Sorolls i motors | BonDia Diari digital d'Andorra.\nVivim envoltats de tot tipus de sorolls, alguns sensorials i d’altres de més abstractes, com poden ser el social o polític. La sonoritat, si esdevé soroll la podem interrelacionar amb la salut física i mental quan traspassa el que es considera contaminació acústica. Entre els més habituals trobem el trànsit, obres, gresca al carrer i un llarg etcètera que esdevenen tot un reguitzell d’estímuls. Aquests poden derivar en la necessitat d’una resiliència individual, ja que ens poden afectar de manera ben diversa. A través d’uns indicadors anomenats decibels l’Organització Mundial de la Salut informa que sobrepassar uns paràmetres establerts es pot considerar nociu per a la salut.\nMalgrat que som un territori de muntanya, al País dels Pirineus el soroll forma part del nostre entorn, probablement amb més intensitat que en altres contrades properes. La realitat és que gran part del nostre hàbitat és urbà, especialment a les parròquies centrals, “un poble amb aires de ciutat”, tal com m’ho va definir un familiar. Per aquesta raó és obvi que hom no pot pensar que sentirem plàcidament el cant dels ocells o la remor del riu com si estiguéssim en una postal de finals del segle XIX. Tot i així, tenim la sort –per ara– de disposar d’indrets naturals esplèndids que cames amunt i lliures de formigó i ginys, encara ens permeten de gaudir del regenerador silenci que ens ofereix la natura.\nD’entre els elements sonors de la vida urbana, vull destacar en aquesta ocasió, els provocats pel parc automobilístic o ginys de motor. En aquest sentit caldria matisar que som un dels països amb un major índex de vehicles per habitant. Per tant, malgrat que és consubstancial a la nostra idiosincràsia, no exclou l’obligació de ponderar els límits que requereixen la convivència i salut en una societat. Per aquesta raó, em trasbalsa especialment el soroll que generen alguns vehicles, ja que perceptivament em sembla que traspassen el llindar de l’acústica recomanada o reglamentària. Potser la seva fugacitat i/o intensitat és la que em genera molèsties quan passejo, quan intento agafar el son o quan he d’interrompre una conversa mentre passen davant meu.\nEl so d’algunes motocicletes em transporta a la infantesa, quan anava al poble dels avis i sempre hi havia l’individu de la moto especialista a acabar de sotrac amb qualsevol intent de migdiada. Curiosament l’artefacte no era una gran peça, sinó, per dir-ho d’alguna manera, eren motos austeres que segons sembla estaven modificades amb la finalitat d’obtenir més potència tot i que probablement el soroll no era proporcional a la potència obtinguda. Certes sensacions les estic reeditant darrerament a Andorra, però amb l’afegit d’una percepció suplementària en la qual no soc capaç de dissociar en ocasions soroll i velocitat.\nEntre els automòbils hi ha diversos segments amb alguns components comuns: vehicles antics o nous, tunejats o de fàbrica i també formats d’alta gamma. En tots els casos se sobreentén que quan surten del concessionari o fan la pertinent revisió a la ITV compleixen amb els estàndards reglamentaris. El repertori sonor pot ser continu o intermitent, i també s’inclouen accelerades fora de context o quan se sent l’explosió que genera un canvi de marxa.\nÒbviament no pretenc generalitzar, però entendria que si empíricament fos demostrable que certs vehicles sobrepassen els límits caldria prendre mesures igual que es fan controls de velocitat, alcohol o d’assegurances. Perquè si darrerament les administracions ens alerten sobre conscienciació mediambiental i amb aquest argument s’imposen majors taxes als vehicles considerats més contaminants, conseqüentment no s’hauria de deixar de costat altres factors insalubres com ara la contaminació acústica. Però si aquesta percepció no és compartida per part de la societat, evidentment el problema és personal i intransferible.\nEscrit per Pipe el Dv., 18/09/2020 - 08:25 Enllaç permanent\nTotalment d’acord! ITV o una certificació als cotxes nous de no contaminació acústica seria lo mínim que s’hauria de demanar.\nNo cal caminar per les parròquies centrals, Només un passeig per un camí de\nmuntanya i podreu gaudir del nostre parc automobilístic.\nQuè es fa des de govern?\nEscrit per Ignasi el Dv., 18/09/2020 - 20:41 Enllaç permanent\nEls vehicles surten de fabrica amb els decibels permesos. No hi veig cap problema fora de no cumplir la llei, rodes amb la mesura que preconitza el fabricant, llums homologades, etc.... un altra cosa es que no t’agradi viure en una zona urbana.


