Empresonades per 'avortar'\nCOSSOS SENSE DRETS AL SALVADOR\nA la presó per parir\nQuatre dones que van patir presó per perdre els seus nadons, en el seu cas involuntàriament, ens expliquen les seves històries\nDissabte, 29/02/2020 - 08:30\nDe vegades, parir pot ser un delicte. Un delicte penat amb llargues condemnes de presó. Mirna Isabel Ramírez, Elsi Rosales, Teodora del Carmen Vásquez i Mariana López ho saben prou bé. Les quatre tenen en comú cinc coses: viure al Salvador, procedir de zones rurals, tenir pocs recursos, haver tingut un part extrahospitalari i haver anat a la presó per això. Ara el documental ‘La vida después’ (que s’estrena el pròxim 3 de març als Cinemes Texas, a les 20.00 hores) i aquest reportatge recullen les seves històries.\nPerquè el Salvador és un dels sis països del món més restrictius amb l’avortament des de la reforma penal que va entrar en vigor el 10 de gener del 1998. Aquesta modificació, en concret la de l’article 133 del codi, tipifica com un crim tots els tipus d’interrupció de l’embaràs i qualsevol ajuda per dur-lo a terme. «Qui provoqui un avortament amb el consentiment de la dona o la dona que provoqui el seu propi avortament o que consenteixi que altres persones l’hi practiquin, seran sancionats amb presó de dos a vuit anys», diu el text.\nFins aleshores hi havia tres excepcions a la prohibició d’interrompre l’embaràs: per violació, perquè es preveiés la inviabilitat de la vida extrauterina, o perquè la gestació representés una amenaça per a la vida de la mare. Pocs mesos després del canvi, fa 22 anys, els legisladors van fer un blindatge constitucional per «reconèixer –van dir– la vida»: van modificar el primer article de la Constitució, que, des d’aleshores, estableix que la vida existeix «des del moment de la concepció».\nAquests canvis legislatius eliminen vies legals per a les dones que vulguin avortar al país centreamericà. Així que es veuen abocades a fer-ho de manera clandestina, a l’estranger i/o en clíniques privades, ja que la llei també persegueix els metges en centres públics, que estan obligats a notificar si sospiten que la dona que estan atenent ha tingut un avortament.\nLes que solen tenir l’opció d’avortar en clandestinitat són dones amb una xarxa feminista al voltant, amb coneixement dels seus drets sexuals o reproductius, però, sobretot, amb recursos econòmics. Les dones de zones rurals i pocs mitjans, en canvi, no tenen les mateixes oportunitats i és a les quals l’Estat persegueix principalment.\nEl 2017 es van registrar al Salvador 19.190 embarassos de nenes i adolescents d’entre 10 i 19 anys\n«Tenim una llei tan restrictiva que obliga nenes a parir, a concloure embarassos que són producte de la violència sexual, i que posa en risc les seves vides, però sabem que això no s’aplica de la mateixa manera a les persones que sí que tenen recursos», denuncia l’activista feminista Yanileth Mejía, del col·lectiu lesbofeminista Las Hijas de Safo.\nQuant als embarassos infantils, el 2017 se’n van registrar 19.190 de nenes i adolescents d’entre 10 i 19 anys (cosa que equivaldria a 53 embarassos per dia), segons el Fons de Població de les Nacions Unides. «A qui la justícia s’encarrega de perseguir i portar a la presó i condemnar a penes de 30 a 40 anys són dones pobres, que tenen menys accés als drets bàsics elementals: sabem que els que sí que tenen recursos per avortar ho poden fer a l’estranger i no passa res», lamenta Mejía.\nTal com apunta l’activista, tot i que les penes per interrompre l’embaràs són de dos a vuit anys, la Fiscalia sol acusar les dones que han patit parts extrahospitalaris d’homicidi agreujat –penes d’entre 30 a 50 anys de presó– o d’intent d’homicidi –de 10 a 15 anys–, ja que, argumenta, elles han volgut matar els seus fills.\nLa Fiscalia sol acusar d’homicidi agreujat les dones que han patit parts extrahospitalaris\nL’advocada de la Fundació d’Estudis per a l’Aplicació del Dret (FESPAD) Teresa Delgado assenyala que l’acusació acostuma a defensar que les dones que pateixen avortaments espontanis «tenien coneixement que estaven embarassades» i, si no s’han sotmès a un control prenatal és «perquè tenien premeditat que l’embaràs no arribés a bon port». «Per a ells [els fiscals], el fetus ja era un nadó, una persona, i, amb aquesta idea, afirmen que és un homicidi agreujat, pel vincle filial que hi ha de mare a fill», resumeix.\nHi ha, almenys, 41 dones salvadorenques que han anat a la presó per complicacions obstètriques des del 1998.\n[El documental ‘La vida después’ (s’estrena el 3 de març als Cinemes Texas), en el qual es basa la història d’aquestes dones, ha rebut finançament del projecte Frame, Voice, Report de la Unió Europea, Lafede.cat, l’Agència Catalana de Cooperació al Desenvolupament i l’Ajuntament de Barcelona.]\nTeodora del Carmen Vásquez acompanya altres dones que han passat per la seva situació. /ÀNGEL GARCÍA\n«Vaig perdre el meu fill, la família i els amics»\nTeodora del Carmen Vásquez, líder de Las 17 y +, col·lectiu que lluita pels drets de les dones empresonades per haver patit parts extrahospitalaris, no va poder veure el seu nadó. Va ser condemnada per homicidi agreujat l’1 de febrer del 2008 per haver tingut una emergència obstètrica, ja que la seva filla no va sobreviure al part. Va sol·licitar fins a nou vegades ajuda mèdica, ja que estava donant a llum, però, en canvi, va acabar detinguda.\nSegons l’advocada Teresa Delgado, hi va haver diverses irregularitats en el procés de la Teodora, ja que, en un inici, la prova forense deia que el nadó havia mort per asfíxia perinatal, però, a l’hora del judici, la prova es va modificar i es va afegir que la mort havia sigut per asfíxia mecànica (cosa que significa que ella mateixa havia ofegat la seva filla).\nLa majoria de les dones acusades per aquests delictes no tenen els recursos ni els coneixements per fer front al procés legal, així que queden exposades a irregularitats processals. Aquest també va ser el cas de la Teodora. «Em van posar un advocat d’ofici que no coneixia el meu nom ni per què era allà. Ell es va asseure amb mi en el judici, només per fer que l’audiència fos legal», es lamenta.\nVa estar a la presó 10 anys i set mesos acusada injustament d’haver ofegat la seva filla al néixer\nVásquez va ser privada de llibertat 10 anys i set mesos. «Jo sabia que era allà [a la presó], tot i que era innocent, però el meu nadó havia mort i havia perdut el meu fill de tres anys. Me’n van allunyar, llavors el vaig perdre. Vaig perdre la meva família, vaig perdre els meus amics, ho vaig perdre tot», recorda amb amargor.\nEl juny del 2012 van aparèixer per primera vegada dos advocats de l’Agrupació Ciutadana, un col·lectiu que promou la despenalització de l’avortament i que investiguen casos semblants al de Vásquez. «Abans que arribessin, jo creia que no hi havia més casos com el meu. Però ells portaven un llistat de 17 dones, entre les quals hi era jo», diu.\n«Érem amigues dins la presó, però no sabíem per què hi eren les altres, ningú parlava del tema». Cap de les quatre protagonistes del documental ‘La vida después’ explicava el motiu pel qual estava empresonada. «[Els funcionaris] Ens humiliaven tant que moltes vegades ens van negar fins i tot l’aigua i el menjar perquè sabien la situació en què estàvem», denuncia la Teodora.\nPerò quan van arribar els lletrats de l’Agrupació Ciutadana, les dones empresonades van començar a fer entrevistes i els mitjans es van interessar pels seus casos. Va ser llavors quan van decidir que denunciarien les injustícies que havien viscut, va néixer Las 17 y + i van triar la Teodora com a representant.\nEl 2014, Aministia Internacional va presentar l’informe ‘A punt de morir: la violència contra les dones i la prohibició de l’avortament al Salvador’. Aquest va ser un gran pas per a la visibilització del drama. «Partint del recolzament que teníem a fora i la força que nosaltres estàvem fent des de dins vam aconseguir que deixessin de fer-nos la vida impossible», comenta Vásquez.\nL’any següent va conèixer l’associació Tiempos Nuevos Teatros (TNT) a la presó, que van acompanyar les 17 dones i van aconseguir que s’unissin encara més. De fet, aquesta associació va contractar la Teodora quan encara era a la presó, d’on va sortir el 15 de febrer del 2018. Des d’aleshores, a més de recuperar el temps perdut amb el seu fill i la seva família, acompanya dones com la Mirna, la Mariana i l’Elsi perquè no estiguin soles.\nMirna Isabel Ramírez, indultada el 2014. /ÀNGEL GARCÍA\n«El jutge que em va indultar em va demanar perdó»\nMirna Isabel Ramírez, d’ulls petits com dos grans de cafè i un somriure tímid que amaga alguna dent metal·litzada, viu a Cuscatancingo (San Salvador). Per arribar a casa seva, s’ha de viatjar dues hores amb cotxe des de la capital del país. Una vegada s’arriba a Cuscatancingo, s’han de baixar unes escales de ciment en mal estat. Després, avançar per un camí de terra envoltat de vegetació frondosa, passar per una porta rovellada i entreveure dues casetes, un espai per rentar la roba i una latrina, tot construït amb ciment. És precisament en aquesta latrina –on la porta no tanca, el paper higiènic es llença a fora i la pudor és tan forta que costa entrar-hi– on va néixer la Briseida.\nVa confondre els dolors del part amb una gastritis i la seva filla va caure a la latrina. Va passar 12 anys a la presó\nEl 22 de maig del 2002, la Mirna va començar a notar un mal de panxa molt fort. Estava embarassada de set mesos, no havia passat per cap control mèdic i quan va començar a tenir contraccions no va reconèixer els dolors del part. Els va confondre amb una gastritis. Amb molt dolor, va donar a llum la Briseida. El nadó va caure a la fossa de la latrina. Quan se’n va adonar, la Mirna va demanar ajuda per rescatar-la. Uns veïns van avisar les autoritats. Li van prometre que la portarien a l’hospital amb la seva filla, que era viva, però la van traslladar a la comissaria.\nEls mitjans van publicar que s’havia proposat ofegar la nena, un argument que també va utilitzar la fiscalia. La van acusar d’haver volgut assassinar la seva filla i per això va ser privada de llibertat des del 2002 fins al 2014 per intent d’homicidi. La Mirna va estar en règim de semillibertat des del 2010 fins al 2014, anys en què anava a veure la Briseida cada diumenge.\nEl 21 d’octubre del 2014 va rebre l’indult del Tribunal Suprem, una mesura que va arribar tard, ja que havia sortit de la presó el 14 de setembre del mateix any. «El magistrat del Tribunal Suprem de Justícia em va explicar que havia complert una pena injusta, que el meu cas no era perquè em caiguessin tants anys. “Ja ha passat. Va ser lamentable no haver vist abans l’error que es va cometre amb tu”, em va dir», recorda la Mirna amb la veu entretallada.\nA banda del magistrat, ningú més li va demanar disculpes. «L’Estat hauria de reconèixer quants anys vaig estar separada de la meva família. Ho vaig perdre tot. Em vaig perdre veure créixer la meva filla...», lamenta. A causa de la injustícia que va viure, la Briseida, que farà 17 anys, vol ser advocada per «defensar les dones que són empresonades per delictes que no han comès». «No vull que pateixin el que va viure la meva mare i el que jo he patit quan ella no hi era».\nElsi Rosales, amb el seu fill Alexis. /ÀNGEL GARCÍA\n«No recuperaré mai el temps que vaig estar lluny»\nElsi Rosales, com Mirna, no va reconèixer els dolors d’un part natural perquè al seu fill Alexis l’havia tingut per cesària. L’Elsi, com la Mirna, és una dona amb recursos que viu en una zona rural (Tepecoyo, La Libertad). També va confondre el seu part amb mals d’estómac, i va donar a llum a la fossa sèptica de casa seva. Però la seva filla no va sobreviure.\nLa van condemnar a 30 anys perquè la seva filla també va acabar a la fossa sèptica al no adonar-se que estava parint\nEls pares de l’Elsi, que no sabien què acabava de passar, ja que va mantenir en secret el seu embaràs per por que la fessin fora de casa, la van portar a l’hospital. Allà li van fer un reconeixement mèdic, es van adonar que havia parit, i diversos cotxes patrulla van anar fins a casa seva. Va ser llavors quan la família va saber que l’Elsi acabava de tenir un part extrahospitalari.\nMalgrat tot, els pares de la dona van confiar en ella i no van creure els policies, els jutges i la premsa, que l’acusaven d’assassina. Va estar empresonada 10 mesos, temps durant el qual no va deixar que el seu fill l’anés a veure, però la condemna de 30 anys que li volia imposar la Fiscalia va ser sobreseguda gràcies a l’assessorament de l’Agrupació Ciutadana.\nTot i que només va estar 10 mesos a la presó, les conseqüències van ser visibles.\nFilòloga o xef\n«Al meu fill el va afectar que m’allunyessin d’ell, que no estigués al seu costat quan ell es posava malalt, quan tenia por, però sé que ho anat superant. El temps que vaig passar lluny no el recuperaré mai amb ell, però intento no allunyar-me de l’Alexis, perquè necessito temps per estar amb ell», conclou Rosales, que està estudiant batxillerat, gràcies a l’associació TNT. Li agradaria estudiar Filologia anglesa, però, si no és possible, li encantaria treballar de xef.\nMariana López, que avui regenta un forn de pa. /ÀNGEL GARCÍA\n«La meva filla és la meva raó de ser»\nMariana López va ser privada de llibertat durant 17 anys acusada d’homicidi agreujat per haver patit un part extrahospitalari, ja que la seva filla no va sobreviure. Estava a casa de la seva germana, a San Salvador, quan va sentir contraccions. Era de matinada i li hauria sigut molt difícil arribar a l’hospital; per això va tenir la nena a casa i la van portar inconscient al centre mèdic. Allà hi havia els forenses i els policies que la van acusar d’haver matat la seva filla.\nA la presó, va acabar l’educació bàsica. Va entrar a la presó el 18 de febrer del 2000, però, malgrat el dolor que li va provocar la presó, celebra que va poder acabar la seva formació, ja que el seu pare no l’havia deixat finalitzar els estudis.\nEl seu primer fill tenia 4 anys quan va entrar a la presó. Avui en té 24 i la relació és complicada\nEn els últims anys del seu empresonament, en els quals estava en fase de semillibertat, va tenir la seva segona filla, Heisel Mariana Ortiz, que ara té 5 anys. «Ella és el motor pel qual lluito. Ella és la meva raó de ser», diu, emocionada.\nEl seu primer fill tenia 4 anys quan va entrar a la presó. Ara en té 24 i la relació amb ell encara és complicada, ja que ell considera que el va abandonar. La commutació de la pena va arribar el juny del 2018, tot i que la seva condemna era fins al 2024.\nVa conèixer el col·lectiu feminista el 2012 i Teodora Vásquez el 2018, i des d’aleshores s’ha convertit en el seu «gran recolzament». Des de fa dos anys, gràcies a un capital-llavor que li va donar l’associació TNT, va poder començar un negoci de forn de pa a casa seva situada a Ahuachapán.\nA causa de l’impuls que va obtenir la campanya de Las 17 y + i de l’auge del feminisme al Salvador, el 2016 la diputada esquerrana Lorena Peña (FMLN) va presentar un projecte de llei per despenalitzar l’avortament en casos de violació, risc de vida, salut i tràfic de persones. Alhora, el diputat ultraconservador Ricardo Velásquez Parker (ARENA), que va afirmar que la interrupció de l’embaràs és «el pitjor genocidi des de l’Holocaust», va contraatacar amb una proposta per elevar les penes per avortament de 30 a 50 anys de presó. Cap de les dues iniciatives va prosperar.\nMés enllà de la política, Las 17 y + han aconseguit donar visibilitat als seus casos, unir-se i vèncer el dolor de la presó.\n[El documental ‘La vida después’ (estrena el 3 de març als Cinemes Texas), en el qual es basa la història d’aquestes dones, ha\nha sigut impulsat per la Fundació Acció Benestar i Desenvolupament ABD i la beca Devreporter i ha rebut finançament de Frame, Voice, Report de la Unió Europea, Lafede.cat, l’Agència Catalana de Cooperació al Desenvolupament i l’Ajuntament de Barcelona]


