\nUn joc que es fa reciclan cartes i que els hi han explicat els avis.\nEtiquetes de comentaris: Escola Heura, patacons\nRoque, Albert us esperem amb neguit!\nCom ja deveu saber, cada dimecres, Barcelona Acció Solidària convoca a la plaça del Rei una concentració silenciosa de 19.00 a 19.15 h per demanar alliberament del Roque i l’Albert, companys de la Caravana Solidària segrestats a Mauritània, i d’aquesta manera mostrar el seu suport a familiars i amics. Molts de vosaltres heu participat més d’un dimecres en aquests actes.\nAra voldríem aprofitar la convocatòria setmanal per fer una nova convocatòria específica des del món de l’educació, dirigida especialment als centres educatius que estem treballant aspectes de cooperació i solidaritat i que ens sentim estretament vinculats als segrestats i entristits pel seu injust captiveri.\nPer això convoquem tota la comunitat educativa dels centres (professors, alumnes, famílies, etc.) a la concentració del dimecres dia 14 d’abril a les 19.00 h a la plaça del Rei.\nGrup d’escoles del projecte “JUNTS”, que des del Consorci d’Educació amb el suport de l’Associació d’Amics de Diakha Madina i de l’Associació Cultural Ibn Batuta treballem amb Kedougou i Tànger:\nEsperem que aquest cop el temps ajudi que la participació del professorat, l’alumnat i les famílies sigui molt més representativa.\nMireu ens varen fer una entrevista i hi ha molta informació dels intercanvis que hem fet fins ara, hem pensat que us faria il·lusió veure-ho i potser treballar-ho amb la vostra classe, per fer-ho aquí us deixem l'enllaç:\nEns ha arribat de Senegal la feina que han realitzat dues escoles al voltant del joc, es força interessant, esta en francès però de ben segur que tots ho podem entendre, oi? a veure qui es el primer en dir que hi diu?\nSon fitxes dels alumnes de les escoles Marcel Paravy i l'escola Alpha Mamadou Sadiou Bà, a veure si hi ha sort.\nPD: si hi haurà o no un premi pels guanyadors com a la publicació anterior, ja ho veureu, serà una sorpresa!


Casado, a Tarragona: «Prohibirem per llei que els ocupes es puguin empadronar»\nEn un míting a la Casa Canals, el líder popular ha fet una crida a «recuperar la Catalunya del seny i descartar la rauxa»\nper Dídac Montoliu Montes dimecres, 17 d’abril 2019 - 14:46h\nCasado, durant el míting popular a la Casa Canals de Tarragona | Àngel Ullate\nEl president del Partit Popular estatal, Pablo Casado, ha visitat Tarragona aquest dimecres, 17 d'abril, en un míting al pati de l'emblemàtica Casa Canals, a la Part Alta tarragonina, acompanyat pel cap de llista del PP per Tarragona, Jordi Roca, i el president del PP català, Alejandro Fernández.\nCasado ha volgut llançar un seguit de missatges moderats a Catalunya, com ara «volem recuperar la Catalunya del seny i descartar la rauxa», que també ha acompanyat d'un seguit de mesures molt contundents contra els independentistes. «Prohibirem per llei els indults als processats per rebel·lió i sedició» i «acabarem amb el finançament d'ERC i PDeCAT, que tenen els seus líders processats per rebel·lió i sedició», ha afirmat el líder popular.\nEl decàleg popular en matèria d'habitatge\nAixí mateix, Pablo Casado, que ha viscut intents de cassolades des dels balcons pròxims a la Casa Canals, ha presentat el decàleg dels populars en matèria d’habitatge, on destaquen un seguit d'accions destinades a lluitar contra l'ocupació il·legal d’immobles.\nEn aquest terreny, es pot remarcar la voluntat dels conservadors de «reforçar la policia local, autonòmica, policia nacional i Guàrdia Civil, perquè facin fora els ocupes en el termini màxim de 12 a 24 hores». També s'han compromès, davant de les 150 persones assistents a l’acte, «a prohibir per llei que els ocupes es puguin empadronar a la casa ocupada». Casado ha volgut distingir que aquest «decàleg ‘antiocupa’ no va destinat a les persones que estiguin en situació precària».\nEN DIRECTO@pablocasado_ clausura un acto en Tarragona. https://t.co/YIccho1WUW\n— Partido Popular (@populares) 17 d’abril de 2019\nRoca, Casado i Fernández, a la Casa Canals de Tarragona | Àngel Ullate\nJordi Roca: «S'ha d'evitar que Espanya sigui governada per una coalició de ressentits»\nHa obert el torn d'intervencions el cap de llista del PP per Tarragona, Jordi Roca. Roca ha manifestat que «de cara al pròxim 28 d'abril hem d'evitar que Espanya acabi sent governada per una coalició de ressentits, una coalició de ressentiment. Ressentiment nacionalista, de classe i el populista col·lectivista de Zapatero. Estem en uns moments d'emergència democràtica».\nEl president del PPC, Alejandro Fernández, ha aprofitat, només iniciada la seva intervenció, per donar un cop de mà al seu alcaldable tarragoní, José Luís Martín, de qui ha assegurat que «gestiona una capital catalana de manera exemplar». Fernández també ha fet front a crits de «Visca la República!» llançats des de balconades pròximes al pati de Casa Canals. La resposta del líder dels conservadors catalans ha sigut ràpida: «no sé què és això de la República!».\nAlejandro Fernández ha recordat l'episodi d'encara no fa una setmana, les escenes de tensió que es van viure a la Universitat Autònoma de Barcelona entre la cúpula dels populars, i associacions estudiantils constitucionalistes, amb independentistes que van intentar boicotejar un acte dels populars al centre, assegurant que «la llibertat sempre entra per la porta principal, mai per la del darrere. Ens deien que no passaríem i nosaltres vam passar i tornarem a passar les vegades que faci falta».\nEntrevista | David Martínez (PACMA): «Cal abolir els correbous a l'Ebre i les 'vaquilles'»\nAra Tarragona s'uneix amb Moviment Tarraco 5 Estrelles per a assolir l'alcaldia de la ciutat\nLa reconeguda política catalana que fa el salt i fitxa pel PP a Madrid\nEleccions PP Habitatge Pablo Casado Ocupació