El rugbi mundial truca a la porta de Catalunya | Fosbury\nEl Camp Nou, ple en l'última final del Top14\nEls aficionats bascos al rugbi estan d’enhorabona. Euskal Herria és terra de tradició i passió per l’ovalada i la setmana que ve l’Estadi d’Anoeta acollirà un ‘test match’ internacional entre les seleccions d’Estats Units i Tonga. El mes de novembre és sinònim de la “finestra de tardor”, nom amb el que es coneixen la sèrie de partits internacionals que es disputen i que ja van començar el passat cap de setmana.\nCom que els compromisos de les seleccions no aturen el calendari dels clubs i el rugbi és un esport emergent per tot el globus alguns d’aquests partits no es juguen on pertocaria. Per exemple, Irlanda va guanyar per primer cop els All Blacks en 108 anys d’història compartida dissabte passat a Chicago. Tonga jugarà amb Estats Units a Sant Sebastià després d’enfrontar-se aquest dissabte a la selecció espanyola. La notícia és que, ben aviat, Catalunya podria emular el País Basc i ser seu de partits de nivell mundial.\nEl Camp Nou, ple en l’última final del Top14\nJa avançava el company Ferran Vital en notícia al diari Ara que Barcelona és una ferma candidata a acollir les finals europees del 2018. De moment és només una possibilitat però el Camp Nou i Montjuïc podrien presentar-se conjuntament com a seus de la Champions Cup i la Challenge Cup. La gran experiència de la final del Top-14 francès, el dia de Sant Joan d’aquest any, amb el rècord d’assistència registrat al coliseu barcelonista és el millor aval per les opcions catalanes. L’European Professional Club Rugby, explicava Vital, és la primera interessada en aquesta possibilitat que el calendari futbolístic habilitaria, ja que les finals de les dues competicions europees es jugarien un cop acabada la Lliga.\nCornellà-El Prat, també\nMés enllà d’aquesta possibilitat de finals europees per l’any 2018, l’altra instal·lació futbolística que podria esdevenir camp de rugbi internacional és l’estadi de l’Espanyol, a Cornellà-El Prat. El propi club blanc-i-blau va signar fa quatre anys un conveni amb la Federació Catalana de Rugbi i un viatge del director de màrqueting de l’entitat a Twickenham fa un mes per veure l’Argentina-Austràlia que s’hi va disputar sembla remarcar la possibilitat que aquest camp entri en el circuit internacional, tal i com havia apuntat el diari Marca, i pugui acollir partits com aquest Estats Units-Tonga que es podrà veure a Anoeta.\nL’estadi de l’Espanyol\nSens dubte el potencial de la marca Barcelona, així com les pròpies característiques de tots tres camps són raons de pes perquè les federacions acabin apostant per Catalunya com a feu ocasional de grans partits de rugbi. Cal entendre que l’esport està en gran creixement de popularitat i que el sud d’Europa és un dels mercats on encara pot explotar més. A nivell de l’Estat espanyol, el rugbi viu també un bon moment de popularitat amb epicentre a Valladolid, capital de la disciplina amb dos equips punters i partits que han omplert fins la bandera el nuevo José Zorrilla, conegut popularment fa anys com “L’Estadio de la Pulmonía”.Un altre sector entusiasmat amb la possibilitat d’acollir esdeveniments internacionals és, òbviament, el turístic que va fer l’agost amb la darrera final del Top-14 i prop de 80.000 visitants francesos en ple pont de Sant Joan.\nFa anys, quan Argentina dubtava sobre si inserir-se en el Sis Nacions europeu o el Tres Nacions de l’Hemisferi Sud per a la competició anual més important de seleccions es va arribar a especular amb Barcelona com a seu fixe de l’albiceleste si reeixia l’opció del nord. No va ser així. I més enllà de la darrera final del Top-14, la USAP també ha jugat en tres ocasions a Barcelona sent la primera de totes, amb Montjuïc ple fins la bandera i guanyant a Toló als quarts de la màxima competició europea, la de més bon record.