El ministre respon així a una pregunta del PDeCAT sobre el cessament d'un cònsol grec que va anar a la manifestació de la Diada\nRedacció 18/12/2018 - 08.55 Actualitzat 18/12/2018 - 10.01\nEl Ministeri d'Afers Estrangers cessarà qualsevol cònsol que faci costat a la independència. Així s'expressa el ministre Josep Borrell en la resposta escrita a una pregunta adreçada pel diputat del PDeCAT Jordi Xuclà.\nL'escrit deixa clar que "quan un cònsol honorari doni suport al separatisme", diu textualment, "el govern espanyol actuarà". S'adreçarà a l'ambaixada corresponent per expressar el seu "descontentament" i "es perdrà la confiança" com a interlocutor amb el ministeri del cònsol en qüestió.\nLa pregunta de Xuclà feia referència al cas de Fernando Turró, el cònsol honorari de Grècia a Barcelona, que va ser cessat el mes passat per unes fotografies on se'l veia a la manifestació de la Diada. Va ser el cinquè cònsol destituït en relació amb la situació política que es viu a Catalunya.\nJosep Borrell pensa "actuar" quan un cònsol honorari "doni suport al separatisme" (EFE)\nAlfred Bosch: "Borrell demostrant, una vegada més, que ajuda a rebaixar tensions"\nEl conseller d'Acció Exterior, Alfred Bosch ha criticat la posició del ministre. A través de Twitter s'ha expressat d'aquesta manera:\nBorrell demostrant, una vegada més, que ajuda a rebaixar tensions i explicar la situació de Catalunya a nivell internacional https://t.co/RjCeFQkeUU\n Alfred Bosch (@AlfredBosch) 17 de desembre de 2018\nEn declaracions a 8TV, el conseller ha acusat Borrell d'actuar "com a cap de l'antidiplomàcia, amenaçant de cessar els representants d'un altre país".\nAlfred Bosch defineix Josep Borrell com a "cap de l'antidiplomàcia" (ACN)\nA més del cònsol honorari de Grècia, el govern espanyol va cessar Xavier Vinyals, cònsol de Letònia, a qui van acusar, tot i que ell ho va negar, d'haver penjat una estelada a l'edifici consular.\nTot seguit van destituir el cònsol búlgar i exfutbolista del Barça, Hristo Stóitxkov, i el cònsol honorari de les Filipines, Jordi Puig, per una foto feta durant l'aturada del 3 d'octubre del 2017, que va provocar una queixa de l'executiu de Rajoy.\nL'últim, abans del de Grècia, va ser Albert Ginjaume, cònsol honorari de Finlàndia fins al febrer d'aquest any.\nJosep Borrell Procés català


Nou cicle d'Esmorzars de Finançament i d'Innovació a Barcelona - Jornal.cat\nNou cicle d'Esmorzars de Finançament i d'Innovació a Barcelona\nDimarts, 15 de gener de 2013 | 21:45 h\nEl Departament d’Empresa i Ocupació, a través d’ACC1Ó – l’agència per a la competitivitat de l’empresa catalana –, posa en marxa els Esmorzars de Finançament i d’Innovació 2013, dues sessions mensuals dirigides a emprenedors que tenen com a objectiu presentar casos d’èxit catalans d’emprenedors i d’inversors que han esdevingut referents a Catalunya.\nMés de 1.600 professionals han assistit durant l’últim any a aquestes jornades, que tenen lloc a la seu de la institució, al Passeig de Gràcia, 129, de Barcelona, i que tracten temes d’actualitat en l’àmbit del finançament de les empreses i l’aplicació de la innovació al dia a dia dels negocis.\nLes sessions també incorporen un espai de networking per als assistents, que en els últims anys ha contribuït a la creació d’un ecosistema entre empresaris, emprenedors, inversors i consultors catalans.\nIniciats l’any 2001, els Esmorzars de Finançament tenen lloc el tercer dimarts de cada mes. Aquestes sessions es dirigeixen a inversors, consultors, representants de les societats de capital de risc i, en general, a tota la comunitat inversora.\nEl primer esmorzar del cicle 2013 celebrat aquest dimarts, ha participat José Maria Pina, Director d’Emprenedoria de la xarxa d’inversors privats Keiretsu Forum. Pina assessora projectes d’start-ups on elabora i posa en marxa plans de negoci i realitza la cerca de finançament. Durant la sessió ha comentat els errors més comuns dels emprenedors tant en plantejar l’enfocament del seu projecte, com en la fase de presentació i negociació amb l’inversor.\nD'altra banda, els Esmorzars d’Innovació, iniciats l’any passat, tenen lloc l’últim dijous de cada mes i estan orientats a reflexionar sobre la capacitat innovadora que tenen les empreses. Per això es dirigeixen a empresaris i directius amb capacitat de decisió, i també a gestors de projectes d’innovació. La primera sessió del 2013 serà “L’error com a motor d’innovació”, el 31 de gener, a càrrec d’Ariadna Mateu, cofundadora d’Innovalley, exemple d’empresa catalana fundada i desenvolupada amb èxit a Silicon Valley. Mateu explicarà com fugir de la por al fracàs i com explotar aquest concepte com a font d’innovacions.\nESMORZARS DE FINANÇAMENT (primer trimestre)\n15 gener “Els 7 pecats capitals dels emprenedors”\nJosé Maria Pina, Director d’Emprenedoria de la xarxa d’inversors privats Keiretsu Forum\n19 de febrer “Què ofereix la banca privada?”\n19 de març “Corporate Venturing”\nCharles Ehredt, Venture Farm and Innovation Group Director a ODIGEO\nESMORZARS D’INNOVACIÓ 2013 (primer trimestre)\n31 de gener “L’error com a motor d’innovació”\nAriadna Mateu, Cofundadora d’Innovalley\n28 de febrer “Gallina Blanca”\nMònica Mateu, Innovation Manager of New Business de Gallina Blanca\n21 de març “Tous: una història de passió per la innovació”\nRosa Tous, Directora de Relacions Institucionals de Tous\nTotes les sessions tenen lloc a ACC1Ó (Passeig de Gràcia, 129) a les 9:00 hores.


Direcció: Nurgeldy Sadygulov\nAl Kazakhstan del segle XIX, el lluitador i poeta Baluan Sholak es va convertir en una icona nacional quan va intentar protegir el seu poble d'una apressant onada d'immigrants que amenaçaven d’acabar amb la pau del seu petit poble. Aquesta és la història d'un heroi nacional que es va enfrontar a un govern cada vegada més autoritari, el qual va decidir expropiar les terres dels kazakhs per oferir-les als nouvinguts de l'Imperi rus. La llegenda de Baluan Sholak és una de passió nacional, rebel·lia i perseverança.\nNurgeldy Sadygulov és un cineasta i documentalista kazakh. Va passar la major part de la seva formació acadèmica especialitzant-se en la filmació de documentals. Amb la col·laboració del Ministeri de Cultura del Kazakhstan porta, per primera vegada, a la gran pantalla la famosa història del poeta, lluitador i tota una icona nacional: “Baluan Sholak” (2018), la qual es va estrenar al 50 International Film Festival of l'Índia (IFFI).


Espanya, l'excepció europea que reobre bars abans que escoles\nBarcelona. Dilluns, 11 de maig de 2020. 12:00\nActualitzat: Dilluns, 11 de maig de 2020. 16:43\nL'entrada de gairebé la meitat del territori de l'estat espanyol a la fase 1 de la desescalada després del confinament total per la pandèmia del coronavirus genera alguns interrogants sobre si les mesures previstes són encertades i si avancen en paral·lel al que passa en altres països de l'entorn europeu.\nUn fet és cert, a mig Espanya i, pel que respecta a Catalunya, les regions sanitàries de Terres de l'Ebre, Camp de Tarragona i Alt Pirineu i Aran, que compten amb el 10% de la població, les mesures de desescalada de la fase 1 permeten obrir locals de restauració però mantenen tancats els centres educatius, un fet que contrasta amb les mesures fixades en altres països d'Europa, que donen prioritat a obrir les aules abans que els bars.\nDes d'aquest matí, els bars de les regions sanitàries, províncies i illes incloses en la fase 1 han pogut apujar les persianes per atendre la clientela en terrasses i sota estrictes mesures d'higiene. Mentrestant, els escolars segueixen atenent les classes de forma telemàtica i les previsions de reobertura de les escoles aquest curs semblen del tot descartades. En aquest sentit, la normalitat no arribarà fins al setembre i, de moment, només es preveu que en fase 1 es pugui procedir a tasques de desinfecció i condicionament de centres escolars i que en la fase 2 —prevista per al 25 de maig— s'obrin les aules a menors de 6 anys que no tinguin adults que puguin fer-se càrrec d'ells i que els escolars de cursos finals —4t d'ESO i 2n de Batxillerat— assisteixin a classes amb caràcter voluntari i en grups de màxim 15 alumnes.\nAnglaterra: aules sí, pubs no\nEn canvi, n'hi ha prou amb fer una mirada a altres països europeus per constatar que en altres territoris les prioritats no són les mateixes. Ahir mateix, el primer ministre britànic, Boris Johnson, va presentar un pla de desescalada, cenyit només a Anglaterra, que preveu que les escoles reobrin a partir del pròxim 1 de juny. Els emblemàtics pubs, així com hotels i restaurants, hauran d'esperar encara un altre mes per reobrir, una acció que podran fer com a molt aviat el pròxim 1 de juliol.\nAlemanya: a classe des del 4 de maig\nQuant a Alemanya, des del passat 4 de maig les aules estan reobertes per als estudiants de secundària i aquest mateix dilluns reobren escoles de primària i guarderies. I mentre els escolars, amb estrictes mesures d'higiene, ja són a classe, els bars i restaurants segueixen amb la persiana abaixada i sense cap previsió de data d'obertura. La decisió, en tot cas, es prendrà en les pròximes setmanes.\nFrança: la reobertura escolar comença avui\nDes d'aquest dilluns França comença a aplicar mesures de desescalada, entre les quals s'inclou la reobertura escolar des d'avui mateix amb el retorn dels professors i demà dimarts amb la tornada a les aules dels estudiants de primària a l'anomenada zona verda, és a dir, gairebé tot el país excepte les regions del nord-est, inclòs París.\nAixí, part dels estudiants nord-catalans estan a punt de reprendre el curs, una cosa que no se sap si arribaran a fer aquest curs la resta d'escolars catalans. Pel que fa als bars, el govern francès no preveu prendre una decisió sobre quan podran obrir fins a finals de maig, així que tot apunta que no se'n podrà gaudir fins al juny, com a molt aviat.\nItàlia: retorn al setembre\nEn canvi, Itàlia preveu un retorn escolar similar a l'espanyol. De moment tot apunta que no hi haurà reobertura fins al setembre i per ara només s'avalua la possibilitat de reobrir escoles a l'estiu per organitzar casals i campaments. Això sí, a diferència d'Espanya, on ja hi ha bars oberts, els italians hauran d'esperar fins a l'1 de juny per poder utilitzar-los.