Page 502 - Biblia Català TBS\n1 Cròniques 29\n2 I amb tot el meu poder he prepa- rat per a la casa del meu Déu l’or per a les coses d’or, i la plata per a les de plata, i el bronze per a les de bronze, i el ferro per a les de ferro, i la fusta per a les de fusta; pedres d’ònix i d’encast, pedres d’antimoni i de diversos colors, i tota mena de pedres precioses, i pedres d’alabastre en abundància.\n3 Iamés,acausadelmeudeliten la casa del meu Déu, l’or i la plata que tinc en propietat l’he donat per alacasadelmeuDéu,amésdetot el que he preparat per a la casa del santuari:\n4 tres mil talents d’or, d’or d’O r, i set mil talents de plata re nada per recobrir les parets de les cases,\n5 or per a les coses d’or, i plata per a les de plata, i per a tota l’obra de la mà dels artesans. ¿Qui, doncs, està disposat a dedicar avui el seu servei a Jahveh?\n6 I s’oferiren voluntàriament els caps de les cases pairals, i els caps de les tribus d’Israel, i els capitans de milers i de centenars, i els super- visors de l’obra del rei.\n7 I donaren per al servei de la casa de Déu cinc mil talents d’or, i deu mil adarcons, i deu mil talents de plata, i divuit mil talents de bronze, i cent mil talents de ferro;\n8 i el qui tenia pedres precioses, les donava per al tresor de la casa de Jahveh,alamàdeJehiel,elguerxo- nita.\n9 I el poble s’alegrà per allò que oferien voluntàriament, perquè amb un cor íntegre oferien voluntària- ment a Jahveh; i també el rei David s’alegrà amb gran goig.\n10 I David beneí Jahveh davant dels ulls de tota l’assemblea; i David digué: Beneït tu, Jahveh, el Déu del nostre pare Israel, des de sempre i per sempre.\n11 Teva és, Jahveh, la grandesa, i el poder, i l’esplendor, i la perpetuïtat i l’honor, perquè tot en els cels i en la terra et pertany: teva és la reialesa, oh Jahveh, i la supereminència per damunt de tot cap sobirà.\n12 Tant la riquesa com l’honor pro- venen de tu, i tu governes en tot; ienlatevamàhihaelpoderila força, i en la teva mà tens el poder d’engrandir i d’enfortir tothom.\n13 Ara, doncs, Déu nostre, et donem gràcies i lloem al teu Nom gloriós. 14 Perquè, ¿qui sóc jo, i qui és el meu poble, perquè tinguem el poder per oferir així voluntàriament? Cer- tament tot prové de tu, i et donem el que hem rebut de la teva mà.\n15 Perquè nosaltres som davant teu, estrangers i forasters com tots els nostres pares: els nostres dies sobre la terra són com una ombra, i sense esperança.\n16 Oh Jahveh, Déu nostre, totes aquestes riqueses que hem preparat per construir-te una casa, per al teu sant Nom, provenen de la teva mà, i tot és teu.\n17 I jo sé, Déu meu, que tu proves el cor, i que t’agrada la rectitud: jo, en la rectitud del meu cor, t’he ofert voluntàriament totes aquestes coses. I ara, el teu poble que es troba aquí, he vist amb goig que ha ofert volun- tàriament per a tu.\n18 Oh Jahveh, Déu d’Abraham, d’Isaac i d’Israel, els nostres pares, guarda això per sempre en el desig- ni dels pensaments del cor del teu poble, i aferma llur cor per a tu.\n19 I al meu  ll Salomó, dóna-li un cor íntegre, per guardar els teus ma- naments, els teus testimonis i els teus estatuts, i per fer-ho tot, i construir el temple pel qual he fet provisió.\n20 I David digué a tota l’assem- blea: Beneïu, doncs, Jahveh, el vos-\n29:6 2Co 9:7 29:11 Mt 6:13; 1Tm 1:17 29:15 Jb 14:2; Ps 90:9; Jm 4:14 29:16 Ps 24:1 494


Holiday Apartments Malvarrosa Beach València Espanya - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nAcequia de la Cadena 3, Poblats Maritims, València, Espanya, 46011 - Veure al mapa\n"Very nice, fresh, modern and clean rooms. Very close to the..."\nApartament 3 Habitacions Superior amb Terrass...\nApartament Superior - 3 Habitacions (Superior...\nPastor Pastor Pharmacy\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Holiday Apartments Malvarrosa Beach és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten València. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Per aquells de vosaltres que vulguin aventurar-se Platja de la Malva-rosa, Estadi de futbol Mestalla, Ciutat de les Arts i les Ciències són només algunes de les atraccions disponibles per als visitants.\nLes instal.lacions i els serveis que proveeix Holiday Apartments Malvarrosa Beach asseguren una estada plaentera als seus clients. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix habitació familiar, visites turístiques, ascensor.\nL'ambient de Holiday Apartments Malvarrosa Beach es reflexa en cada habitació. banyera hidromassatge, aire condicionat, calefacció, balcó/terrassa, insonorització són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Sigui quina sigui la seva raó per visitar València, el Holiday Apartments Malvarrosa Beach és el lloc perfecte per una estimulant i emocionant escapada.\nCal que informeu el Holiday Apartments Malvarrosa Beach de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació.\nTots els comentaris (104) Parelles (6) Viatgers en solitari (1) Famílies amb infants petits (41) Famílies amb infants grans (19) Grups (37)


Ja tenim els guanyadors del concurs Book trailers de Sant Jordi! - Legiland - Foment lector i millora de la comprensió lectora\nPublicat peryoleoclub\t 04/25/2018 Deixa un comentari a Ja tenim els guanyadors del concurs Book trailers de Sant Jordi!\nEl passat 23 d’abril, dia de Sant Jordi i del llibre, l’equip Legiland va tenir una tasca molt important: escollir els guanyadors dels book trailers del concurs de Sant Jordi.\nAbans que res, volem agrair a totes les escoles i alumnat que han presentat les seves creacions. Sabem de primera ma, gràcies a vosaltres professors, que ha estat un exit perquè més enllà dels premis els nois i noies s’han engrescat fent els book trailers i els hi hem apropat d’una manera diferent la lectura.\nL’equip Legiland després d’una jornada reflexiva vam atorgar els premis:\nMillor book trailer: ex aqueo\nal grup La càmera màgica pel book trailer de “Las luces de septiembre” de l’escola Daina-Isard\nal grup 5 en joc pel book trailer de “La increïble història de l’àvia gangster” de l’Institut Joaquima Pla i Farreres\nal grup Scooby-doo pel book trailer de “El príncipe de la niebla” de la European International School.\nal grup Imaginariums pel book trailer de “El petit príncep” de l’escola Daina-Isard.\nal grup Three books pel book trailer de “Les bruixes” de l’escola Daina-Isard\nI volem fer dues mencions especials:\nal grup de Club de lectura de l’Institut Creu de Saba pel book trailer de “Rebel·lió a la xarxa” per atrevir-se a fer un vídeo d’un llibre que planteja un tema molt important com l’assetjament a l’escola.\nel grup de Las divassas de l’escola Daina-Isard per fer un book trailer de “Wonder” amb molta qualitat a nivell tècnic, forma i narratiu.\nPròximament, us compartirem la resta de book trailers guanyadors perquè els pugueu gaudir.\nGràcies de nou a tot el professorat i alumnat que han participat. Us esperem a la propera edició!\nPublicat peryoleoclub 04/25/2018 Publicat ennoticiaEtiquetes: activitats escolars, booktrailers, concurs, Dia del llibre, escola, fomentar la lectura, joves, lectura lliure, lectures, Legiland, llibres, Sant Jordi


La dràstica mesura que el Govern podria anunciar en qualsevol moment pel coronavirus\nBuch no descarta el confinament obligatori a casa com a última opció\nEl conseller es mostra sorprès per la gestió de la Comunitat de Madrid\ndissabte, 14 de març 2020 - 11:20h\nPla mitjà del conseller d'Interior, Miquel Buch, oferint una roda de premsa avui divendres | ACN\nEl conseller d'Interior, Miquel Buch, no descarta el confinament real a casa com a última opció, i insta l'Estat a actuar per les comunitats que no ho fan, no per les que sí que estan prenent «les decisions correctes i adequades». Buch ha indicat a RAC1 que el Govern treballa «amb totes les hipòtesis», també la del confinament domiciliari. «No podem deixar de pensar-hi i saber com es realitzarà», ha afegit. Ha reconegut que li sorprèn que la Comunitat de Madrid «no hagi pres decisions» com les que ha pres Catalunya tot i tenir pitjors xifres d'infectats. També ha dit que el Govern està preparat per efectuar el confinament un cop l'Estat talli la circulació ferroviària, marítima i aèria.\n«Hi ha territoris amb xifres molt més negatives que no estan prenent mesures. Jo espero que el govern espanyol prengui aquestes decisions pels qui no les han pres, no pels que les estem prenent i estem reaccionant amb tot el sentit comú», ha subratllat en referència a la Comunitat de Madrid.\nÚltima hora: Catalunya confinada pel coronavirus\nQuim Torra rep la crida més contundent: «Tanqui Catalunya»