\nL’USAP, a l’Estadi Olímpic Lluís Companys\nLa història del rugbi perico\nSi finalment Cornellà-El Prat esdevé seu d’algun partit internacional de rugbi es reprendrà una relació històrica com és la del rugbi i l’Espanyol com entitat. I és que el club va ser pioner en la introducció del rugbi a casa nostra acollint el 25 de maig de 1911 el primer partit, en el camp del Carrer Indústria, ple a vessar. El Patrie, un equip format per residents francesos a Barcelona, va guanyar els espanyolistes. Es dóna la circumstància, segons recullen les hemeroteques, que l’equip blanc-i-blau el formaven jugadors de la plantilla de futbol i atletes. Des del 1923 i fins el 1949 l’entitat va disposar de secció de rugbi en un dels episodis més desconeguts per la massa social perica.


Campus EJP: Projecte científic de la First Lego League\nProjecte científic de la First Lego League\nDecoració nadalenca a Cicles Mitjans\nper Herminio Manzano - divendres, 3 gener 2020, 10:12\nAquest any participem amb un grup de nois i noies de tercer d'ESO a la First Lego League City Sharper que té com a objectiu promoure la reflexió sobre els grans reptes que tenen les ciutats i els edificis per tal de ser més eficients, més intel.ligents i més sostenibles pel futur.\nA més de participar amb la resolució dels reptes proposats de programació del robot Lego Mindstrom EV3, el nostre equip de Robòtica "Les Peces" també està desenvolupant un projecte científic per tal de proposar millores als edificis de la nostra pròpia escola.\nEl nostre projecte científic pretén promoure les 3R a l'Escola Joan Pelegrí: Reduir, Reutilitzar i Reciclar.\nEstem desenvolupant un sistema modular, barat i compacte per tal de reutilitzar les aigües grises sortints de les piques de rentamans dels lavabos com a aigua dels dipòsits de les cisternes dels water.\nTambé estem dissenyant una paperera intel.ligent que amb una sola boca de recollida de brossa és capaç de reconèixer els diversos tipus de material i desar-los de forma diferenciada.\nPer tal de documentar el nostre Projecte Científic t'agrariem que responguis al qüestionari següent. Gràcies.\nQüestionari sobre el reciclatge a l'Escola Joan Pelegrí.\nPer cert... aprofitem que convidar-vos a la Mini First Lego League que farem a l'Escola de secundària el proper dissabte 18 de gener des de les 10 del matí...\nHem estat treballant durant les vacances de Nadal...


Calamar de potera amb salsa teriyaki | Gastronosfera\n- 4 calamars de 200 grs aprox.\nCésar Pastor, al capdavant de l'equip de cuina del restaurant Bonanova de Barcelona, explica per Gastronosfera com preparar un plat senzill, saludable i, alhora, molt original: calamar de potera amb salsa teriyaki.\nAquesta proposta resumeix, en gran manera, la filosofia d'aquest restaurant amb més de 50 anys d'història, i és la capacitat d'innovar però sempre respectant la nostra tradició gastronòmica i amb productes de primera qualitat. I si us animeu a provar a casa aquesta recepta, estarem encantats de rebre els vostres comentaris.\nPREPARACIÓ: - Assaonar i daurar el calamar. - Fornejar-lo durant 3 minuts. - Plegar i tallar l’alga Nori en tires molt fines. - Pintar el fons de la safata amb 3 parts de salsa teriyaki, una d’oli i una mica de tinta de calamar. - Disposar el calamar tallat en rodanxes gruixudes sobre la safata pintada. - Condimentar amb un rajolí d’oli d’0liva, les escates de sal, les làmines d’all cruixent, les tires d’alga Nori i el ciboulette picat.