Calaix de sastre | Clàudia Brufau Bonet\nAll posts filed under: Calaix de sastre\nUn candidat fictici salta al ring Demòcrata Aquesta temporada, la sèrie The Good Wife de CBS (creada per Michelle i Robert King) es llança de ple a la campanya per les primàries del Partit Demòcrata, i posa el governador d’Illinois, Peter Florrick (Chris Noth), al ring dels demòcrates tot comptint amb els candidats: Hillary Clinton, Bernie Sanders i Martin O’Malley. Des del seu inici, la sèrie dels King ha dibuixat paral·lelismes amb la peripècies dels Clinton, tot just arrenca quan esclata un escàndol sexual de fiscal de Chicago, Peter Florrick, i la seva dona Alicia (Julianna Margulies), la protagonista de la sèrie, li dóna suport públic. S’ha especulat si el personatge d’Alicia Florrick està inspirat en Hilary Clinton –una advocada que aguanta els alts i baixos de la carrera política del seu marit amb infidelitats incloses–. Deixant el suposat mirall entre una primera dama i l’altra, el cert, és que al llarg de les diferents temporades, s’ha pronunciat el nom Clinton amb més o menys freqüència. Una campanya fictícia a temps real Els showrunners d’aquesta …


Les ermites. L’ermita de sant Bartomeu va ser construïda per fra Guerau –eremita del segle XII, que va viure en una balma propera– i és una bona mostra del romànic del Montsant i record d’una època d’esplendor a la serra.\nEl sender aeri. Gaudiu de les vistes impressionants al llarg del recorregut, i sentiu l’adrenalina en el pont penjant. Per als més agosarats, retorneu pel sender aeri (no apte per a nens i persones amb vertigen), que passa per la cresta dels Ventadors i pels Pins Carrassers. Per fer-ho cal que, retornant de l’ermita i un cop passat de nou el pont, seguiu cap a la dreta en direcció a Margalef del Montsant fins a trobar un desviament a l’esquerra, senyalitzat amb pintura groga. Es tracta d’una excursió llarga però molt recomanable, obligada per a aquelles persones que vulguin conèixer a fons el Montsant.\nEl congost és el resultat de l’acció erosionadora de l’aigua, lenta però perseverant, que ha modelat els conglomerats calcaris arrodonint-los i esculpint formes capricioses de volums imponents.\nLa bona qualitat de l’aigua es reflecteix en una rica fauna aquàtica. El cranc de riu ibèric, en retrocés a tota la Península, encara troba refugi als racons més amagats del Montsant.\nAquest és un dels pocs indrets de la Catalunya meridional on les comunitats animals es conserven gairebé intactes. La zona de l’obaga, per on passa el riu Montsant, constitueix un dels congostos fluvials més espectaculars de Catalunya, a causa del conjunt geològic format per grans blocs de conglomerats de formes diverses i curioses.


Aquest dimecres torna el temps inestable - maresme360 - Portal de notícies de la comarca del Maresme\nInicioUncategorisedAquest dimecres torna el temps inestable\nLa previsió del temps al Maresme per aquest dimecres segons el servei meteorològic del Consell Comarcal del Maresme indica que la nuvolositat serà entre variable i abundant al matí i abundant a la tarda. S’esperen precipitacions en forma de ruixats febles i irregulars al matí i de pluges persistents de cara a la tarda.\nVents fluixos, de força 2 a 3 i de component variable al llarg del dia. Mar en estat de marejol amb àrees de mar de fons a tota la costa del Maresme. Les temperatures màximes baixaran i aniran dels 13 als 14 graus mentre que les mínimes es mantindran sense canvis destacables i aniran dels 6 als 11 graus.