Ole canole!: Retallades i més retallades\nLa vicepresidenta del govern, Soraya Saez de Santamaria, ha comunicat les noves mesures per controlar el dèficit autonòmic. La mesura que m’ha sorprés més és que es sancionarà a les autonomies que no compleixin reiteradament amb els pressupostos. A primer cop d’ull la cosa sembla molt coherent però no és, un cop més, fum i més fum? Aquestes paraules són les que espera escoltar tothom, si les autonomies no compleixen, seran sancionades. Anem a pams. Una autonomia s’endeuta més del compte un cop i un altre. Que fa el govern? Sanció. Espero que no sigui econòmica perquè si és així, el govern seria còmplice d’augmentar, encara més, el dèficit d’aquesta autonomia. Amb les sancions es solventarà aquest dèficit? Una solució seria intervindre l’autonomia. A nivell supranacional això es fa (mireu Grècia). Perquè no es fa a l’Estat? Que passarà quan el govern d’Espanya d’un determinat color, hagi de sancionar una autonomia amb govern d’igual color? I si hi ha unes elecions properes?\nAra està de moda això de retallar. Però retallar als de sempre perquè als privilegiats o als de dalt no n’hi ha prous per fer-ho. Ara li ha tocat als funcionaris (un cop més). Però del Senat ningú en parla. Ni de les Diputacions. Ni del Ministeri de Defensa, que aquest no es retalla. Ni de les ajudes a la gent de fora que tampoc es toquen. Això si, pagarem més per la benzina i un euro per les receptes (els de sempre perquè n’hi ha que no ho faran). I també pagarem tots de les nostres butxaques la mala gestió de les caixes (on hi ha nombrosa gent del partit de torn). Hi ha milers de treballadors que ara integren la funció pública que en seu moment van decidr opositar per guanyar una plaça. Que vol dir això? Doncs que van dedicar unes hores/dies/setmanes/mesos i fins i tot anys a estudiar i preparar-se per guanyar el dret de tenir una plaça a la funció pública. Estabilitat laboral i certs “privilegis” a canvi de renunciar al sector privat i renunciar a "l'ambició professional". Per entendre'ns seria com escollir si vols pagar els interesos amb interès fixe o amb interès variable. El fixe sempre és més car però a canvi de garantir-te que al llarg dels anys no pujarà tant. En canvi el variable sempre és més barat però podria ser que en algun moment puntual pugés molt. I aquest és el moment on ens trobem ara. Els interessos han pujat i ara tots els que van escollir en el seu moment l’interés variable volen que els que tenen l’interés fixe els ajudin. Això esta passant amb els funcionaris. Quan tot anava bé ningú recordava que hi havia uns funcionaris que no es beneficiaven de tots aquests diners que brotaven de l’especulació immobiliaria. Ara volen que els funcionaris, aquelles formiguetes que estaven treballant sense fer soroll ni veure un duro, paguin els plats trencats.\nI encara hem de veure com roben els polítics i la familia Reial i aquí no passa res! Per menys a Tuníssia i a Egipte la cosa va petar (taxes d’atur similars) i aquí perquè no peta? Doncs perquè tota aquesta gent que no treballa té ajudes. Es normal que una persona tingui 24 mesos de subsidi? En un any no en te prou per trobar feina? L'Estat no ha de fer de ONG. Si no hi ha feina (que si que n'hi ha però poder no són del gust dels "autòctons") doncs a emigrar, com van fer molts dels nostres avis. Sempre és una situació desagradable però no s'acaba el món. Tinc amics (llicenciats) que han hagut d'anar a l'estranger per poder treballar del que van estudiar. Perquè algú que treballa a la construcció no pot fer-ho?\nPublicat per raul solis dolcet a 17:03


Sant Josep col·loca la primera pedra de l´edifici polivalent des Caló de S´oli - Ajuntament de Sant Josep\nInici > Noticias > Sant Josep col·loca la primera pedra de l´edifici polivalent des Caló…\nSant Josep col·loca la primera pedra de l´edifici polivalent des Caló de S´oli\nL’alcaldessa de Sant Josep,Neus Marí, juntament amb el director insular de l’Administració de l’Estat, Rafael García Vila, han col·locat la primera pedra de l’edifici polivalent des Caló de s’Oli.\nA l’acte, també hi han assistit l’alcaldessa de Sant Antoni, Pepita Costa, i representants de les diferents associacions de vesins i empresaris de Cala de Bou.\nL’alcaldessa, Neus Marí, ha explicat que les obres s’han iniciat aquest mes i tenen un termini d’execució de 10 mesos. El preu d’execució és de 2.699.000 euros que procedeixen dels fons del FOMIT (Fondo per a la Modernització d’Infraestructures Turístiques).\nLa primera edil va destacar que aquests fons estan destinats a millorar les infraestructures turístiques i per això va considerar que la construcció de l’edifici beneficiarà tota la badia, tant a la part de Sant Josep com a la de Sant Antoni.\nA l’interior de la primera pedra s’han dipositat exemplars dels periòdics locals del dia, monedes en curs, una còpia de l’acta de replanteig de l’obra i una còpia de l’acta de junta de govern, en què es va aprovar la contractació de l’obra.\nDesprés de l’acte de col·locació, l’arquitecte responsable del projecte, José Antonio Ruiz, ha explicat els detalls de l’obra. Segons ha explicat “tot el projecte es defineix com una estructura lleugera” que es pot recórrer i que contendrà diferents usos.\nL’edifici contendrà tres sales polivalents, un auditori interior amb capacitat per a 222 places i un amfiteatre exterior amb capacitat per a 600 persones.\nDeclaracions Neus Marí


Vilafranca del Penedès substitueix 500 punts de llum amb lluminàries LED que permet millorar el nivell lumínic i afavorir l’estalvi energètic | Sostenible\nL'alcalde accidental de Vilafranca, Aureli Ruiz, i el tinent d'alcalde de l'Àrea d'Acció Territorial i Serveis Urbans, Francisco Romero, han presentat a la plaça de la Constitució la renovació que s'ha fet en les darreres setmanes d'uns 500 punts d'enllumenat públic a Vilafranca. Els punts substituïts eren de vapor de sodi i ara han passat a ser LED, amb el consegüent estalvi energètic i alta durabilitat.\nPer la seva banda, Francisco Romero ha comentat que la renovació de l'enllumenat forma part d'un projecte integral de millora del barri del Centre des d'un punt de vista transversal. “Hem invertit uns 200.000 euros en substituir unes 500 lluminàries de vapor de sodi per LED als barris del Centre i de les Clotes. Això suposarà un 65% d'estalvi en el consum, uns 40.000 euros anuals i evitarem enviar unes 68 tones de CO2 a l'atmosfera”, ha dit Romero. En aquesta 1a fase del projecte, subvencionat pel Ministeri per a la Transició Energètica, a través de l'Institut per a la Diversificació i l'Estalvi Energètic (IDAE), s'ha renovat la il·luminació del barri del Centre i de part de les Clotes, especialment el balcó de les Clotes i el c/ Torrelles de Foix.\nEl projecte continuarà properament amb una 2a fase, actualment en fase de licitació, en què es renovarà l'enllumenat a un seguit de parcs i de la Vila amb una inversió d'uns 100.000 euros més.