Els investigadors del IUNICS (UIB-CAIB) participen en el desenvolupament d'implants intel·ligents capaços de reparar i regenerar el teixit ossi - Hemeroteca - Actualitat - Universitat de les Illes Balears\nSeccions: Els investigadors del IUNICS (UIB-CAIB) participen en el desenvolupament d'implants intel·ligents capaços de reparar i regenerar el teixit ossi\nEl grup de recerca en Teràpia Cel·lular i Enginyeria Tissular participa en el projecte PHYTECH\nEls investigadors de l’Institut Universitari d’Investigació en Ciències de la Salut (IUNICS) de la Universitat de les Illes Balears participen en el projecte PHYTECH, una iniciativa de recerca de col·laboració pública-privada que cerca desenvolupar implants innovadors capaços de reparar i regenerar el teixit ossi, i que està liderat per dues empreses biotecnològiques, Sanifit i Numat Biomedical, ubicades al ParcBiT. També hi participa el Centre d’Investigació Biomèdica en Xarxa de Bioenginyeria, Biomaterials i Nanomedicina (CIBER-BBN) de l’Institut de Salut Carlos III. El projecte està finançat pel programa INNPACTO del Ministeri d’Economia i Competitivitat i té un pressupost de 671.036 euros per als pròxims dos anys.\nPer tal de millorar la integració dels implants a l’organisme del pacient i evitar el rebuig, la comunitat científica persegueix dissenyar i desenvolupar nous materials que facilitin l’osteointegració i que a la vegada siguin biocompatibles. En el cas del projecte PHYTECH, concretament, «es tracta de desenvolupar superfícies de biomaterials bioactives mitjançant recobriments en implants de titani, per millorar l’osteointegració i reduir el temps de recuperació del pacient», apunta la doctora Joana Maria Ramis, investigadora principal del projecte i directora d’R+D de Numat Biological, l’empresa coordinadora de PHYTECH.\nComunament, s’utilitzen materials com el titani per a la reparació d’os, que és molt adequat per la seva biocompatibilitat i les seves propietats mecàniques, si bé aquests implants no contribueixen al creixement de l’os ni tenen la capacitat d’unir específicament cèl·lules d’os a través de l’activació de la seva superfície. Segons explica la doctora Marta Monjo, investigadora responsable de l’equip de la UIB, «si es recobreix el titani amb un nou material bioactiu es podria millorar substancialment la biocompatibilitat de l’implant i la seva osteointegració».\nJuntament amb la millora de la biocompatibilitat dels materials, el projecte aborda també la resposta d’aquests nous materials davant les infeccions. La doctora María Luisa González, del CIBER-BBN, manifesta que «les infeccions apareixen quan la superfície del material és colonitzada per bacteris procedents d’altres focus del mateix pacient o de l’exterior, que arriben a formar sobre aquestes superfícies estructures que assoleixen espessors de desenes de capes de microorganismes, anomenades biocapes. Dins aquestes arquitectures, els bacteris es fan molt resistents, tant a les defenses del sistema immunològic del pacient com als antibiòtics, fins al punt d’haver-se de reemplaçar l’implant com a única solució al problema». El grup que coordina la doctora González treballa en les relacions que existeixen entre les característiques del material i la seva resposta a l’adhesió i la colonització per microorganismes, amb el propòsit de prevenir i evitar el desenvolupament de biocapes.\nEls investigadors del projecte PHYTECH disposaran dels serveis de la plataforma del CIBER-BBN, una infraestructura de recerca que aspira a ser referent nacional, i que ofereix recursos tecnològics de primer nivell.