Cisma d'Occident - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n(S'ha redirigit des de: Gran Cisma d'Occident)\nEn la història de l'Església catòlica, Cisma d'Occident o Cisma Papal és l'expressió utilitzada per designar el període de crisi viscut entre 1378 i 1417 durant el qual dos papes rivals, l'un establert a Roma i l'altre a Avinyó, es consideraven l'únic i legítim papa; a partir del Concili de Pisa (1409) els papes rivals foren tres. El cisma es va resoldre finalment amb el Concili de Constança (1417), que establí de nou un únic papa reconegut per tota la Cristiandat.\nMapa històric del Cisma d'Occident\n1 Els inicis del Cisma\n2 La divisió de la Cristiandat\n3 La continuïtat del Cisma\n4 El Concili de Pisa\n5 El Concili de Constança\n6 Climent VIII de Peníscola\nEls inicis del CismaModifica\nEntre els anys 1305 i 1377, els papes Climent V (1305-1314), Joan XXII (1316-1334), Benet XII (1334-1342), Climent VI (1342-1352), Innocenci VI (1352-1362), Urbà V (1362-1370) i Gregori XI (1370-1378) residiren no pas a Roma, sinó a Avinyó. Durant el segle xiv, el Papat d'Avinyó fou vist per molts com una anomalia, ja que la seu històrica del Papa era Roma. Aquesta crisi va resoldre's quan, el 13 de setembre de 1376, Gregori XI deixà Avinyó per establir-se a Roma, on hi arribà el 14 de gener de 1377; ara bé, un any i escaig després, el 27 de març de 1378, Gregori XI va morir i es va haver de reunir el Conclave per elegir un nou papa.\nEl conclave es reuní el 7 d'abril i, l'endemà mateix, proclamà l'elecció com a nou papa de l'arquebisbe de Bari Bartolomeo Prignano, Urbà VI (1378-1389). Segons sembla, Prignano fou el candidat de consens elegit entre les tres faccions rivals del conclave: els cardenals italians, els cardenals francesos i els del partit de Llemotges; d'una altra banda, amb el fi d'assegurar-se que el nou papa no se'n tornés cap a Avinyó, els habitants de Roma pressionaren els cardenals amb manifestacions populars exigint que el nou papa fos romà o, si més no, italià.\nPrignano devia la seva elecció com a papa a la seva fama de bon negociador, integritat i coneixement del Dret, com també a la protecció de la reina Joana I de Nàpols. Ara bé, un cop elegit papa, Urbà VI es mostrà autoritari i, per tal d'imposar els seus projectes de reforma eclesiàstica, s'enfrontà a la cúria cardenalícia, com també s'enemistà amb Otó de Brunswick, marit de Joana I de Nàpols.\nEls cardenals contraris a Urbà VI, que anaven difonent la idea que l'elecció de Prignano com a papa havia estat il·legítima, acabaren reunint-se a Fondi, ciutat dominada per un senyor contrari a Urbà VI i proper a Joana de Nàpols, ara enemiga del nou papa. A més, el rei Carles V de França s'adreçà per carta als cardenals de Fondi demanant-los l'elecció d'un papa legítim, i que fos proper als interessos de França. En aquestes circumstàncies, el 20 de setembre de 1378, a Fondi fou elegit papa el cardenal Robert de Ginebra, Climent VII (1378-1394), i així va començar el Cisma d'Occident, que no es resoldria pas fins trenta-nou anys després amb el Concili de Constança de 1417. Pocs mesos després, Climent VII deixà Fondi (Regne de Nàpols) per establir-se a Avinyó.\nLa divisió de la CristiandatModifica\nL'existència de dos papes rivals -Urbà VI a Roma i Climent VII a Avinyó- va plantejar, òbviament, la qüestió de quin d'ells dos era el legítim, la qual cosa va dividir la Cristiandat llatina en dues faccions: la romana i l'avinyonesa. Per poder consolidar la seva posició com a poder únic, Climent havia d'expulsar Urbà de Roma, i comptava amb la possessió del Castell de Sant Angelo, on una notable guarnició gascona resistia i atacava el Vaticà, i el seu nebot Louis de Montjoie va aixecar una exèrcit per dirigir-se a Roma en el seu suport a canvi d'un regne amb part dels territoris dels Estats Pontificis, però fou derrotat a la Batalla de Marino i hagué de fugir primer a Nàpols i després a Avinyó.\nEntre els poders polítics, Polònia, Hongria, Portugal, Anglaterra, Flandes, molts estats italians i el Sacre Imperi Romanogermànic es declararen fidels al papa de Roma, mentre que França, Nàpols, Navarra, Castella, Savoia, alguns prínceps de l'Imperi enfrontats a l'Emperador i Escòcia es declararen d'obediència avinyonesa. D'entre els poders de la Cristiandat, cal assenyalar el cas del rei indiferent: Pere el Cerimoniós (1336-1387), que, durant tot el seu regnat, no es decantà pas per cap dels dos papes rivals, sinó que, mantenint una actitud equidistant, va mirar d'aprofitar-se de l'existència de dues corts papals enfrontades per afavorir els seus projectes expansionistes. Després de la mort de Pere el Cerimoniós, els seus fills Joan el Descurat (1387-1396) i Martí l'Humà es decantaren pel papa d'Avinyó.\nD'altra banda, la divisió també afectà persones de reconegut prestigi d'aleshores, moltes de les quals, posteriorment, l'Església ha reconegut com a sants o beats. Així, Santa Caterina de Siena, Santa Caterina de Suècia, el Beat Pere d'Aragó, la Beata Ursulina de Parma, Felip d'Alençon i Gerard de Groote foren partidaris del papa de Roma, mentre que Sant Vicent Ferrer, Santa Coleta i el Beat Pere de Luxemburg obeïren el papa d'Avinyó. Generalment, els teòlegs i juristes de l'època adoptaren el punt de vista seguit pels poders polítics del seu país.\nAl seu torn, els papes rivals s'excomunicaren mútuament i crearen un gran nombre de cardenals, als quals enviaven a defensar el seu partit.\nTanmateix, des del primer moment diversos teòlegs (p.e., Conrad de Gelnhausen o Enric de Langenstein, entre d'altres) van fer el que van poder perquè s'acabés amb aquesta situació i es convoqués un Concili per tal de tornar a una Església unida.\nLa continuïtat del CismaModifica\nLa mort del papa Urbà VI (1389) no significà pas la fi del Cisma, ja que a Roma fou elegit papa Bonifaci IX (1389-1404), succeït després per Innocenci VII (1404-1406) i per Gregori XII (1406-1417); al seu torn, quan, a Avinyó, va morir Climent VII, fou proclamat papa el cardenal aragonès Pedro de Luna, Benet XIII (1394-1423).\nBonifaci IX de Roma i Climent VII d'Avinyó s'excomunicaren mútuament; segurament per això fracassaren els intents d'entesa amb Avinyó menats el 1392 per Bonifaci IX, qui defensava tenaçment la seva legitimitat, rebutjant, doncs, tota proposta d'abdicació, fins i tot si venia avalada per alguns dels seus seguidors com ara Ricard II d'Anglaterra (1396), la Dieta de Frankfurt (1397) i el rei Venceslau d'Alemanya (Reims, 1398).\nA la mort de Climent VII d'Avinyó (1394), fou elegit papa per unanimitat dels cardenals d'Avinyó el cardenal aragonès Pedro de Luna (Benet XIII d'Avinyó), qui, durant el conclave, havia promès posar fi al cisma encara que, per aconseguir-ho, hagués d'abdicar; ara bé, aquesta promesa, reafirmada després de l'elecció, fou ràpidament oblidada, i Benet XIII mantingué sense cap concessió la idea que ell era el legítim papa. Al seu torn, en els conclaves celebrats a Roma el 1404 i el 1406, en què foren elegits papes Innocent VII (1404-1406) i Gregori XII (1406-1417), els cardenals pretengueren que el nou papa assumís el compromís d'abdicar per resoldre el cisma; ara bé, com que l'autoritat papal és superior i independent a la dels cardenals, aquest compromís no podia tenir pas validesa, ja que, altrament, el que s'hauria elegit no hauria estat un vertader papa sinó un simple portaveu dels cardenals.\nA part de la confusió espiritual que originava la no existència d'un papa admès com a legítim per tota la Cristiandat, el Cisma plantejava problemes d'ordre polític, com ara que seus episcopals o abadies fossin disputades per dos pretendents, l'un nomenat per Roma, i l'altre per Avinyó. Per altra banda, les guerres dinàstiques del regne de Nàpols es veieren atiades pel que cada un dels dos papes donava suport a cadascun dels dos pretendents al regne.\nDesprés de la mort dels protagonistes inicials del Cisma (Urbà VI i Climent VII), es va començar a estendre la idea que la solució al problema no era pas mirar quin dels dos papes era el legítim, sinó optar per una d'aquestes solucions:\nVia facti: imposar un dels dos candidats per la força militar, idea intentada tant per Urbà VI com per Climent VII, però al final abandonada.\nVia concessionis: abdicació conjunta dels dos papes rivals\nVia conventionis: resolució del conflicte mitjançant la reunió d'un grup significatiu dels cardenals dels dos bàndols o d'un concili general de l'Església.\nEl 1393, la Universitat de París va proposar la convocatòria d'un concili general com a únic mitjà per posar fi al Cisma. Aviat, començaren les pressions polítiques per intentar forçar els papes rivals a acceptar l'abdicació conjunta i el concili.\nCliment VII d'Avinyó havia gaudit sempre del suport de França; ara bé, el seu successor, Benet XIII, va trobar-se en una situació més difícil, en primer lloc, perquè aviat va oblidar-se de la seva promesa d'abdicar si també ho feia el seu rival de Roma i es mostrà partidari d'intentar la Via facti. El 1395, un concili celebrat a París sota la presidència de Simon de Cramaud, bisbe de Poitiers, representant de la tendència gal·licana d'afavorir el control de l'Església a França per la corona francesa, es va pronunciar per l'abdicació dels dos papes.\nEl rei Carles VI de França (1380-1422) es trobava afectat per una progressiva malaltia mental; per això, el seu germà Lluís, duc d'Orleans, del seu cosí Joan, duc de Borgonya, i del seu oncle, el duc de Berry, rivalitzaven entre ells per assolir el control dels afers del regne.\nEntre maig i juliol de 1395, persones vinculades a la família reial i a les universitats s'estigueren a Avinyó mirant de convèncer Benet XIII d'acceptar la Via cessionis; també foren enviats representants a altres països, com ara Anglaterra, per trobar suport a aquesta proposta.\nQuan l'obstinació de Benet XIII a refusar la Via cessionis es feu evident, la Universitat de París va radicalitzar el seu posicionament contra el papa d'Avinyó. Després d'un nou concili de l'Església de França el 1398, que es manifestà contrari a Benet XIII i que posà l'Església a França sota control del poder reial, el rei de França retirà l'obediència al papa i un exèrcit francès assetjà Avinyó. Ara bé, com que el rebuig francès a Benet XIII anava acompanyat d'un fort gal·licanisme eclesiàstic, el cop militar contra Avinyó resultà contraproduent, perquè el condemnaren fins i tot alguns opositors a Benet XIII, qui, el 1403, fugí a Provença. El 28 de maig de 1403, un concili de bisbes francesos restablí l'obediència a Benet XIII; tot i així, la Universitat de París continuava sent-li hostil.\nA Roma, Bonifaci IX s'havia mostrat tan obstinat com Benet XIII a considerar-se el legítim papa i a rebutjar, doncs, l'abdicació conjunta com a solució de compromís. D'altra banda, Bonifaci IX, que havia aconseguit aprofitar-se dels problemes del seu rival, havia afirmat el seu prestigi gràcies a l'èxit de la Peregrinació a Roma, organitzada amb motiu del Jubileu de l'any 1400. A la mort de Bonifaci IX, el seu successor Innocent VII (1404-1406), que va manifestar que no hauria acceptat pas l'elecció si Benet XIII s'hagués mostrat disposat a abdicar, es mostrà del tot favorable a la via de compromís.\nPer la seva banda, Benet XIII feia preparatius militars a Itàlia, per apoderar-se de Roma. El rebuig i la indignació motivades per aquesta actitud dugueren a la Universitat de París i als seguidors del duc de Borgonya a entrar en negociacions amb Innocent VII i a declarar una segona retirada de l'obediència a Avinyó el gener de 1407.\nA la mort d'Innocent VII, es va esperar que si no s'elegia pas un nou papa a Roma, llavors Benet XIII compliria la seva promesa d'abdicar i obrir el pas per a l'elecció d'un nou papa admès per tota la Cristiandat. Com que Benet XIII va contestar amb evasives, el 30 de novembre de 1406 fou elegit papa a Roma Gregori XII, qui va anunciar immediatament estar disposat a abdicar si Benet XIII feia igual i es reunien els cardenals de Roma i els d'Avinyó per elegir conjuntament un nou papa. Finalment, es va acordar una trobada dels dos papes rivals a Savona el 24 de setembre de 1407, que no es va celebrar perquè Gregori XII no hi va comparèixer, a causa de les maniobres dilatòries del seu rival que sí que va anar a Savona.\nPer altra banda, la posició de Benet XIII a França s'anava fent cada cop més difícil, sobretot després que el seu principal defensor, Lluís duc d'Orleans, fos assassinat el 23 de novembre de 1407. El 25 de maig de 1408, Carles VI declarà que França era neutral en la qüestió del Cisma. Per això, Benet XIII acabà fugint a Catalunya i establint-se a Perpinyà. Al seu torn, Gregori XII també havia abandonat Roma i hagué d'estar-se en ciutats italianes, sota la protecció dels respectius senyors.\nEl Concili de PisaModifica\nArticle principal: Concili de Pisa\nVers 1408, la majoria de la Cristiandat s'havia posicionat per la Via conventionis. Un grup de cardenals de Roma i un altre d'Avinyó es reuniren a Livorno (Itàlia) i, al final, acabaren convocant un Concili a Pisa a iniciar-se el 25 de març de 1409.\nTots els gairebé cinc-cents pares conciliars, entre els quals hi havia cardenals i bisbes, però, majoritàriament, teòlegs i juristes, eren conscients que el que havien de fer era destituir els dos papes rivals i elegir-ne un de nou. El 5 de juny de 1409, el Concili excomunicà Gregori XII i Benet XIII, els quals havien rebutjat obeir l'ordre de comparèixer davant del concili, i el 26 de juny, elegiren papa Pere Philarghi, cardenal arquebisbe de Milà, Alexandre V (1409-1410), el qual, a la seva mort, fou succeït pel governador de Bolonya, sospitós d'haver-lo enverinat, Baldassare Cossa, Joan XXIII (1410-1415).\nCom que els concilis paral·lels convocats per Gregori XII a Aquilea i per Benet XIII a Perpinyà no aconseguiren pas eclipsar el Concili de Pisa, semblava que amb l'elecció d'Alexandre V ja s'havia resolt el cisma, sobretot després que el seu successor, Joan XXIII, aconseguís establir-se a Roma. Ara bé, si els papes de Pisa aconseguiren el suport de la majoria de l'Església (França, Anglaterra, Portugal, Bohèmia, Prússia, alguns països alemanys i Itàlia, i del comtat de Venaissin), el cas és que Nàpols, Polònia, Baviera i una part d'Alemanya es mantingueren fidels a Gregori XII mentre que Aragó, Castella i Escòcia continuaren reconeixent Benet XIII. Per tant, s'havia passat de dos papes rivals a tres.\nD'altra banda, el Concili de Pisa l'havia convocat un grup de cardenals sobre la idea que no havent-hi un papa únic i indiscutible, la Santa Seu estava vacant; ara bé, el 1409 l'únic cardenal creat abans de l'esclat del Cisma era, precisament, Pedro de Luna (Benet XIII); tots els altres, doncs, devien el capell cardenalici a un dels dos papes rivals; si aquests papes no eren pas legítims, tampoc no ho deurien ser els cardenals creats per ells. A més, a Pisa s'havia plantejat la qüestió, que tornaria a aparèixer durant el segle xv, del conciliarisme, un corrent que considerava l'autoritat del Concili superior a la del Papa, trencant així amb la idea, sostinguda fins aleshores, del Papa com a màxim dipositari de l'autoritat a l'Església.\nEl Concili de ConstançaModifica\nArticle principal: Concili de Constança\nEn aplicació de les resolucions del Concili de Pisa, que obligaven el papa a convocar el concili cada tres anys, Joan XXIII convocà un concili a Roma el 1412, on s'haurien de tractar qüestions de reforma de l'Església. Ara bé, el 29 d'abril, quan començaren les sessions del concili, l'afluència era tan baixa que l'inici de la reunió s'hagué d'ajornar repetidament; al final, quan el concili es clausurà el març de 1413, la seva única resolució important fou la condemna de les doctrines de John Wycliff per herètiques.\nEl maig de 1413, Ladislau I de Nàpols atacà els Estats Pontificis, i Joan XXIII i els seus cardenals hagueren de fugir de Roma.[cal citació] El papa es refugià a Florència, on demanà la protecció de l'emperador Segimon (1410-1437), qui era al Nord d'Itàlia mirant de convocar un concili que posés fi al cisma papal.\nEl 30 d'octubre de 1413, l'emperador Segimon convidà Benet XIII, Gregori XII, Joan XXIII i tota la Cristiandat al Concili General de Constança, convocat per a l'1 de novembre de 1414.\nEn un principi, el Concili se celebrà sota la presidència del papa Joan XXIII, i amb l'absència dels seus dos rivals. Segimon havia afavorit Joan XXIII perquè era el papa amb una obediència més àmplia, però, a partir de l'estiu de 1413 s'havia convençut que l'única solució possible per al Cisma era l'abdicació dels tres papes rivals. D'una altra banda, l'hostilitat del concili envers Joan XXIII es feu cada cop més manifesta, sobretot després que, el 20 de març de 1415, Joan XXIII fugís secretament de Constança. De fet, el 2 de març, el Concili havia obligat aquest papa a fer una promesa formal d'abdicació, reafirmada en una butlla del 8 de març. Per altra banda, a principis de gener de 1415, acudiren a Constança representants de Benet XIII per demanar una trobada del seu papa amb l'emperador; a finals d'aquell mateix mes, Gregori XII feu arribar al concili una promesa d'abdicació si els altres dos papes també abdicaven.\nEl 29 de març de 1415, el Concili destituí Joan XXIII, no pas per heretgia sinó per simoníac, provocador del cisma i per la seva escandalosa vida. Carlo I Malatesta, senyor de Rímini, comunicà al concili que Gregori XII estava disposat a abdicar si s'acceptaven les seves condicions que eren convocar ell de nou el concili i que les reunions no les presidissin ni Joan XXIII ni cap representant seu. El 4 de juliol de 1415, es produí l'abdicació de Gregori XII.\nDesprés de la destitució de Joan XXIII i de l'abdicació de Gregori XII, l'únic obstacle que quedava per resoldre el Cisma era l'obstinació de Benet XIII. Com que aquest papa havia insistit en la necessitat d'entrevistar-se personalment amb ell, l'emperador Segimon I i un grup de delegats de Constança van anar a Perpinyà, on es trobaren que Benet XIII no estava gens disposat a abdicar. Aviat, però, fou abandonat pels regnes que li donaven suport: la Corona d'Aragó, Castella i Navarra, els quals, pel Conveni de Narbona (13 de desembre de 1415) es van comprometre a col·laborar amb el Concili de Constança per aconseguir la destitució de Benet XIII i l'elecció d'un nou papa. Llavors, Sant Vicent Ferrer, fins aleshores el més ferm defensor de Benet XIII i el seu confessor personal, el va abandonar per perjur. El 4 de febrer de 1416, el Concili va confirmar el Tractat de Narbona, l'execució immediata dels quals fou ajornada arran de la fugida de Benet XIII de Perpinyà cap a Peníscola (13 de novembre de 1415), on fins a la seva mort va mantenir que el legítim papa era ell. En la trenta-setena sessió del Concili (26 de juliol de 1417), Benet XIII fou destituït per perjur, cismàtic i heretge.\nUn cop eliminats els papes rivals, calia procedir a l'elecció d'un nou pontífex; ara bé, era evident que la forma habitual d'elecció del papa, mitjançant un conclave dels cardenals, no se seguiria pas; en primer lloc, perquè el Concili culpava els cardenals de la prolongació del cisma i també perquè els acusava dels abusos i incorreccions de la cúria romana. Per altra banda, entre els pares conciliars, n'hi havia que consideraven més prioritari la reforma del govern de l'Església que no pas l'elecció d'un nou papa, mentre que d'altres consideraven monstruosa la idea de l'existència de l'Església sense el seu cap visible.\nAl final, es decidí prioritzar l'elecció d'un nou papa qui, però, s'hauria de comprometre a endegar programes de reforma eclesiàstica. El nou papa hauria de ser elegit conjuntament pels cardenals i per un grup de trenta-sis delegats del Concili, sis per cadascuna de les nacions; finalment, el 8 de novembre de 1417, aquesta comissió elegí com a nou papa el cardenal romà Odó Colonna -Martí V (1417-1431)-, el qual, com que només era subdiaca, hagué de ser creat immediatament diaca, prevere i bisbe, abans de la seva coronació, que tingué lloc el 21 de novembre de 1417.\nQuan el Concili fou clausurat (22 d'abril de 1418), Martí V va rebutjar invitacions de fer estada a Avinyó o en algunes ciutats alemanyes i es dirigí cap a Florència; finalment, el 28 de setembre de 1420, Martí V entrà a Roma i s'instal·là al Vaticà.\nCliment VIII de PeníscolaModifica\nPoc abans de morir a Peníscola, Benet XIII va crear cardenals als quals encomanà l'encàrrec d'elegir-li un successor. El juny de 1423, reunits a Peníscola, tres cardenals de Benet XIII elegiren papa l'eclesiàstic aragonès Gil Sanxis Munyós i Carbon -Climent VIII (1423-1429)-; ara bé, Jean Carrier, un altre cardenal de Benet XIII rebutjà l'elecció de Peníscola i es proclamà papa ell mateix amb el nom de Benet XIV.\nLa cort papal de Climent VIII, que esperà a coronar-se papa fins al 1426, sempre fou precària, ja que estigué mancada de diners. Alfons el Magnànim amenaçà el papa Martí V amb reconèixer Climent VIII si s'oposava a la seva política italiana; per això, un cop Martí V li concedí la investidura del regne de Nàpols, Alfons el Magnànim envià Alfons de Borja a Peníscola a demanar a Climent VIII que abdiqués, cosa que feu solemnement a Peníscola el 26 de juliol de 1429; i així, posà fi al darrer episodi del Cisma d'Occident.\nDesprés, es presentà al legat papal, el cardenal Pere de Foix, resident a Sant Mateu del Maestrat, i l'agost, Martí V nomenà Gil Sanxis Munyós bisbe de Mallorca, càrrec del qual no va poder prendre possessió fins al 1431, ja que, anteriorment, el legat papal havia nomenat bisbe de Mallorca el monjo de Ripoll Galceran Albert; en el plet que es generà sobre el bisbat de Mallorca, Martí V fallà a favor de Gil, qui no es presentà a Mallorca fins al 1433.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Cisma d'Occident\n↑ Sumption, Jonathan. Hundred Years War (en anglès). vol.3 Vol 3: Divided Houses. Faber & Faber, 2011, p. 341. ISBN 0571266568.\n↑ Sumption, Jonathan. Hundred Years War (en anglès). vol.3 Vol 3: Divided Houses. Faber & Faber, 2011, p. 344. ISBN 0571266568.\n↑ «conveni de Narbona». Gran enciclopèdia catalana. [Consulta: 16 gener 2022].\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Cisma_d%27Occident&oldid=29256809»