Juan Diego Botto (Buenos Aires, 1975) parla fluixet. El seu to no s'adiu amb la contundència del seu discurs. I això l'ajuda a expressar les idees amb claredat. Ens cal compromís, ara més que mai. Ens cal energia per rebel·lar-nos contra tanta supressió de drets. I cadascú té l'obligació de fer-hi el que pugui. És des d'aquest punt de partida que va crear Un trozo invisible de este mundo , un pentàgon de monòlegs sobre immigració i exili que va escriure amb la intenció d'interpretar-los. Va posar el text i tota la seva força interpretativa en mans del director Sergio Peris-Mencheta, va buscar la complicitat de l'actriu Astrid Jones; l'èxit ha estat aclaparador.\nQuè t'impulsa a escriure l'obra?\nTothom que escriu ho fa perquè pensa que el que a ell li interessa i l'inquieta provoca el mateix interès en els altres. Perquè creus que els pots emocionar. En el meu cas, pensava que podia ser interessant parlar sobre l'exili, sobre el que significa viure en una cultura que no és la teva, la solitud del desarrelament, i l'eterna recerca de justícia.\nHi ha moltes ressonàncies autobiogràfiques en això, no?\nSí, però sota moltes capes no autobiogràfiques, amb l'esperança que no s'arribin a reconèixer.\nEn tot cas és un tema molt universal, com ho és també la immigració.\nSí. Parlo de la invisibilitat de la immigració: hi convivim cada dia i d'una manera intensa, però, malgrat això, no la veiem. Volia parlar dels centres d'internament per a estrangers (CIE), veritables presons, però on les persones internades tenen menys drets que els presos, tot i que no tenir papers no és un delicte, sinó una falta administrativa. I també parlo de la gent a qui s'acaba d'arrabassar la sanitat universal.\nSón temes molt presents als quals no parem prou atenció.\nPer a mi, la diferència entre una peça informativa i l'art és que l'art t'entra a través de l'emoció. Parles des d'un personatge i t'adreces més al cor que al cap. Crec que el teatre, el cinema, qualsevol forma d'art, permet una reflexió una mica més pausada. Estàs assegut, s'apaguen els llums i concedeixes un temps a aquests fets. L'emoció que et produeix et porta a una reflexió que potser és una mica més perdurable, indeleble.\nTots els personatges tenen una base real.\nSí, tot i que a vegades al públic li costa de creure. Vaig començar a escriure el text sobre l'exili, i sense buscar-ho va agafar forma de monòleg. Un cop acabat, vaig començar a parlar amb gent d'ONGs per agafar idees per a les altres històries.\nHi vas trobar bona resposta?\nEm van ajudar molt. La història que més em va costar d'escriure va ser la de la Samba [Martine, una congolesa malalta de sida que va morir després d'un mes d'estar internada al CIE de Madrid]. Justament va ser el fet de tenir massa informació el que em va complicar l'escriptura. És la peça que interpreta l'Astrid.\nQuin to tenen les històries?\nTrobar el to és el més complicat, volia que no fos res proselitista, ni unidireccional, ni que l'espectador s'adonés 5 minuts abans cap on el vols portar i què li vols transmetre. Els personatges havien de ser humans, dignes i indignes, nobles i innobles. El que els fa excepcionals són les circumstàncies, les coses que viuen. El drama ja hi és, de manera inevitable, però també hi volia sentit de l'humor, per això vaig escriure un monòleg en to humorístic que passa en un locutori.\nTambé has buscat mostrar des de diferents angles la immigració i l'exili.\nTenia clar que hi havia de reflectir també el punt de vista dels que pensen que els immigrants sobren, que Espanya és per als espanyols, i que la resta no hi tenen drets. Com que graduem el discurs, al principi molta gent s'hi reconeix.\nQuan coneixes tant el material, és més fàcil o més complicat que t'entri?\nEn el meu cas ha sigut molt més fàcil. Sabia d'on venia tot el que deia, per què ho deia, tenia molta feina feta com a actor. No havia tingut mai una connexió amb un personatge com la que tinc amb aquests.\nI què et passa per dins quan estàs fent aquesta obra?\nEm continuo emocionant, em continua important, em continua semblant útil. Per a mi el més maco d'aquesta obra és que em sento útil, crec que el que faig val la pena, que té un sentit. Només que incitem un sol espectador a reflexionar, val la pena.\nAlguns espectadors ploren.\nNo hi ha res més maco, com a mínim per als que ens dediquem a això, que anar a veure un espectacle i plorar amb ganes. I provocar això és preciós.\nI molts et donen les gràcies.\nSí, i també m'emociona molt. Té a veure amb el que et deia de la utilitat: la gent agraeix descobrir coses que no sabia, que li parlin des del cor de coses humanes i socials. Estem en un moment en què necessitem espais per pensar col·lectivament, i el teatre n'és un.\nQuè significa per a tu actuar al Teatre Lliure?\nPer a mi el Lliure té una enorme connotació personal. Quan vaig començar a pensar en el teatre i a viure'l, el Lliure era l'emblema. Significava la modernitat, l'avantguarda, néixer del que és alternatiu, petit, independent i convertir-se en símbol de teatre ben fet, d'una alenada de llibertat. El Fabià [Puigserver, fundador del teatre] ha estat per a mi un referent, igual que el Lluís Pasqual. Per a mi és segurament el director més important que tenim. Significa molt per a mi, molts companys de Madrid em deien "Finalment ho has aconseguit".


El segon equip debuta amb derrota (0-3) - Ràdio l'Escala\nEl segon equip debuta amb derrota (0-3)\nEl segon equip del FC l'Escala s'estrena amb derrota a casa contra l'AE Roses B per 0 a 3. Els de Dani Sevillano van encaixar els dos primers gols en els primers nou minuts de partit i a partir de llavors van començar a intentar-ho però no les ocasions no es van traduir en encert.\nPrimer entrebanc del segon equip del FC l’Escala a casa contra l’AE Roses B. El resultat 0 a 3. En els primers 9 minuts, els rosincs ja havien fet dos gols. Els escalencs els va costar arrencar. En el minut 3, diana d’Alex Pujol i al 9 gol de Nelson Hinojosa, de penal.\nA partir d’aquí, els de Dani Sevillano van anar millorant i van disposar d’oportunitats per fer el primer gol oficial del curs, però no va arribar ni a la primera ni a la segona part. A la segona part, Sevi va optar per canviar el sistema de joc per buscar l’1 a 2, però el canvi de tàctica no es va traduir en èxit. I en el darrer minut, l’AE Roses va fer el definitiu 0 a 3 amb un gol de Sohaib Naciri des de fora de l’àrea.\nL’Escala va fer jugar als dos porters. Mimoun El Bay va jugar els primers quaranta-cinc minuts i Yati Baldeh els quaranta-cinc restants. Per cert, va jugar Salam i no el davanter Robert Fernández.\nLa pròxima jornada, els de Sevi visiten el camp del Selvatans que aquest cap de setmana ha sortit escaldat del camp de l’Esplais al perdre 7 a 1.\nLa Plaça - Marta Pedrerol\nTemps de Terra - Raïm de taula


Enjoy your stay - Trastevere Apt Roma Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVia del Moro 33, Trastevere, Roma, Itàlia, 00153 - Veure al mapa\nMés informació sobre Enjoy your stay - Trastevere Apt\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Moro Apartment és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Roma. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nLes instal.lacions i els serveis que proveeix Moro Apartment asseguren una estada plaentera als seus clients. Les carecterístiques més important de l'hotel inclouen habitació familiar.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Sigui quina sigui la seva raó per visitar Roma, el Moro Apartment és el lloc perfecte per una estimulant i emocionant escapada.\nCal que informeu el Enjoy your stay - Trastevere Apt de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació.