\nL’empresa coordinadora del projecte, Numat Biomedical, té una àmplia experiència en el desenvolupament de biomaterials avançats que millorin la regeneració òssia, com pròtesis, implants dentals, material quirúrgic i enginyeria de teixits. Juntament amb Sanifit, col·laboraran en la definició de protocols i especificacions de prototips, i s’encarregaran de l’optimització de les superfícies i la coordinació dels estudis d’eficàcia i seguretat in vivo. Sanifit, per la seva part, serà la responsable de la fabricació i el control de qualitat del principi actiu en l’optimització i esterilització de les superfícies de titani modificades.\nEl grup de recerca en Teràpia Cel·lular i Enginyeria Tissular del IUNICS (UIB-CAIB), coordinat per la doctora Marta Monjo, farà els experiments in vitro i l’anàlisi de les mostres obtingudes dels experiments in vivo.\nLa Unitat de Caracterització de Superfícies i Calorimetria del CIBER-BBN, coordinada per la doctora María Luisa González, investigadora principal del grup d’investigació en Adhesió Microbiana de la Universitat d’Extremadura, durà a terme els assajos de composició superficial mitjançant tècniques de caracterització de superfícies (XPS i ToF-SIMs) i anàlisis de la resposta microbiana de les superfícies que es plantegen en el projecte.\nData de publicació: 06/03/2013


La Barcelona de ficció (report) - Revista (Pausa.) Quadern de teatre contemporani\nLa Barcelona de ficció\nL’entrada del Gran Canal de Venècia és un quadre fascinant i enorme que es conserva al Museu del Louvre de París. L’obra té la virtut d’haver deixat en les retines universals una imatge clara i permanent de la ciutat més decadent i alhora més sublim del món. Seria fàcil concloure que el seu autor, Canaletto, va copiar amb fidelitat l’essència de Venècia, però diuen els entesos en pintura del segle xviii que, amb els seus quadres, no va copiar la ciutat, sinó que se la va inventar. Canaletto reinventa la llum, els canals i les gòndoles, les places i els palaus, i crea una ciutat nova, una ciutat que abans no existia.\n¿Qui construeix una ciutat, l’arquitecte, l’urbanista i el polític que dissenyen sobre un plànol, o l’artista que, ja sigui amb un pinzell o amb un teclat d’ordinador, dóna vida als personatges urbans? ¿Quina ciutat s’inventen els creadors? Aquestes són les preguntes que hi ha al darrere de l’encontre «Barcelona / Ficcions lliures» que es va fer a mitjan maig a la Sala Beckett i que va comptar amb l’escriptor Màrius Serra com a moderador. En l’encontre, vint-i-quatre narradors, dramaturgs i guionistes joves van preguntar-se, en una primera part, per la imatge de Barcelona que recreen en les seves ficcions. En una segona part, la trobada també va servir per reflexionar sobre la llibertat creativa en cadascuna d’aquestes disciplines a l’hora d’escriure ficció.\nL’acció té lloc a Barcelona\nLa ciutat interrompuda (Proa, 2001) de Julià Guillamón, un llibre que explora la Barcelona recreada pels narradors, va ser un dels punts de partida de l’encontre. Per un dels organitzadors de l’acte, l’escriptor Esteve Miralles, autor entre altres obres de la novel·la Núvols com (Proa, 2001), La ciutat interrompuda constata precisament «un divorci entre la ciutat del poder, dels polítics, la ciutat dels urbanistes i arquitectes, i la ciutat de la ficció, dels escriptors. La dels narradors és una ciutat més bruta, però també més carregada de memòria de passat i de sentit». L’altre punt de partida de l’encontre va ser el cicle «L’acció té lloc a Barcelona», un cicle de representacions teatrals que es fa aquesta temporada a la Sala Beckett, la voluntat del qual és «referenciar la ciutat de Barcelona a l’escenari», segons afirma el director de la Sala, Toni Casares.