El nou molinar de Montuïri\n17 abril 2021 05:37\nUna gran plaça, un auditori, un passeig i un museu convertiran aquest 2010 el barri del Molinar en un nou punt de referència cultural, turística i paisatgística\nJoan Sitges | 03 gener 2010\nAl sud-est de Montuïri hi ha un dels conjunts arquitectònics més antics de Mallorca. El barri del Molinar, que data de l'època del rei Jaume I, es caracteritza pels carrers estrets, per les vistes que d'allà s'obtenen del pla i, sobretot, pels sis molins fariners que hi destaquen com un dels cims més curiosos del municipi.\nPerò allò que un dia va ser el motor de la indústria farinera s'ha anat convertit en un barri allunyat del centre que acull algunes de les cases més exclusives del municipi. Així, el gran repte per a l'Ajuntament és "retornar la popularitat i la vida a aquest indret privilegiat", explica el batle, Gabriel Matas.\nPla d'Estimulació econòmica\nDurant l'anterior mandat, l'Ajuntament de Montuïri presentà un ambiciós projecte a la Conselleria de Turisme per construir al barri del Molinar un passeig per a vianants que permetés passar prop dels sis molins de vent que es troben a la zona fins a baixar a la coneguda plaça del Dau. A més, el projecte dinamitzador també contemplava la creació d'un museu i d'un auditori en el mateix barri, prop del molí d'en Ferrando, en un solar de devers 3.500 metres quadrats.\nAquell projecte ambiciós va tirar endavant amb alguns emperons per part de l'oposició municipal, però va quedar estancat per manca de finançament. Per això, durant més d'un any els montuïrers han hagut de veure com una gran estructura de formigó als peus del barri distorsionava el característic perfil del poble.\nEl pla d'Estimulació econòmica impulsat pel Govern central, el conegut pla E, va aconseguir posar el punt i final a aquesta situació. Els 398.400 euros aportats per Madrid han permès acabar les obres de l'enorme plaça nova situada sobre el futur auditori i futur museu. D'aquesta manera, el poble disposarà d'un nou espai públic des d'on es podrà contemplar una de les vistes més espectaculars del Pla de Mallorca i del puig de Sant Miquel.\nDes de l'Ajuntament, però, han informat que "destinarem els 290.000 euros que ens arribaran mitjançant el segon pla E a acabar l'auditori i a condicionar el futur museu i les sales d'exposicions", declarà el batle. D'aquesta manera, des de l'Ajuntament preveuen que aquest any 2010 serà l'any del Molinar. L'any en què el poble recuperarà l'esplendor d'un dels seus indrets més amagats.\nAmb tot això, encara mancarà una peça clau per acabar-ne el projecte: el passeig que ha d'unir la plaça amb l'avinguda del Dau, a la part baixa del poble. "Esperàvem poder-lo executar mitjançant la Llei de barris, però el Govern ens ho ha denegat, és l'unic que ens manca per acabar aquest trencaclosques", explicà el batle Gabriel Matas. Una peça que des de l'Ajuntament intentaran fer encaixar ben aviat.\nPer Joan Ferrando JuliÃ , fa mes de 11 anys\nEl batle de Montuiri amaga que el terreny ha estat cedit per mi en virtud de un conveni redactat pel secretari municipal i firmat pel propi Sr.Matas. Deman que es mostri tota la documentació i reconegui un deute de més de 600.000 euros per incumpliment. A tota persona que estigui interessada en coneixer el tema estic a la seva disposició. És necessari saber la veritat.


Albert Corzo fitxa pel CP San Cristóbal de la Primera Catalana de futbol | Ràdio la Llagosta\nEl San Cristóbal és l’actual líder de la classificació amb 31 punts, un més que el segon, el Balaguer. Corzo ja va debutar la setmana passada al tram final de l’empat del San Cristóbal contra el Lleida B (2-2). Aquest diumenge, el conjunt de Terrassa rebrà el cinquè classificat, el Reus B (12 h).\nLa entrada Albert Corzo fitxa pel CP San Cristóbal de la Primera Catalana de futbol aparece primero en 08centvint.cat.\nArticle anteriorLa Casa de Andalucía celebra demà dissabte el primer intercanvi cultural de l’any\nProper articleLa Colla Gegantera inicia la seva activitat del 2017


Cor Vivaldi i Albert Guinovart tanquen el cicle de primavera Convent Clàssica de Santpedor | Ona Bages\nInici CULTURA Cor Vivaldi i Albert Guinovart tanquen el cicle de primavera Convent Clàssica...\nCor Vivaldi i Albert Guinovart tanquen el cicle de primavera Convent Clàssica de Santpedor\nREDACCIÓ | L’auditori del Convent de Sant Francesc de Santpedor acollirà aquest proper diumenge el segon concert del cicle Convent Clàssica que tot just va arrancar l’any passat i ho farà amb un concert on els petits cantors en seran els grans protagonistes. El prestigiós Cor Vivaldi, dirigit per Òscar Boada, amb l’acompanyament especial del pianista i compositor Albert Guinovar, portaran al Convent un concert que comptarà també amb la col·laboració dels nens de l’Escola Municipal de Música de Santpedor.\nEl director del Cor Vivaldi, Òscar Boada, ja va venir a Santpedor fa dues setmanes per conèixer de primer mà l’auditori del Convent, quedant gratament sorprès de la sonoritat d’aquest equipament que només té 5 anys de vida. De fet, la restauració d’aquest vell convent va permetre l’Ajuntament disposar d’un espai que combina història i modernitat i un exemple arquitectònic. Amb l’objectiu d’aprofitar les excel·lents qualitats acústiques, l’any passat es va posar en marxa el Cicle Convent Clàssica amb concerts a la primavera i a la tardor. Aquesta primavera el primer es va fer el primer diumenge d’abril amb l’Orquestra de Cambra Terrassa 48 i ara, aquest diumenge, el Cor Vivaldi en serà el gran protagonista.\nEl repertori que es podrà escoltar té dues parts diferenciades. A la primera es farà una selecció de Bestiolari en què col·laborarà l’Escola Municipal de Música de Santpedor dirigides per Elisabet Casanovas i Rosa Navarro. També es podrà escoltar les veus prodigioses del Cor Vivaldi amb el Canticum Sacrum, entre altres. A la segona part el Te Deum 2014.


La Policia Local de Sant Esteve recapta 1.487€ contra el càncer infantil – La Bústia\nLa Policia Local de Sant Esteve recapta 1.487€ contra el càncer infantil\nPer Redacció / La Bústia 21 de maig de 2019 a les 12:00 0 1605 Visites\nEl donatiu és per al centre d’oncologia de l’Hospital Sant Joan de Déu d’Esplugues\nLa Policia Local de Sant Esteve, a través de la campanya Pels Valents, ha recaptat 1.487€ procedents dels donatius de 500 escuts solidaris. Els diners es destinaran a la lluita contra el càncer infantil.\nLa iniciativa s’ha materialitzat amb la generositat de les persones donants i amb la col·laboració de diversos centres educatius i comerços locals del municipi. En total s’han recaptat 2.000€ dels quals, 513€ corresponen a despeses de confecció dels escuts i enviaments i la resta, 1.487€, han estat lliurats a l’hospital.\nEls diners recaptats se sumaran al fons per al projecte del centre d’Oncologia Pediàtrica més gran d’Europa -HSJD d’Esplugues- que tindrà capacitat per atendre 400 pacients l’any, un 30% més que en l’actualitat.


Si ets de Lluïsos de Gràcia i et fas soci de la Plataforma per la Llengua, t'obsequiem amb una ampolla de cava! | Nòvas | Plataforma per la Llengua\nSi ets de Lluïsos de Gràcia i et fas soci de la Plataforma per la Llengua, t'obsequiem amb una ampolla de cava!\nLa Plataforma per la Llengua i els Lluïsos de Gràcia han arribat a un acord de col·laboració mitjançant el qual els socis de Lluïsos podran obtenir una ampolla de Cava per la llengua pel fet de fer-se'n també de l'ONG del català. Trobaràs més informació sobre com fer-te soci i sobre la promoció aquí. la llengua pel fet de fer-se'n també de l'ONG del català. Trobaràs més informació sobre com fer-te soci i sobre la promoció aquí.\nAquest acord reforça la col·laboració que les dues entitats mantenen des de fa temps. De fet, la Plataforma per la Llengua té un vincle molt fort amb Lluïsos des dels seus inicis: va ser a Lluïsos on els membres fundadors de l'entitat de referència en la defensa del català van fer les seves primeres reunions i on es va gestar l'entitat actual i el projecte amb el qual s'han aconseguit èxits importants en àmbits com l'etiquetatge, el cinema o l'acollida lingüística. Enguany la Plataforma per la Llengua compleix 20 anys treballant per promoure la llengua catalana com a eina de cohesió social en plena campanya per la seva consolidació. La nostra llengua és atacada diàriament per determinats partits polítics, pels tribunals i des de la mateixa Administració estatal, i la tasca de la societat civil és més necessària que mai. Per això la Plataforma per la Llengua necessita més socis i més suports per poder intensificar la feina i poder ser més efectius.\nPots fer-te soci de la Plataforma per la Llengua aquí des de 3 euros al mes! Si quan formalitzes la inscripció dius que véns de part de Lluïsos, et farem arribar a casa un val que podràs bescanviar pel Cava per la llengua en diversos establiments. El Cava per la llengua és una edició especial elaborada conjuntament amb Caves Sumarroca, i l'etiqueta i la xapa inclouen una reproducció de la litografia que l'artista Antoni Tàpies va elaborar a benefici de la Plataforma per la Llengua.