Estudis sobre la cartografia de Barcelona, del segle XVIII al XXI, a cura de Grau i Montaner (2014) | Societat Catalana de Geografia\nEstudis sobre la cartografia de Barcelona, del segle XVIII al XXI, a cura de Grau i Montaner (2014)\nRamon Grau i Carme Montaner (a cura de): Estudis sobre la cartografia de Barcelona, del segle XVIII al XXI: els mapes d’una ciutat en expansió. Barcelona: Ajuntament de Barcelona – Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya, 2014; 208 p. ISBN 978-84-9850-603-7 i 978-84-393-9207-1.\nL’èxit assolit per les Jornades d’història de la cartografia de Barcelona, organitzades per l’Institut Cartogràfic de Catalunya i l’Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona (AHCB) el maig de 2010, va animar els organitzadors d’aquell esdeveniment a donar-ne oportuna continuïtat. Així, la convocatòria de les Segones Jornades d’història de la cartografia de Barcelona va obtenir també una bona acollida entre els entusiastes de la història de la cartografia i de la cartografia històrica, de manera que l’octubre de 2012 van fer cap a ca l’Ardiaca per assaborir les nou ponències programades.\nCom s’esdevingué rere la celebració de l’edició primigènia, la segona també ha generat una publicació col·lectiva en la qual es recullen els parlaments que s’hi van pronunciar. És un llibre de dimensions poc habituals, ben il·lustrat amb reproduccions generals i de detall dels mapes estudiats en cada text, i confegit d’acord amb l’estil de disseny habitual de les publicacions de l’AHCB des de fa molts anys. Tot plegat li dóna singularitat i atractiu visual. Per bé que el contingut dels textos no és, ni de bon tros, el del “periodisme d’investigació” destinat al gran públic, el seu grau d’especialització acadèmica i l’erudició que traspua no han de ser obstacle per arribar a les mans i l’enteniment d’una gran minoria de públic culte i atent.\nEls curadors del llibre broden la introducció, “Noves aproximacions a la cartografia de Barcelona” [12-19], amb un patró incontestable. En efecte, l’Atlas de Barcelona de Galera, Roca i Tarragó (1972, 1982) és el referent indefugible dels estudis contemporanis d’història de la cartografia de Barcelona. Encara és, i ho serà per molts anys, el vademècum per a la identificació i localització de la successió de peces cartogràfiques del territori barceloní que van des del segle XVI fins al XX. Poques descobertes sensacionals des de l’edició de l’Atlas, la qual cosa deixa a segon pla les cerques detectivesques i estimula, en canvi, l’aplicació de les metodologies més avançades per a l’estudi dels mapes pretèrits. “El programa de les Segones Jornades es va concebre a la llum d’aquests resultats i amb la intenció d’aportar-hi una nova tongada d’estudis monogràfics, bé explorant matèries no abordades el 2010, bé mirant d’enllaçar els episodis il·lustrats aleshores, bé aprofundint-hi” [p. 14].\nL’obertura de les Jornades i llibre amb sengles textos de Ferran Colombo i J. Oriol Granados, “Els mapes geològics de Barcelona: des d’Alexandre Vézian a Oriol Riba” [20-33] i “El reconeixement cartogràfic de la Colònia Bàrcino” [34-55], poden fer pensar en un repàs mil·lenari dels mapes d’una ciutat en expansió, tal com s’anuncia al subtítol del llibre. Res d’això. La interpretació cartogràfica de l’expansió de la ciutat estudiada per gairebé totes les ponències són referides als canvis en l’ocupació del territori barceloní durant el segle XIX, en un lapse temporal que desborda la centúria fins abastar el darrer terç del XVIII i el primer del XX. Així, la raó de la presència de les dues aportacions esmentades a les jornades rau, sobretot, en la reflexió que efectuen sobre la recepció del desenvolupament científic modern del segle dinou i la seva aplicació local en la confecció de mapes geològics i aixecaments arqueològics.\nTanmateix, el gruix més important de treballs, fan referència, en efecte, al reflex del creixement urbà de Barcelona en els mapes vuitcentistes. En aquest caient, es fa evident l’ordenament cronològic de les aportacions, bonament arrambades a alguna fita cartogràfica notable. Les dues ponències que segueixen fan referència, en concret, a plànols que expressen l’arrencada d’una nova dinàmica territorial i la manera d’entendre-la geogràficament. Són “La cartografia dels terrenys de la Granota i el Joncar i del Rec Comtal, 1756-1836” [56-73] i “Els plànols d’alineació de carrers a Barcelona, 1772-1817” [74-93] de Meritxell Gisbert i Marina López, respectivament.\nLa desclosa urbanística de la ciutat de Barcelona sobre el seu pla, a partir de la demolició de les muralles (1854), va obligar a repensar la seva representació en profunditat. Ja n’havia parlat Salvador Tarragó a les “primeres” Jornades. Ara, és Ramon Grau qui hi torna en estudiar els materials cartogràfics manuscrits llegats per Ildefons Cerdà a “Conèixer per transformar. L’empresa cartogràfica d’Ildefons Cerdà, 1854-1865” [94-119]. Cosa semblant fan Francesc Nadal i Luis Urteaga a les ponències respectives, “La cartografia municipal de Gràcia, 1850-1897” [120-143] i “Dos planos de Barcelona formados por el Cuerpo de Estado Mayor del Ejército, 1870 y 1885” [144-161], en les quals repassen la progressió metodològica i tecnològica experimentada en l’aixecament de plànols durant la segona meitat del segle XIX, ja siguin efectuats per topògrafs autòctons com al·lògens. La millora dels resultats, vist des d’una perspectiva de modernitat implacable, és prou evident en la ponència llegida per José I. Muro, “Un plano exacto de la ciudad de Barcelona. La Brigada topogràfica de Ingenieros, 1915-1930” [162-183].\nPrecisament, els resultats dels treballs de la Brigada topogràfica de Ingenieros vindrien a ser el plànol magistral de la ciutat de Barcelona conservat i posat al dia en suport manuscrit a l’Oficina del Pla de la Ciutat, creada i dirigida per Vicenç Martorell, l’antic comandant de la Brigada citada, a partir de 1925, ben bé fins a les darreries dels anys setanta del segle XX. Molts aprenents d’arquitectes i enginyers (i algun geògraf) d’aquell decenni, recorden ara les hores passades calcant algun fragment del plànol a l’Oficina, instal·lada als pisos capolats de l’edifici municipal singular de la plaça de Sant Miquel. Però això és va acabar. Cap als anys vuitanta, l’equipament informàtic de les empreses, l’administració i la universitat augmentà vertiginosament en quantitat i grau de prestacions. La superació de les bases cartogràfiques analògiques per les digitals es fa aleshores evident i els mapes de Barcelona no en resten al marge. L’arquitecte Joaquim Calafí, estudiós de l’evolució de les institucions i tècniques cartogràfiques catalanes dels darrers quaranta anys, i l’enginyer Lluís Sanz, responsable de la reeixida informatització de la cartografia municipal barcelonina, ho expliquen fil per randa a “Del paper a la pantalla: el pas a la cartografia digital a l’Ajuntament de Barcelona” [184-199].\nEl llibre, editat a cura de Ramon Grau i Carme Montaner, acompleix plenament els objectius de difusió científica desitjats i cal celebrar-ho. De ben segur que no manquen materials estudiats, prestos per a ser comunicats a la congregació d’estudiosos. Els membres del Grup interuniversitari de Recerca sobre Història de la Cartografia, liderat pel professor Francesc Nadal (UB), pinyol inqüestionable de les dues edicions de les Jornades d’història de la cartografia de Barcelona, s’acarnissen, científicament, és clar, sobre la documentació cartogràfica barcelonina, en particular, i catalana, en general, per a oferir-ne les interpretacions més agosarades per als censors més exigents. Amb l’acompanyament dels millors especialistes de les disciplines afins interessades per la informació geogràfica, com ha passat en les dues edicions celebrades fins ara, no els hauria de ser difícil tirar endavant la convocatòria de les Terceres Jornades d’història de la cartografia de Barcelona i la publicació del llibre corresponent. [Pau Alegre]