\nDesprés de molt temps oferint un teatre autoreferencial i en el qual les històries no passaven en cap lloc concret, la Sala Beckett va apostar aquest any per dedicar les seves produccions a intentar referenciar la ciutat amb obres d’Albert Mestres, Pau Miró, Enric Casasses i Lluïsa Cunillé. Segons explica Toni Casares, aquesta idea va comportar alguns resultats sorprenents. Per exemple, Lluïsa Cunillé, «una de les autores a qui més s’havia acusat de fer un teatre desubicat, mancat de referències explícites», va construir un text ple de referències a la ciutat de Barcelona, i la crítica i el públic van considerar que Cunillé havia aconseguit un canvi radical en el seu estil. Per Casares, la dramaturga no ha canviat gairebé gens, però s’ha servit d’un truc que permet a l’espectador tenir «la sensació que parla molt més d’ell i que l’està atrapant més».\nTot i aquesta defensa de la representació de la ciutat, el dramatug Sergi Belbel reivindica la tendència de no situar l’acció en llocs amb nom i cognom: «A cap de les meves obres surt la paraula Barcelona, ni Lleida, ni Girona, ni els meus personatges tenen nom ni cognoms.» Autor de textos teatrals com El temps de Planck (1999), La sang (1998) o Sóc lletja (1997), Belbel explica que al final del segle XIX el cinema va usurpar al teatre la representació realista, cosa que comportà als autors del segle XX la dificultat d’enfrontar-se al realisme a l’escenari. Per Belbel, aquesta crisi queda superada amb la dramatúrgia de Samuel Beckett, que redueix d’una manera dràstica tota referència a la realitat. Influït per aquesta manera d’explicar les històries dalt de l’escenari, Belbel reconeix que en la seva pròxima obra, tot i que passa a Barcelona, no s’ha atrevit a utilitzar el nom de la ciutat.\nUna explicació per a aquesta necessitat de no referenciar l’acció es pot trobar, segons l’escriptor de teatre Carles Batlle, en un problema d’autoodi. L’autor d’obres teatrals com ara Combat (1995-98), Suite (1999) o Temptació (2004) creu que, «després de la mort de Franco, teníem la sensació que teatralment érem a la prehistòria i que havíem d’anar cap a alguna cosa més universal». És per això que els autors de teatre són reticents a la utilització de marques locals, de referències a la realitat més pròxima, ja que alguns han vist en aquest localisme un signe de poca modernitat.\nL’escriptora Empar Moliner, que recentment ha publicat el llibre de contes T’estimo si he begut (Quaderns Crema, 2004), considera que la ficció no ha d’estar per tantes manies i que no hi ha d’haver cap problema a l’hora de fer servir en teatre el nom de Barcelona. Moliner posa com a exemple el còmic i diu que per ella una de les millors representacions de la capital catalana és una història de còmic titulada El cuarto poder, que es pot llegir al Víbora i en la qual es representa un quiosc de la Rambla. En una línia similar, el guionista de televisió i autor de Temps de silenci, Enric Gomà, subratlla que en la ficció televisiva a Catalunya «es juga molt fort la carta del realisme i és molt difícil defugir-la», perquè s’ha demostrat que la combinació de «melodrama i proximitat» connecta molt bé amb un cert públic; per tant, creu que és un espai que cal no abandonar.