La IV Jornada “Del fracàs a l’èxit”, de la Diputació, exposa casos de SECOT – Secot Tarragona\nLa IV Jornada “Del fracàs a l’èxit”, organitzada per la Diputació de Tarragona en el marc del departament de Polítiques Actives d’Ocupació, va comptar amb l’exposició de dos casos d’èxit de projectes que van comptar amb l’assessorament de SECOT, amb qui la Diputació té un conveni de col•laboració.\nLa jornada va tenir lloc el dimarts 4 de juliol a les Aules de l’Arrabassada, que té la Diputació. Després de diverses intervencions relacionades amb les possibilitats d’accés al mercat de treball de les persones desocupades, mitjançant la formació i la requalificació, així com aquelles iniciatives destinades a fomentar l’esperit empresarial i l’economia social, es van exposar els casos d’èxit.\nLes exposicions les van efectuar Nathalie Crouzet, amb el projecte SETRAD (http://www.setrad.es/ca/), amb les tutories de Josep Miró i Tomàs Carot; i Xavier Rius, amb el projecte “CitySens” (https://www.citysens.com/ca/), que va comptar amb l’assessorament dels secotistes Josep Bigorra i Miquel Bruno.\nEls propis emprenedors van transmetre als assistents la seva experiència pràctica en la creació de l’empresa o la reestructuració de la mateixa, explicant quins problemes tenien plantejats i com el servei de la Diputació concertat amb SECOT els ha ajudat a resoldre’ls, amb el missatge final d’animar els assistents a emprendre.\nPer la seva banda, els secotistes van posar de relleu les característiques del procés d’assessoria i les qualitats tant dels projectes com dels seus emprenedors. Els assistents van valorar positivament la Jornada.\nLa sessió va comptar amb la participació d’unes quinze persones, a més de la responsable de Polítiques Actives d’Ocupació de la Diputació, Dolors Micola, i per part de SECOT, el president Joan Veciana, i el coordinador del projecte, Tomàs Berasategui


Mutual Mèdica reuneix al Monestir de Poblet a representants de 34 col·legis de metges de tot Espanya - Mutual Médica\nMutual Mèdica reuneix al Monestir de Poblet a representants de 34 col·legis de metges de tot Espanya\nLa trobada serveix per analitzar les necessitats asseguradores del col·lectiu mèdic en l’àmbit professional i personal.\nFoto de grup de la X Trobada de l'Òrgan Col·legial Assessor de Mutual Mèdica en el Monastir de Poblet.\nMutual Mèdica ha reunit aquest dissabte al Monestir de Poblet a representants de 34 col·legis mèdics de tot Espanya per presentar-los el tancament econòmic i social de l’entitat i analitzar conjuntament la situació que viu el col·lectiu mèdic en relació a aspectes com la previsió social o la protecció professional del sector.\nLa reunió de l'Òrgan Col·legial Assessor (OCA), que arriba aquest any a la seva desena edició, i que se celebrava per primer cop a Tarragona -on ha comptat amb l’estreta col·laboració del Col·legi Oficial de Metges de Tarragona-, es consolida com una trobada anual de referència per als col·legis de metges. L'OCA està format pel Consell d'Administració de Mutual Mèdica i els presidents o representants de les juntes directives dels 52 col·legis de metges de tot Espanya, amb els quals la mutualitat té acords de col·laboració. Aquest òrgan es va constituir el 2010 amb la voluntat d'esdevenir un punt de trobada entre la mutualitat i el col·lectiu mèdic, donar a conèixer els números i activitats de l'entitat i convertir-se en un òrgan d'assessorament i transparència, així com en una eina per conèixer la visió en quant a necessitats asseguradores per part dels metges col·legiats.\nMutual Mèdica tanca el 2018 amb un resultat d'11,7 milions d’euros\nLa trobada ha servit perquè la mutualitat presenti les xifres de tancament de l'exercici 2018. Mutual Mèdica ha tancat el 2018 amb un resultat de 9 milions d’euros, el que representa un creixement del 42% respecte l'any anterior. L'entitat supera els objectius de creixement marcats al Pla Estratègic 2016-2018, mantenint nivells elevats de solidesa financera. L'actiu total de Mutual Mèdica assoleix els 1.038 milions d'euros, un 7,1% més que el 2017.\nLa mutualitat acaba l'any amb un total de 62.025 mutualistes, 4.116 més que l'any anterior. L'índex de solvència de l'entitat es situa en el 183%, per sobre de l'aconseguit en l'exercici 2017 (178%), i superant amb escreix els requeriments exigits per la normativa.\nPer al Dr. Luis A. Morales, president de Mutual Mèdica, "aquests magnífics resultats són el reflex de la confiança que els metges dipositen en nosaltres". La mutualitat finalitza així un exercici on s’ha pogut consolidar entre el col·lectiu mèdic.\nEntrevistem als col·legis de metges sobre la trobada\nEntrevista al president del Col·legio Oficial de Metges de Valladolid, el Dr. José Luis Almudí Alegre.\nEntrevista al president del Col·legi Oficial de Metges de Cantàbria, el Dr. Francisco Javier Hernández de Sande.


Cap de setmana de vaga a Seat Componentes per l’incompliment dels acords\nEls empleats es neguen a fer tasques de producció en festiu mentre l'empresa ha traslladat treballadors argumentant disminució de les comandes\n22.01.2016 - 21:55\nEls sindicats amb presència a Seat Componentes, (UGT, CCOO CGT) han convocat vaga aquest cap de setmana a la planta del Prat de Llobregat.\nL’aturada, segons fonts sindicals, es produeix davant el malestar que han produït les darreres decisions de la direcció de la filial de Seat especialitzada en la fabricació de caixes de canvi. Els responsables sindicals afirmen que en el procés negociador havien acceptat que els caps de setmana els treballadors que fossin convocats no realitzarien feines de producció, i centrarien la seva activitat en millores a la planta i en realitzar manteniment de la maquinària. Per contra, l’empresa planteja realitzar els caps de setmana producció de components.\nCal recordar que a principis de gener es va produir un conflicte a la planta del Prat perquè la majoria dels treballadors no van acceptar que es traslladés alguns operaris a la fàbrica de Seat a Martorell. El canvi de destí es va justificar en aquell moment per una disminució de les comandes. Ara, no obstant això, els treballadors veuen com es crida part de la plantilla a treballar durant els festius.\nVal a dir que un dels sindicats, CGT ja va manifestar l’11 de gener passat que faria boicot a treballar els caps de setmana per demostrar que «no hi sobra ningú».\nLa vaga es va convocar per evitar el trasllat definitiu a Martorell de 50 treballadors. D’aquests 19 no van arribar a incorporar-se al seu nou destí. La resta, segons l’acord firmat i més tard ratificat en assemblea, han de tornar a la seva feina al Prat, com a molt tard l’1 d’octubre.\nLa fàbrica del Prat de Llobregat ocupa 1.100 operaris i produeix bona part de les caixes de canvis del grup Volkswagen- De fet, el 80% de la producció s’exporta a les altres marques del grup, i només un 20% va a Seat.\nEls treballadors també es van revoltar contra el trasllat d’empleats fet amb l’argument que havia baixat la demanda. Durant tot el conflicte van explicar que havien realitzat 150.000 hores extres que no havien cobrat precisament per compensar moments de baixada de producció per causes vinculades amb el mercat.\nProveïdors de Seat


Serveis 24hores Taxi Vallirana\nTenim dissenyat un servei a torns, les 24 hores del dia, tots els dies de l’any, per la teva tranquil·litat, pensant en els teus desplaçaments. T’aconsellem la reserva prèvia, per que puguis despreocupar-te, no fer esperes innecessàries, tenir reservat un cotxe per tu i a garantir-te un bon servei.\nConscients de les dificultats de mobilitat que es presenten en determinades edats i/o situacions, disposem de diversos vehicles adaptats. Un d’ells, amb sistema de regulació de la suspensió per facilitar l’accessibilitat i un altre amb plataforma, per a persones que necessitin cadira de rodes. La comoditat en el desplaçament, per anar a les recuperacions, rehabilitacions, tractaments o visites mèdiques, per a nosaltres és tan important com el preu, que ha ser tan raonable com les teves possibilitats econòmiques.\nAmb un vehicle de 8 places, que podeu compartir entre vosaltres, tindreu l’opció de desplaçar-vos, pagant el mateix que si el cotxe fos de quatre seients. Les tarifes de preu, regulades amb el taxímetre, també es poden pactar prèviament. Si ens presenteu el carnet d’estudiant us aplicarem un descompte addicional.\nOrganitza la teva “festa a mida” sense preocupar-te de conduir i al millor preu: dinars, sopars, celebracions, casaments, comunions, aniversaris, trobades, comiats de solter@, excursions... Un xofer a la teva disposició amb reserva prèvia i amb vehicles que condicionem per a la teva sortida.\nDisposem de nevera per als teus refrigeris i, si ens portes un pendrive USB amb música, podràs escoltar el que més t’agrada.\nPlanifica o demana’ns una ruta i l’organitzarem perquè tu, amb la família o els amics, puguis conèixer el municipi: la nostre cultura, gastronomia, història i l’entorn natural, segons els teus gustos i interessos. Si ho vols, emporta’t fins a quatre bicicletes i les posarem a l’enganxall del nostre vehicle, i t’esperem o tornem més tard per recollir-te. Si no parles castellà o català, t’ho explicarem en anglès.\nEt portem a l’Aeroport, domicili, hotel, restaurant, a la teva empresa o et traslladem a qualsevol punt del territori nacional. Disposem d’endolls per connectar el teu portàtil o mòbil, Wi-Fi per a les teves gestions i fins i tot el vehicle està insonoritzat per a la teva tranquil·litat. Amb reserva prèvia, podem fer recollides als Terminals i, en tenir accés a les dades de l’aeroport, verifiquem l’estat del teu vol, sense facturar el temps d’espera si el vol arriba amb retard. Si ho prefereixes, el xofer assignat recollirà el personal amb un cartell amb el nom, en el Terminal, a la porta de sortida del teu vol.\nUn servei integral i exclusiu que únicament el servei de TAXI Vallirana ofereix a les empreses del nostre municipi.\nSom experts en el servei interurbà per la naturalesa del nostre entorn. Estem especialitzats en serveis de curta, mitjana i llarga distància per carretera. Gràcies als vehicles adaptats tecnològicament amb sistemes de seguiment, navegació amb cartografies nacionals i internacionals, Wi-Fi i rutes informatitzades, hem aconseguit reduir els costos des de la base a la destinació o al punt de recollida de l’assegurat, afegint importants descomptes i unificant els desplaçaments en una única factura mensual.\nA Vallirana disposem de quatre vehicles autoritzats amb llicència municipal i de transport interurbà VT per a la prestació d’aquets serveis.\nPacta prèviament el preu. Sol·licita’ns pressupost.\nAmb el taxímetre sempre encès compara el preu final amb el fixat prèviament. En previsió d’un possible oblit d’algun objecte, demana sempre la Llicència i el rebut on figura el dia, l’import del servei i les dades professionals (NIF, número de Llicència i matricula del vehicle).\nFactura / rebut detallat amb l’IVA desglossat i opció de pagaments amb targeta de crèdit. Consigna irregularitats o infraccions observades en els fulls de reclamacions.\nQuatre vehicles a la teva disposició. (Dos són monovolums i dos auto-turismes)\nUtilitza sempre el cinturó de seguretat.\nTelèfons d’interès de Vallirana\nAltres telèfons d’interès general\nEt portem o et recollim a l’Aeroport. Simplement complimentaràs un formulari regulat per la Generalitat de Catalunya, autoritzant-nos el servei.\nQuatre vehicles a la teva disposiciÓ:\nDos són monovolums i dos auto-turismes\nSISTEMA ISOFIX i SEGURETAT pels als nens\nConsta de dos punts de subjecció rígids, cargolats o soldats a la carrosseria del cotxe entre el respatller i el seient del vehicle, que subjecten la cadira en ambdós extrems de la base. Així, la cadira queda subjecta amb fixacions en lloc de subjectar-se amb el cinturó de seguretat. Porta un tercer punt d'ancoratge anti-rotació.\nConsells sobre l’ús dels sistemes de retenció infantil\nSEGURETAT, AIRBAGS i CINTURONS\nAmb aquets sistemes d'ancoratge complementat amb els cinturons i els airbags, frontals, posteriors, laterals, de genolls, i de cortina, es redueixen fins en un 75 % les lesions greus. Entre els seus avantatges, redueix el recorregut del cap cap endavant en un impacte frontal, evitant l'efecte fuetada, que és el causant de les lesions cervicals. També millora l'estabilitat del seient en cas d'impacte lateral. A més, com no utilitza els cinturons del cotxe pel seu ancoratge, amb el Isofix es redueix el risc de muntar malament la cadira.\nEl transport públic de viatgers, sempre s’ha de realitzar sota l’empara d’una autorització administrativa, sigui VT (taxi), VTC (arrendament de vehicles sense conductor), VS (ambulàncies) o transport privat complementari (VPC), si les residències disposen de vehicle i personal propi per a realitzar el transport de la gent gran.\nTAXI Vallirana se solidaritza amb les residències, les persones grans i les seves famílies, aplicant uns preus fixats reduïts especials\nCom desplaçar-vos amb seguretat.\nPerquè no són invisibles.