Compromís considera la gestió de l'Ingrés Mínim Vital un fracàs - Nosaltres La Veu\nCompromís considera la gestió de l'Ingrés Mínim Vital un fracàs\nMulet: «Només s'han aprovat el 23% de les 1.400.000 sol·licituds 14 mesos després d'haver-se engegat»\nDivendres, 3 de setembre de 2021 - 06:00h\nPersones sense recursos fan cua per aconseguir menjar | EP\nEl senador de Compromís, Carles Mulet, va recriminar mitjançant una pregunta escrita registrada al juliol, que el ministre Escrivá manifestara la seua alegria «perquè l'Ingrés Mínim Vital (IMV) havia arribat a 320.000 llars i les rendes mínimes de les autonomies només arribaven a 250.000 llars».\nSegons Mulet, «les ínfules del ministre» eren «desesperants», ja que es tracta de «situacions d'emergència vital». A més, «la Renda Valenciana d'Inclusió (malgrat l'infrafinançament) arriba a 71.000 persones (1,4% de la població valenciana)» mentre «l'Ingrés Mínim Vital arriba segons les últimes dades del govern espanyol, a 330.000 llars (0,63% de la població de l'Estat).»\nPer això, Mulet va preguntar al govern espanyol què pensa fer «amb les 660.000 llars que no tenen cap ajut i no tenen dret a l'IMV per no complir algun requisit» i si considera que «una persona o una família pot viure amb un IMV de 14, 20, 100... euros». Perquè «entre aquestes 330.000 persones, segons dades del mateix govern, hi ha prestacions de 1.033,85 euros/mes i altres de 10 €/mes, en funció de la composició de la unitat de convivència i de la resta de rendes d'aquesta unitat, així com dels ingressos de partida». No obstant això, «la mesura de quantia per unitat de convivència se situa entorn dels 450 euros/mes», va assenyalar. «Ha de ser difícil passar el mes amb 450 euros, però més encara amb només 10 euros, i aquests també engreixen l'estadística», va indicar.\nEl govern espanyol reconeix per escrit que des que es va engegar la prestació de l'IMV s'han rebut més d'1.400.000 sol·licituds. D'aquestes, s'han tramitat prop del 85% i, d'aquest percentatge, se n'han aprovat prop de 330.000. És a dir, falta un 15% per tramitar i només se n'han aprovat el 23,57% en 14 mesos. Ara caldria saber «quantes de les aprovades s'han abonat, perquè la tardança a fer efectiva la transferència és una altra constant», ha assenyalat Mulet.\nPer al senador, és indecent que el govern espanyol s'excuse amb l'argument que «les principals causes de denegació està en l'incompliment del requisit de vulnerabilitat econòmica, és a dir, en la superació dels llindars de renda i patrimoni que estipula el Reial decret llei 20/2020, de 29 de maig, pel qual s'estableix l'IMV». Això demostra que «el decret va marcar uns llindars que deixaven fora la majoria de la gent que necessita aquest tipus d'ajudes». A més, hi ha «la insensatesa que per denegar aquestes ajudes es tinguen en compte els ingressos de l'any anterior; més encara després de l'hecatombe social de la COVID, en què moltíssima gent amb sous normals durant el 2019 o principis del 2020 es va quedar sense ingressos». «Han deixat desemparada aquesta gent», ha dit.\nMulet ha reiterat que el fracàs d'Escrivá parteix «del fet de no haver escoltat les comunitats autònomes que volien gestionar coordinadament l'IMV, una opció que solament ha explorat amb Navarra i País Basc». «L'arrogància en la gestió porta al fracàs, i això, quan parlem d'una mesura tan necessària com l'Ingrés Mínim Vital als qui no tenen res o tenen poc, és intolerable», ha conclòs.


Bit By Bit - comportament Observant - 2.3.1 Gran\nGrans conjunts de dades són un mitjà per a un fi; no són un fi en si mateixos.\nLa característica més àmplia de les grans fonts de dades és que són grans. Molts documents, per exemple, comencen discutint -i, de vegades, pretenent- sobre quantes dades analitzen. Per exemple, un article publicat a la ciència que estudia tendències d'ús de paraules al corpus de llibres de Google inclou el següent (Michel et al. 2011) :\n"[El nostre] corpus conté més de 500 mil milions de paraules, en anglès (361 mil milions), francès (45 mil milions), espanyol (45 mil milions), alemany (37 mil milions), xinès (13 mil milions), rus (35 mil milions) i hebreu (2 mil milions). Les obres més antigues es van publicar a la dècada de 1500. Les primeres dècades estan representades per només uns pocs llibres per any, que inclouen centenars de mil paraules. Cap a 1800, el corpus creix a 98 milions de paraules l'any; el 1900, 1.8 mil milions; i el 2000, 11 mil milions. El corpus no pot ser llegit per un humà. Si només heu intentat llegir només les entrades en anglès de l'any 2000, a un ritme raonable de 200 paraules / minut, sense interrupcions per aliments ni per al somni, trigaria 80 anys. La seqüència de lletres és 1000 vegades més llarga que el genoma humà: si la va escriure en línia recta, arribaria a la Lluna i tornaria 10 vegades més ".\nL'escala d'aquestes dades és, sens dubte, impressionant, i tenim la sort que l'equip de Google Books hagi publicat aquestes dades al públic (de fet, algunes de les activitats al final d'aquest capítol fan ús d'aquestes dades). Però, sempre que vegeu alguna cosa així, heu de preguntar: és que totes aquestes dades realment fan qualsevol cosa? Podrien haver fet la mateixa investigació si les dades podrien arribar a la Lluna i tornar només una vegada? Què passa si les dades només podrien arribar al cim de l'Everest o al cim de la Torre Eiffel?\nEn aquest cas, la seva recerca fa, de fet, algunes troballes que requereixen un gran corpus de paraules durant un llarg període de temps. Per exemple, una cosa que exploren és l'evolució de la gramàtica, particularment canvis en la taxa de conjugació del verb irregular. Atès que alguns verbs irregulars són bastant rars, una gran quantitat de dades és necessària per detectar canvis al llarg del temps. Tanmateix, amb massa freqüència, els investigadors semblen tractar la mida de la font de dades com a fi, "mira quant dades puc", més que un mitjà per a un objectiu científic més important.\nEn la meva experiència, l'estudi d'esdeveniments rars és un dels tres objectius científics específics que generen grans conjunts de dades. El segon és l'estudi de l'heterogeneïtat, tal com es pot veure en un estudi de Raj Chetty i col·legues (2014) sobre la mobilitat social als Estats Units. En el passat, molts investigadors han estudiat la mobilitat social comparant els resultats de vida dels pares i els fills. Una constatació contínua d'aquesta literatura és que els pares afavorits tendeixen a tenir fills afavorits, però la força d'aquesta relació varia amb el pas del temps i en els països (Hout and DiPrete 2006) . Més recentment, però, Chetty i col·legues van poder utilitzar els registres fiscals de 40 milions de persones per estimar l'heterogeneïtat de la mobilitat intergeneracional a les regions dels Estats Units (figura 2.1). Van trobar, per exemple, que la probabilitat que un nen arribi al quintil superior de la distribució nacional d'ingressos a partir d'una família al quintil inferior és del 13% a San José, Califòrnia, però només al voltant del 4% a Charlotte, Carolina del Nord. Si observeu la figura 2.1 per un moment, podeu començar a preguntar-se per què la mobilitat intergeneracional és més alta en alguns llocs que altres. Chetty i col·legues tenien exactament la mateixa pregunta, i van trobar que les àrees d'alta mobilitat tenen menys segregació residencial, menys desigualtat d'ingressos, millors escoles primàries, major capital social i major estabilitat familiar. Per descomptat, solament aquestes correlacions no mostren que aquests factors provoquin una major mobilitat, però suggereixen possibles mecanismes que es poden explorar en altres treballs, que és exactament el que Chetty i els seus companys han fet en el treball posterior. Observeu com la mida de les dades era realment important en aquest projecte. Si Chetty i els seus col·legues havien utilitzat els registres fiscals de 40 mil persones en comptes de 40 milions, no haurien pogut estimar l'heterogeneïtat regional i mai no haurien pogut fer investigacions posteriors per intentar identificar els mecanismes que creen aquesta variació.\nFigura 2.1: Estimacions de les possibilitats d'un nen d'assolir el màxim 20% de la distribució de la renda donada als pares en el 20% inferior (Chetty et al. 2014) . Les estimacions a nivell regional, que mostren heterogeneïtat, condueixen naturalment a qüestions interessants i importants que no sorgeixen d'una estimació a nivell nacional. Aquestes estimacions a nivell regional van ser possibles en part perquè els investigadors utilitzaven una gran font de dades: els registres fiscals de 40 milions de persones. Creat a partir de les dades disponibles a http://www.equality-of-opportunity.org/.\nFinalment, a més d'estudiar esdeveniments rars i estudiar heterogeneïtat, grans conjunts de dades també permeten als investigadors detectar petites diferències. De fet, gran part de l'enfocament de les grans dades a la indústria es refereix a aquestes petites diferències: detectar de forma fiable la diferència entre un 1% i un 1,1% de tarifes de clics en un anunci es pot traduir en milions de dòlars en ingressos addicionals. Tanmateix, en alguns entorns científics, aquestes petites diferències poden no ser importants, fins i tot si són estadísticament significatives (Prentice and Miller 1992) . Però, en alguns paràmetres de política, poden esdevenir importants quan es visualitzen en general. Per exemple, si hi ha dues intervencions de salut pública i una és lleugerament més eficaç que l'altra, aleshores escollir la intervenció més eficaç podria acabar estalviant milers de vides addicionals.\nTot i que, en general, és una bona propietat quan s'utilitza correctament, he observat que de vegades pot conduir a un error conceptual. Per algun motiu, sembla que els investigadors ignoren com es van generar les seves dades. Tot i que la mida no redueix la necessitat de preocupar-se per l'error aleatori, realment augmenta la necessitat de preocupar-se pels errors sistemàtics, els tipus d'errors que vaig a descriure a continuació es deriven dels biaixos en com es creen les dades. Per exemple, en un projecte que vaig a descriure més endavant en aquest capítol, els investigadors van utilitzar missatges generats l'11 de setembre de 2001 per produir un cronològic emocional d'alta resolució de la reacció a l'atac terrorista (Back, Küfner, and Egloff 2010) . Com que els investigadors tenien un gran nombre de missatges, no tenien necessitat de preocupar-se si els patrons que observaven -increment de la ira al llarg del dia- podrien explicar-se per variació aleatòria. Hi havia tantes dades i el patró era tan clar que totes les proves estadístiques estadístiques suggereixen que aquest era un patró real. No obstant això, aquestes proves estadístiques ignoraven com es van crear les dades. De fet, va resultar que molts dels patrons van ser atribuïbles a un únic bot que va generar més i més missatges sense sentit durant tot el dia. L'eliminació d'aquest bot va destruir completament algunes de les troballes clau del document (Pury 2011; Back, Küfner, and Egloff 2011) . Simplement, els investigadors que no pensen en un error sistemàtic s'enfronten al risc d'utilitzar els seus grans conjunts de dades per obtenir una estimació precisa d'una quantitat no important, com ara el contingut emocional dels missatges sense sentit produïts per un bot automatitzat.\nEn conclusió, els grans conjunts de dades no són un fi en si mateixos, sinó que poden permetre certs tipus de recerca, incloent-hi l'estudi d'esdeveniments rars, l'estimació d'heterogeneïtat i la detecció de petites diferències. Els grans conjunts de dades també semblen portar alguns investigadors a ignorar com es van crear les seves dades, la qual cosa els pot portar a obtenir una estimació precisa d'una quantitat no important.


La negociació del Brexit s'allargarà a finals d'any? - Notícies - IEF\nLa negociació del Brexit s’allargarà a finals d’any?\nLondres i Brussel·les sembla que continuaran negociant més enllà d'aquest 15 d'octubre amb l'objectiu d'arribar a un acord comercial abans de l'1 de gener de 2021, data en la qual conclou el període transitori per aconseguir un consens econòmic entre les dues parts.\nLa UE i el Regne Unit obren la porta a seguir negociant més enllà del 15 d'octubre\nLondres i Brussel·les sembla que continuaran negociant més enllà d’aquest 15 d’octubre amb l’objectiu d’arribar a un acord comercial abans de l’1 de gener de 2021, data en la qual conclou el període transitori per aconseguir un consens econòmic entre les dues parts.\nTanmateix, les posicions entre els britànics i la UE estan allunyades i no hi haurà acord a qualsevol preu. De fet, la flexibilització de les dates dependrà de la decisió que prenguin entre avui dijous i demà divendres els líders europeus en el seu Consell que tindrà lloc a Brussel·les.\nUn punt crític per a arribar a una resolució acordada entre els dos blocs passa perquè la competència entre empreses britàniques i comunitàries sigui oberta i justa. Els grans temes que queden pendents de resoldre són la pesca i les ajudes estatals, que no han de generar avantatges competitius.\nCinco Días, 14 d’octubre 2020 – La UE y Reino Unido abren la puerta a seguir negociando más allá del 15 de octubre\nBarcelona, 4 febrer 2021\nShock en Wall Street per la contratació en curt


Comoditat per als usuaris, arribar i connectar - Tenim WiFi\nTenim WiFi permet que els usuaris es connectin a la xarxa sense demanar contrasenyes, i navegar per Internet amb més seguretat.\nEspecialment quan es troben en locals amb poca cobertura, els clients que necessiten utilitzar el telèfon mòbil, o volen treballar amb el seu ordinador portàtil, han de demanar que els facilitin la contrasenya del WiFi.\nTot i ser habitual, no deixa de tenir un punt d’incòmode, i per tant, si no és relativament necessari connectar-se a Internet o bé s’espera a un altre moment, o es va a un lloc on hi hagi cobertura de dades. D’altra banda, que els usuaris de l’establiment tinguin la contrasenya del WiFi, sense unes mínimes precaucions de seguretat pot implicar riscos per la xarxa de l’establiment. De manera que per diversos motius, aquesta opció no és la més recomanable.\nAmb Tenim WiFi, els usuaris es poden connectar a Internet sense haver de demanar permís ni contrasenyes per connectar-se al WiFi. El procés s’agilitza considerablement, així com la comoditat dels usuaris que necessiten Internet. Perquè entren, s’asseuen, i mentre esperen que els prenguin la comanda es poden connectar.\nQuan un usuari es vol connectar al WiFi de l’establiment, només ha d’indicar amb quin perfil de quina xarxa social es vol identificar. Si no, es pot crear un compte amb la seva adreça de correu, sense necessitar atenció ni ajuda de ningú.\nPel que fa a la seguretat, un altre aspecte a destacar és que els usuaris naveguen per una xarxa separada de la de l’establiment. De manera que s’eviten els riscos d’accessos a la xarxa privada. A més, en cas que es produeixi alguna malifeta des de l’establiment, i utilitzant la connexió a Internet, el registre d’usuaris permetrà identificar fàcilment qui ha estat.