L'evolució general de les polítiques sobre residus municipals a Catalunya\nVol. XI, nº 636, 28 febrero de 2006\nParaules clau: gestió, política, residus, territori.\nKey words: management, politics, wastes, territory.\nEl problema dels residus és un problema fonamentalment polític, no un problema de gestió, al menys en la seva concepció més habitual. Potser sí que ho és en determinats aspectes pràctics, en els usos dels elements tècnics, però des d'un punt de vista global es tracta d'un problema polític. Hi ha moltes raons perquè això sigui així. En primer lloc hi ha el que fa referència a una qüestió central del desenvolupament de les societats modernes, la de la relació entre camp i ciutat, entre el medi natural i els processos d'urbanització del territori. Durant aquest procés s'estableixen un seguit de fluxos de materials, procedents inicialment de l'entorn urbà immediat però que posteriorment han assolit distàncies molt més grans, fins i tot planetàries en el món globalitzat d'avui. El consum d'aquests materials és produeix, però, de manera molt focalitzada, generant gran quantitats de residus i alterant greument d'aquesta manera el processos metabòlics que es donen al si del medi ambient, i trencat la relació d'equilibri relatiu, dinàmic, existent entre natura i ciutat.\nUn segon element és la relació entre la tecnologia i la societat, el paper de la tècnica en les societats desenvolupades. Aquest és un paper fonamentalment polític, orientat per criteris polítics. Quan es parla que s’ha pres una decisió per raons “tècniques”, no s’està parlant de la tècnica en el sentit propi del terme, sinó d’una gestió orientada per criteris polítics.\nLa pròpia tradició marxista ha tingut seriosament en compte aquesta problemàtica des dels primers moments, per exemple en els escrits d'en K. Marx i F. Engels. I no precisament en obres menors sinó que ho podem trobar en El Capital, la seva obra de maduresa i més transcendent, un veritable monument de la cultura moderna. Ho fa, per exemple en el primer volum i també en el tercer, publicat per Engels després de la mort d'en Marx. En aquests textos es poden trobar formulats de manera gairebé explícita conceptes tan actuals de les polítiques de residus com les famoses "tres R" (reduir, reutilitzar, reciclar), o les anomenades "millors tècniques disponibles", en un apartat titulat "Aprofitament dels residus de la producció", del tercer volum de l'obra esmentada. Marx és conscient del paper central que té la producció de residus a les societats modernes i que la resolució del problema és fonamental per avançar cap a una societat humanitzada, és a dir comunista. Engels, per la seva part, ho expressa així:\n"[Liebig en les seves obres mostra que] l'home ha de reintegrar a la terra el que d'ella rep, i on demostra que l'únic obstacle és l'existència de les ciutats, sobretot de les grans urbs. Quan veiem que aquí, solament a Londres, es llença cada dia al mar, fent enormes despeses, major quantitat d'adobs naturals que els que produeix el regne de Sajonia, i les formidables obres que es necessiten per impedir que aquests adobs enverinin tota la ciutat, llavors la utopia de la supressió del contrast entre la ciutat i el camp adquireix una meravellosa base pràctica." (F. Engels, Contribució al problema de l'habitatge, 1872).\nCal retenir l'expressió d'Engels: el problema dels residus en un element "pràctic" que té a veure directament amb el model de societat, de forma general, i especialment amb el model urbà. Aquesta és una qüestió que s'ha posat de manifest en moments de crisi aguda del sistema, com després del crack econòmic de 1929. Per exemple, la New Deal impulsada pel president Roosvelt als EE.UU. com resposta a la crisi va promoure polítiques de racionalització dels recursos, que incloïen la dels residus. Des d'una concepció completament diferent, la de l'Alemanya nazi de la mateixa època, la política econòmica que s'impulsava contemplava també el recurs a una gestió eficient dels residus.\nCom a qualsevol societat industrialitzada, a Catalunya el problema dels residus hi és present des de fa temps. Però va ser solament cap a finals de la dècada dels anys 1980, quan comencen a prendre's algunes mesures de gestió diguem-ne més o menys modernitzadores. Així, a l'any 1987 es va crear la Junta de Residus, primer com a entitat encarregada únicament dels residus industrials i més tard amb competències pel conjunt dels residus. L'any 1990 s'elaborà l'anomenat Pla Director de la Gestió dels Residus Industrials a Catalunya, que preveia la construcció d'un seguit d'abocadors de residus a les comarques de l'interior. Aquesta consideració de certes comarques de l'interior com a lloc d'emmagatzematge dels residus que es produïen sobretot a les zones urbanes del litoral, va posar en peu de guerra a les comarques afectades, convertint-se finalment l'afer en un problema polític greu, pel que es va veure directa i personalment afectat el llavors president de la Generalitat, Jordi Pujol.\nL'esmentat Pla fou finalment retirat, i una de les seves conseqüències va ser la creació del Departament de Medi Ambient de la Generalitat. El problema dels residus, esdevingut conflicte polític havia conduït cap a la recerca de solucions administratives, o si es vol político-administratives. Començava una nova etapa on el problema dels residus fou protagonista i on per primera vegada es van intentar articular solucions al greu problema. Cap a mitjans de la dècada dels anys 90, van començar a aparèixer un seguit de plans i programes que intentaven abordar de forma global la qüestió (Pla de Sanejament, programa de gestió dels residus industrials, programa de gestió del residus municipals, dels residus de la construcció, ramaders, etc.). Era l'hora dels programes per a tot, l'hora de les solucions tecnocràtiques, encara que cal reconèixer que no exemptes d'enfocament i voluntat polítiques que buscaven la col·laboració ciutadana i dels grups cívics, el que sens dubte era tota una novetat.\nPerò els resultats no van ser els esperats, ni de lluny. El programa de residus industrials, el que en principi va donar millor resultat, va basar bona part del seu èxit en la construcció de la planta incineradora de residus de Constantí, a Tarragona, que hàbilment el conseller Vilalta va aconseguir que acceptessin, o si més no toleressin de mala gana, alguns dels agents socials que s'oposaven a aquest tipus de solucions i que estaven presents a la Junta de Residus. Certament que de manera paral·lela va aconseguir-se que emergissin un nombre important de residus industrials (és a dir, que les empreses els declaressin) en la qual cosa molt hi va tenir que veure una generosa política d'ajuts econòmics i subvencions. Però aquesta política va funcionar fins a l'any 2001, any que presenta el màxim de tones de residus industrials declarats, i a partir d'aquell moment comença a disminuir, la qual cosa ni pot considerar-se com resultat de les polítiques de minimització al sí de les empreses ni d'haver assolit el màxim de residus que realment es produeixen. Més aviat és el producte del "canvi de conjuntura" que mentrestant s'havia produït (inclòs els canvis de conseller) i el fet d'haver passat a un segon lloc aquesta problemàtica.\nPitjor va ser el resultat del programa de residus municipals. En això hi van tenir que veure diverses qüestions, entre elles l'optimisme injustificat amb que es van fer les previsions sobre la evolució de la generació de residus municipals, i alguns problemes intrínsecs a aquesta mena de residus. L'optimisme es basava en una suposada disminució de la producció de residus domèstics com a resultat, d'una part, de la implicació de la població i, per l'altra, dels resultats de l'aplicació de la llei d'envasos i embalatges. Però ni les tasques d'educació cívica en matèria de residus van donar resultat (en part per falta d'insistència i continuïtat en el temps de la tasca, i en part per falta d'incentius econòmics per a la població, que tan bon resultat havien donat en el cas de les empreses i el residus industrials) ni la llei d'envasos i embalatges va tenir, ni de lluny, els efectes esperats, víctima de les pressions corporatives dels fabricants. La conseqüència és que els residus domèstics han continuat creixent de forma generalitzada. Barcelona, per exemple, a passat del 1,39 kg per habitant el 1998 als 1,53 el 2002; i Sabadell dels 0,71 kg per habitant el 1985, als 1,14 el 1995, 1,25 el 1998 i 1,31 el 2002. Aquestes dades parlen per sí mateixes del fracàs.\nLa revisió que fa uns anys es va fer d'aquests programes no sembla que hagi millorat les perspectives. En el cas del residus municipals, la situació es va anar agreujant, sense que es prenguessin mesures per fer front a la situació. Amb un creixement continu del residus domèstics i els abocadors plens, les nostres ciutats s'enfronten a un greu problema, que, a més a més, té a veure tot un seguit d'altres qüestions, en general poc tingudes en compta.\nLa primera d'aquestes qüestions en la falta d'adequació de l'espai intern de la ciutat per a la gestió eficient dels residus. La morfologia de les nostres ciutats, la forma urbana, presenta greus disfuncions des del punt de vista dels residus, i això fa referència des de l'organització de l'espai a l'interior dels habitatges i en els edificis, fins l'espai viari i l'espai públic. No solament hi ha pocs casos en que s'hagin endegat reformes per tal de pal·liar aquests dèficits en els espais urbans ja consolidats, sinó que en els nous projectes d'urbanització tampoc sembla que s'introdueixin elements que ho tinguin en compte.\nEn segon lloc, el model de ciutat que en els últims temps ha caracteritzat el creixement urbà a Catalunya, en especial a la Regió Metropolitana de Barcelona, i al que sol donar-se el nom de "ciutat difusa", és a dir, la ciutat de les urbanitzacions, les cases adossades, els xalets i les segones residències. És la ciutat de baixa densitat i gran consumidora de sòl i tot sovint associada a certes formes de "consum verd". El problema que presenta la gestió dels residus és en aquest cas diferent del de la ciutat tradicional, i es caracteritza per ser molt cara donada l'alta dispersió per l'espai dels focus generadors. En general, la "ciutat difusa" presenta un elevat cost de les seves infrastructures i el cas de les vinculades a la gestió dels residus no es pas una excepció.\nI en tercer lloc, i també a una altra escala, el problema de la gestió dels residus en relació a la divisió administrativa del territori. Catalunya presenta un nombre de municipis molt elevat, clarament excessiu des de qualsevol punt de vista (menys el del localisme mesquí i els seus poc clars interessos). Però és que, a més, entre la administració local, la més propera al ciutadà i als seus problemes, i el nivell administratiu més elevat (la Generalitat, en el cas de Catalunya) hi ha interposats uns altres ens, les comarques, que, agradi o no, contribueixen en gran mesura a complicar el nostra panorama administratiu. La seva recuperació en el passat immediat, a finals dels anys de la dècada de 1970, tenia un sentit polític molt clar, però la fossilització a que des de llavors han estat sotmeses les han convertit en una rèmora per a l'adequada gestió del territori, al no respondre en absolut a la realitat actual, tan territorial, com urbana i ambiental. Pel que fa a la qüestió dels residus, cal recordar que les comarques del període republicà, les del Estatut de 1932, foren el resultat de l'estudi impulsat per la Ponència de la Divisió Territorial i de manera destacada pel sabadellenc Pau Vila, de quins eren els centres de mercat que els hi donaven sentit econòmic. I és evident que els centres de mercat tenen molt a veure amb els residus, tant pel que fa referència a la seva generació com a la seva gestió. Però els centres de mercat avui són uns altres, que tenen poc a veure amb la divisió comarcal vigent. Alternatives n'hi ha i són prou conegudes algunes d'elles, com les municipalies (una mena d'agrupació funcional de municipis), que enllacen directament amb l'esperit amb el que Pau Vila va delimitar les comarques republicanes. És a escala de municipalies, per exemple i segons els autors de la proposta, que infrastructures com les de residus comença a ser eficients.\nEns trobem, doncs, que el problema dels residus té implicacions des de la llar fins al conjunt del territori i la seva solució implica no solament un determinat model de ciutat sinó de la pròpia relació entre l'home i la natura. El problema té així implicacions tan àmplies i diverses que fa que reflexionar-hi ens porti ben aviat a plantejar-nos qüestions polítiques fonamentals. No sembla, però, que aquesta reflexió hagi anat gaire lluny entre els representants de la nostra "classe política", que s'han limitat gairebé sempre a cercar, en els millors dels casos, solucions "tècniques", encara que el problema sigui, en realitat, d'un altre ordre.\n Text de la intervenció de l’autor a la Jornada sobre la gestió dels residus urbans (Cerdanyola del Vallès, 21 de maig de 2005), organitzada per Esquerra Unida i Alternativa (EUiA).\n "En l'economia dels excrements de la producció, mitjançant el seu reaprofitament, cal distingir l'economia en la producció de deixalles, és a dir, la reducció al mínim dels excrements de la producció, i el seu aprofitament directe fins al màxim de totes las matèries primeres i auxiliars que entren en la producció. L'estalvi de deixalles depèn, en part, de la bona qualitat de la maquinària utilitzada. A mesura que les peces de les màquines treballen millor polides s'estalvia oli, sabó, etc. Això, pel que fa referència a les matèries auxiliars. Però en part, i això és el més important, depèn també de la bona qualitat de les màquines i eines utilitzades el fet de que es converteixi en deixalles, durant el procés de producció, una part més o menys gran de la matèria primera. I finalment, depèn també de la qualitat de la pròpia matèria primera. Que a la vegada depèn, per una part, del desenvolupament de la indústria extractiva i de l'agricultura que la produeixen (dels progressos del cultiu en el sentit estricte) i, per l'altra, del desenvolupament del processos a que ha estat sotmesa la matèria primera abans de passar a la manufactura". (K. Marx, El Capital, v. 3, 1894)\n "Al créixer de una manera incessant el predomini de la població urbana, aglutinada en grans centres, la producció capitalista acumula, d'un part, la força històrica motriu de la societat, mentre que de l'altra pertorba el metabolisme entre l'home i la terra; és a dir, el retorn a la terra del elements d'aquesta consumits per l'home en forma d'aliment i de vestit, que constitueix la condició natural eterna sobre la que reposa la fecunditat permanent del sòl. Al mateix temps, destrueix la salut física dels obrers. [...] A més, tot progrés, realitzat a l'agricultura capitalista, no és solament un progrés en l'art d'explotar a l'obrer sinó també en l'art d'explotar la terra, i cada pas que es dóna en la intensificació de la seva fertilitat dins d'un període de temps determinat, és a la vegada un pas donat en l'esgotament de les fonts perennes que alimenten l'esmentada fertilitat." (K. Marx, El Capital, vol 1, 1867).\nPer l'Alemanya nazi circulaven manuals especialitzats en la gestió del residus. Un d'ells, titulat Aprovechamiento de los desperdicios. Nuevas fuentes de materias primas, de títol significatiu, fou traduït al castellà al 1941, poc després de finalitzada la guerra civil. Com a dada significativa, cal dir que el Prefaci d'aquest llibre fou escrit pel mariscal del Reich i destacat jerarca nazi Hermann Wilhelm Göring.\n La proposta d'organització del territori català en municipalies va començar a ser formulada pel geògraf Lluís Casassas cap a finals dels anys setanta (Fires i mercats a Catalunya, 1978). La formulació més completa es troba al llibre L'organització territorial de Catalunya (1981), del que també es coautor l'economista Joaquim Clusa. Lluís Casassas, col·laborador d'en Pau Vila, i en Joaquim Clusa son també sabadellencs.\nCASASSAS, L. Fires i mercats a Catalunya. Barcelona: Edicions 62, 1978.\nCASASSAS, L. i J. CLUSA. L’organització territorial de Catalunya. Barcelona: Publicacions de la Fundació Jaume Bofill, 1981.\nENGELS, F. Contribución al problema de la vivienda. En C. MARX y F. ENGELS. Obras escogidas. Madrid: Akal, 1975, t. I, p. 572-667.\nJUNTA DE RESIDUS. Pla director per a la gestió dels residus industrials a Catalunya. Barcelona: Departament de Política Territorial i Obres Públiques de la Generalitat de Catalunya, 1990.\nJUNTA DE RESIDUS. Programa de gestió dels residus especials a Catalunya. Barcelona: Departament de Medi ambient de la Generalitat de Catalunya, 1994.\nJUNTA DE RESIDUS. Programa de gestió dels residus municipals a Catalunya. Barcelona: Departament de Medi ambient de la Generalitat de Catalunya, 1995.\nJUNTA DE SANEJAMENT. Pla de Sanejament de Catalunya. Barcelona: Departament de Medi Ambient de la Generalitat de Catalunya, 1996.\nUNGEWITTER, C. Aprovechamiento de los desperdicios. Nuevas fuentes de materias primas. Barcelona: Manuel Marín, 1941.\n© Vicenç Casals Costa, 2006\nCASALS COSTA, V. L'evolució general de les polítiques sobre residus municipals a Catalunya. Biblio 3W Revista Bibliográfica de Geografía y Ciencias Sociales, Universidad de Barcelona, Vol. XI, nº 636, 28 de febrero de 2006. [http://www.ub.es/geocrit/b3w-636.htm]. [ISSN 1138-9796].