Extreu la icona del fitxer EXE o DLL a Windows 10 - Altres\nPrincipal Altres Extreu la icona del fitxer EXE o DLL a Windows 10\nCom extreure una icona d'un fitxer EXE o DLL a Windows 10\nEn aquesta publicació, revisarem algunes eines que permeten extreure icones dels fitxers a Windows 10. Windows permet utilitzar icones codificades en fitxers binaris com DLL i EXE per a les icones de drecera d'escriptori, però no inclou cap opció per extreure aquestes icones i deseu com a fitxers ICO o PNG. Així és com es pot fer.\nEl format de fitxer ICO és un format de fitxer d'imatge utilitzat per a les icones d'aplicacions i dreceres a Windows. Un fitxer ICO conté una o més imatges de diferents mides i profunditats de color, de manera que es poden veure bé amb diferents resolucions de pantalla i escala. Tradicionalment, els fitxers executables inclouen una icona en format ICO, de manera que apareixen al menú Inici i a l'escriptori com a icones per a les dreceres. Tanmateix, és possible assignar una icona personalitzada a una drecera carregant-la des d'un fitxer extern *.ICO, *.EXE, *.DLL o des de qualsevol altre fitxer que tingui recursos d'icones.\nA Windows 10. hi ha un munt de bones icones als fitxers següents:\nPer extreure una icona d'un fitxer, heu d'utilitzar una eina de tercers. Hi ha moltes eines disponibles per a aquest propòsit. Cobriré tres eines de programari gratuït de confiança que m'agraden i faig servir personalment.\nComençarem amb Resource Hacker, l'eina que no necessita ser introduïda. És una famosa aplicació d'editor de recursos.\nContinguts amagar Per extreure la icona del fitxer EXE o DLL a Windows 10, Unes quantes notes Extraieu una icona dels fitxers EXE o DLL amb IconViewer Utilitzant IcoFX Per extreure una icona d'un fitxer amb IcoFX, Per desar la icona extreta com a fitxer ICO amb IcoFX,\nInicieu l'aplicació des del menú Inici.\nA l'aplicació, aneu a Fitxer > Obre menú o premeu Ctrl + O per buscar el fitxer del qual voleu extreure una icona (obriré c:windowsexplorer.exe).\nAl panell esquerre, expandiu el Icona grup i navegueu a la icona desitjada (utilitzeu l'àrea de vista prèvia de la dreta).\nAl menú, seleccioneu Acció > Desa el recurs *.ico .\nBusqueu la carpeta per emmagatzemar el vostre fitxer ICO i doneu-li un nom. Podeu posar-lo directament a la carpeta de l'escriptori. A continuació, feu clic a Desa .\nEstàs acabat! La icona s'extreu i es desa al fitxer *.ico:\nUnes quantes notes\nResource Hacker és una aplicació de 32 bits. Si l'executeu en una versió de Windows 10 de 64 bits, és possible que no pugui obrir determinats fitxers del sistema. En aquest cas, podeu copiar-los a un altre directori, p. podeu copiar el fitxer c:windowssystem32shell32.dll a c:data i obrir el fitxer c:datashell32.dll a Resource Hacker. Això sempre funciona.\nEn desar icones individuals del grup d'icones, obtindreu un fitxer ICO amb una mida única d'icona a l'interior. Això pot ser convenient o no, depenent del que intenteu extreure la icona.\nPer obtenir un fitxer ICO amb totes les mides d'icones disponibles, aneu a Grup d'icones node al panell esquerre, expandiu-lo i, a continuació, repeteix els passos de l'anterior començant pel pas #6.\nAlguns usuaris poden trobar una mica complicat utilitzar Resource Hacker. Així doncs, aquí teniu un parell d'aplicacions alternatives, IconViewer i IcoFX, que a més us permetran desar recursos d'icones en altres formats d'imatge, inclosos PNG i BMP.\ndescarregar IconViewer . Té versions de 32 i 64 bits per al vostre sistema operatiu de 32 o 64 bits.\nObriu l'Explorador de fitxers i navegueu a la carpeta de destinació que conté el fitxer del qual voleu extreure icones. Per exemple, aneu a |_+_|.\nFeu clic amb el botó dret sobre el fitxer amb icones, p. |_+_|, i seleccioneu Propietats des del menú contextual.\nCanvia a la Icones pestanya afegida per l'aplicació IconViewer.\nEspecifiqueu la carpeta de destinació, el nom del fitxer i seleccioneu el format del fitxer (ICO, PNG o BMP) per desar la icona. Feu clic a Desa botó.\nAra la icona està desada.\nEstàs acabat. IconViewer és una aplicació còmoda i fàcil d'utilitzar que us estalviarà temps cada vegada que necessiteu extreure una icona d'un fitxer a Windows 10.\nFinalment, hi ha una altra eina de programari gratuït que podeu utilitzar. Es diu IcoFX (el lloc web oficial d'IcoFX ). Era una aplicació gratuïta, però les versions recents de l'aplicació requereixen una llicència de pagament. Afortunadament, FileHippo encara acull la seva última versió de programari gratuït 1.6.4 .\nLa principal diferència d'IcoFX amb les aplicacions esmentades anteriorment és que IcoFX és un editor d'icones amb totes les funcions. Resource Hacker permet modificar fitxers binaris. IconViewer és només un extractor de recursos d'icones. Amb l'ajuda d'IcoFX, podeu dibuixar les vostres pròpies icones utilitzant diverses eines de dibuix i efectes gràfics.\nA continuació s'explica com utilitzar-lo.\nPer extreure una icona d'un fitxer amb IcoFX,\nDescarrega l'aplicació (o compra la versió més recent).\nSeleccioneu Fitxer > Obre al menú (o premeu Ctrl + O).\nVeureu un diàleg amb totes les icones que l'aplicació ha pogut trobar al fitxer.\nSeleccioneu la icona i feu clic a Extracte . Això obrirà la icona a l'editor.\nPer extreure una icona de la mida específica, feu clic amb el botó dret a la seva miniatura al panell esquerre de l'editor i seleccioneu Exporta Imatge... del menú contextual.\nFeu clic a Desa botó.\nAra, premeu CTRL + S o aneu a Menú Fitxer > Desa .\nEspecifiqueu la carpeta per emmagatzemar el fitxer i doneu el nom al vostre fitxer.\nPodeu triar entre el format de fitxer d'icones de Windows (*.ico) i les icones de Macintosh (*.icns)\nEstàs acabat. Això escriurà totes les icones de mides i formats que es mostren a l'editor al vostre fitxer ICO.\nel tauró més perillós per als humans\nAutorSerguei Tkatxenkoposat en30 d'agost de 2019Categories Windows 10 Etiquetesicones de Windows 10\nMoneda romana molt rara encunyada per un 'emperador canalla' per ajudar a la rebel·lió i crear un imperi separatista trobat durant les obres de la carretera A14\nWindows 11 ja està instal·lat a l'1% de tots els dispositius\nnoms de clubs de promoció creativa\na quina hora surt la lluna\nradi de Mart en m\ncom planificar una reunió de classe


Sanitat obliga a 50 usuaris de Vilafranca a anar a Vall d’Alba per revisar l’aparell que prevé la ronquera | DiaDia\nInici Els Ports Sanitat obliga a 50 usuaris de Vilafranca a anar a Vall d’Alba...\nSanitat obliga a 50 usuaris de Vilafranca a anar a Vall d’Alba per revisar l’aparell que prevé la ronquera\nAparell CPAP que fins ara revisaven a domicili i ara s'ha de revisar a Vall d'Alba\n-La Generalitat ha eliminat les revisions domiciliàries anuals que realitzava fins ara\nMés de 50 usuaris de Vilafranca s’han quedat sense les revisions dels seus aparells CPAP, aparells de pressió positiva contínua en les vies respiratòries. Es tracta de pacients crònics que gràcies a aquest sistema no ronquen a la nit. Fins ara l’empresa contractada per la Conselleria de Sanitat per a realitzar les revisions es desplaçava a les vivendes de cada usuari per realitzar-les. L’administració autonòmica ha suspès el servei i obliga els malalts a desplaçar-se fins al centre sanitari de la Vall d’Alba on es realitza la revisió periòdica.\nEls usuaris de Vilafranca han explicat que fins a la data “un empleat de l’empresa que realitza les revisions es desplaçava fins a Vilafranca. Era còmode i senzill. Ara, però, Sanitat ens obliga a desplaçar-nos fins la Vall d’Alba un cop l’any” .\nEs dóna la circumstància que molts dels usuaris del sistema CPAP són majors de 70 anys, que no tenen la possibilitat de desplaçar-se pels seus propis mitjans fins al centre sanitari de la Vall d’Alba. Per a aquesta revisió que abans es realitzava en els seus propis domicilis ara han de recórrer 120 quilòmetres i dedicar més de dues hores de desplaçaments. Els usuaris consideren que es tracta “d’un notable pas enrere, ja que ens fan desplaçar-nos per una cosa que abans teníem sense haver de sortir de casa ni del nostre poble”.