Com es que li dieu així? No a mi m'ho diuen per enriuresen de mi no per simpatia. xq te el cabell com el Calimero....xD Coi! A la meva clase a un amic li dic pollo, i dona la casualitat que tambè es diu MArc, però jo s'ho dic per que quan no porta la gomina te un cap molt rodo! Ell em diu Gallina! ...\nBé, ja se que aquí fa temps que no escriuen peró com que ningú sap el meu nom (a si una persona el sap). Al que anava em dic Itziar Bonastre, el meu nom es basc. Oh! Com m'agrada el nom D'Itziar!! És un dels noms que més m'agraden!! No us podeu queixar que a mi em diuen Bonastre - pollastre - pollo...


LA CAMPANYA – RAEECCIONA\nLa revolució tecnològica que vivim actualment comporta una enorme generació de residus d’aparells elèctrics i electrònics. Les últimes estimacions apunten que els RAEE estan creixent a un ritme tres vegades superior al de la resta de residus sòlids urbans (RSU).\nCOM HEM DE FER FRONT A AQUESTA SITUACIÓ? RAEECCIONA!!!\nA través d’aquesta campanya de sensibilització sobre la correcta gestió de residus d’aparells elèctrics i electrònics volem implicar tots els agents que intervenen en el cicle de vida d’aquests aparells, des de l’equip de distribució i de comerç d’aparells elèctrics i electrònics de la Comunitat Valenciana fins a la ciutadania en general, com a consumidora d’AEE.\nMés de 600 comerços repartits en més de 100 municipis de la Comunitat Valenciana estan participant activament en aquesta iniciativa que comença al octubre i que s’acabarà al mes de març.\nSaber què hem de fer quan vulguem desfer-nos dels aparells que ja no fem servir, on podem dipositar-los o com s’han de reciclar són aspectes fonamentals per a aconseguir viure en un planeta més net i sostenible.\nDescarrega’t el material de campanya en els següents enllaços:\nDossier Informatiu Comerços


INICI DEL PROCÉS ELECTORAL A LA JUNTA DIRECTIVA DEL CLUB BÀSQUET IGUALADA\nInformem a tots els socis i sòcies del Club Bàsquet Igualada de l’inici del procés electoral a la Junta Directiva, atenent als Estatuts del Club. El procés que durà finalment a la constitució de la nova Junta el proper dia 29 de gener, queda definit en aquestes dates:\n- 2 de gener: constitució de la Junta Electoral formada per 3 socis/sòcies i publicació del cens. Donades les circumstàncies actuals de pandemia Covid-19, es pot consultar enviant un correu electrònic a cbi.juntaelectoral@gmail.com, fent constar el nom de l’interessat/da. Rebreu una resposta immediata. El cens es podrà consultar telemàticament fins el dia 5 de gener a les 15h.\n- 3 de gener: inici del període per a la presentació de candidatures\n- 14 de gener: últim dia per la presentació de candidatures. Es tancarà el període el dia 14 a les 20h.\n- 15 de gener: en cas de formalitzar-se més d’una candidatura, inici de la campanya electoral a la presidència del Club\n- Del 15 de gener al 29 de gener: campanya electoral\n- 29 de gener: jornada electoral i celebració de l’Assemblea Extraordinària. L’horari i lloc de les votacions, en cas que fos necessari, es comunicaria més endavant.\nRecordem que en virtut de l’Article 16 dels Estatus, tenen dret a vot i són elegibles les persones que siguin sòcies de ple dret amb una antiguitat mínima de 12 mesos en el moment de celebrar-se les votacions.\nEs pot enviar qualsevol consulta relacionada amb el procés electoral enviant un correu electrònic a cbi.juntaelectoral@gmail.com.\nRestem a la vostra disposició. Cbi.juntadirectiva@gmail.com\nJunta Directiva del Club Bàsquet Igualada


Zona de socialització de gossos al Camí Sant de Cugat al Papiol - Projectes de lliure disposició - Consell de Barri de Mira-sol - Decidim Sant Cugat\nZona de socialització per a gossos al Camí de Sant Cugat al Papiol 100%\nZona de socialització de gossos al Camí Sant de Cugat al Papiol\nDescripció: Habilitar un espai del Camí de Sant Cugat al Papiol com a zona de socialització de gossos delimitada per una tanca i amb papereres i bancs per seure.\nUbicació: Camí de Sant Cugat al Papiol, entre la zona de joc infantil i l'espai lúdic per al jovent.\nObjectiu: Crear un espai tancat perquè els gossos puguin jugar lliurement i, d'aquesta manera, millorar la convivència i reforçar la comoditat i la seguretat de les persones que passegen pel barri.\n15 d'octubre del 2019: comencen les obres\nComencen els treballs per habilitar el nou espai de joc i socialització per a gossos:\nCol·locació de quatre bancs per seure i d'una font amb dos punts de sortida d’aigua, un per a persones i un per a gossos.\nInstal·lació de quatre plaques informatives: dues es posaran als accessos per informar que es tracta d'un espai de socialització per a gossos, i les altres dues es col·locaran a l'interior per informar de les normes d’ús.\nCol·locació d'una tanca perimetral de malla metàl·lica per delimitar l'espai.\nResultats al filtrar per la categoria: Zona de socialització per a gossos al Camí de Sant Cugat al PapiolZona de socialització per a gossos al Camí de Sant Cugat al Papiol\nResultats al filtrar per l'àmbit: Mira-solMira-sol\nDarrera actualització el 04/10/2021 12:30\nNo entenc per què no heu contactat amb els veïns afectats. No hi ha cap Zona de Socialització de Gossos de Sant Cugat ni d'altres pobles del voltant que no estiguin oberts a 4 vents ni que estiguin enmarcats contra murs residencials. Això no té cap sentit !


Cap a les ombres: el suïcidi de Dido – TeclaSmit Teatre\n25 Mai, 2013 teclasmitDeixa un comentari\nContinuen els Clàssics a escena amb la segona representació de les Les Portes del somni: el camí cap a la fundació de l’Imperi. Després d’acompanyar Eneas a través de les gorges de l’Avern, ara la protagonista és Dido, reina de Cartago.\nSerà el proper divendres 31 de maig, a les 22 hores a la seu del MNAT de la plaça del Rei. L’activitat és gratuïta i oberta a tothom.\nCap a les ombres: el suïcidi de Dido, és un recital escènic del llibre IV de l’Eneida, de Virigili, ideat i dirigit per Sergi Xirinacs.\n“Aquest llibre té un caràcter marcadament líric. El tema central és l’enamorament de Dido, els seus intents de retenir Eneas i la tràgica mort de la reina.Dido és un personatge de creació netament virgiliana, potser el personatge més acabat de tota la literatura llatina, comparable a les heroïnes de la tragèdia grega.\nVirgili treballa a fons la transformació psicològica de Dido: la reina majestàtica que apareix en el llibre 1, sense altre perfil que el de la governant responsable del seu poble, s’humanitza progressivament per obra de l’amor i mostra els seus trets de dona, amb sentiments profunds i vehements. La manca de correspondència fa girar la seva transformació interna cap a la deshumanització fins a convertir-la en un arquetip estilitzat de la venjança; una venjança que, no podent recaure sobre Eneas, es gira contra ella mateixa i la porta al suïcidi. En centrar tota la raó de la seva existència en l’amor d’Eneas, Dido s’ha privat de qualsevol possibilitat de tornar a connectar amb la realitat i ha quedat abocada a l’autodestrucció.\nEl lligam amb el tema general de l’obra és el fet que Eneas ha de sacrificar els seus sentiments personals per a complir el destí que té marcat: fundar un poble poderós, continuador de la glòria de Troia, que serà l’imperi romà”.\n(Joan Bellès. Introducció a: Virgili Maró, P.: Eneida, Llibre IV, (Empúries. Barcelona,\n2010. Traducció: Joan Bellès. pàg 96.)\nDido: Arga Sentís, Isabel Bitria\nAnna: Agnès Martí\nEneas: Agustí Farré\nNarradors: Pau Gavaldà, Josep Mª Piñol\nMúsics: David Blay, violoncel; Eladi Dalmau, clavicèmbal\nIdea, direcció i selecció de textos: Sergi Xirinacs\nCap a les ombres: el suïcidi de Dido, Cartago, Cicle Clàssics a escena, Clàssics a escena, Companyia de teatre popular Tecla Smit, Dido, Eneas, Eneida, Fundació de l'Imperi Romà, Les Portes el somni, Llibre IV de l'Eneida, MNAT, Muntatges TeclaSmit, Museu Nacional Arqueològic de Tarragona, Sergi Xirinacs, Tecla Smit, Teclasmit, Virgili\nUn nou muntatge és a punt