\nLa ciutat a través de la llengua dels seus personatges\n«La ciutat només es pot descriure a través de la llengua dels personatges.» L’escriptor i periodista Pau Vidal diu que l’essència d’un lloc es concentra en la manera de parlar de la seva gent i, per tant, qualsevol de les seves representacions en ficció ha de recollir la parla dels seus habitants: «Una ciutat s’ha de reconèixer sense que calgui esmentar el seu nom, s’ha de reconèixer per la manera com parlen el narrador i els personatges.» Per això, segons afirma, si els personatges d’una història s’expressen en una llengua estàndard només s’obté una ciutat invisible. Per explicar-ho, Vidal va posar com a exemple Homeless (Empúries, 2003), la seva última novel·la, situada al barri del Raval, en la qual la llengua dels personatges no es podia cenyir a la normativa: «El corrector va deixar els fulls vermells de dalt a baix perquè els personatges parlen una mena de xava, alguns parlen mig en castellà». Igual que Vidal, Vicenç Pagès, l’escriptor que darrerament ha publicat La felicitat no és completa (Edicions 62, 2003), també assenyala que «dins de l’escenari hi ha una part molt important que és la llengua» i que, per tant, en les seves narracions intenta reproduir la parla de la gent dels llocs sobre els quals escriu.\nContràriament, hi ha qui creu que l’art no té per missió retratar la realitat, sinó més aviat retratar-se a si mateix i, per tant, no és necessari reproduir la manera de parlar de la gent d’una ciutat. Aquest és el cas del poeta, novel·lista i dramaturg Albert Mestres, autor d’obres com ara Dramàtic (2002), que darrerament ha adaptat per al teatre Informe per a una acadèmia, de Kafka. Mestres comparteix la idea de Pau Vidal que els personatges han de tenir cadascun el seu registre lingüístic, però creu que aquest és «un enfocament ingenu». Per Mestres, és tan legítim voler fer parlar un personatge «tal com parla aquella senyora de davant del cine», com fer tot el contrari. En teatre, el dramaturg Carles Batlle tampoc està a favor de reproduir d’una manera fidel l’oralitat: «A dalt de l’escenari els personatges no han de parlar com parlen a la realitat, perquè l’escenari subratlla; perquè sigui versemblant, la llengua ha d’estar elaborada».\nAlguns autors de ficció detecten alguns problemes en l’ús del català. Per exemple, Manel Zabala, que ha situat la seva narració Massa cafè (DVD, 2002) a la ciutat de Santa Coloma de Gramenet, explica: «Els meus personatges parlen castellà, però el llibre està escrit en català.» Per la seva banda, el dramaturg Manel Veiga, que ben aviat estrenarà 16.000 pessetes al TNC, fa temps va portar a l’escenari una obra teatral ambientada al Somorrostro (Jar, 1991), un barri d’immigrants gitanos on els personatges parlaven castellà. Això li va suposar problemes a l’hora de rebre subvencions, tot i que, com ell mateix assenyala, l’obra «parlés d’una realitat catalana molt concreta».\nDesprés d’aquest debat sobre l’ús de la llengua catalana en la ficció, el guionista Enric Gomà mostra la seva perplexitat amb contundència: «Els catalans tenim sempre el problema de si la llengua reflecteix bé la llengua del carrer o no. En castellà hi ha escriptors —Mendoza, Marsé, Vázquez Montalbán, Ruiz Zafón— que han escrit novel·les que intentaven reproduir realitats catalanes només en castellà.»\nLa representació de la ciutat segons el cost de producció\nEls guionistes tant de cinema com de televisió constaten una diferència en la recreació de l’escenari de l’acció amb altres disciplines com la narrativa i l’escriptura teatral. Segons els guionistes, la recreació de l’espai es veu sotmesa a les necessitats de producció. Per exemple, Lluís Arcarazo, exresponsable del guió de la sèrie de TV3 El cor de la ciutat, va explicar que al començament la història de la sèrie no estava ambientada a Sant Andreu, sinó en un sector més mestís i cèntric, com el barri de la Rivera o el Raval. Ara bé, segons indica, aquesta ubicació va resultar impossible per necessitats de producció: «La primera bíblia d’El cor de la ciutat es diu Raval, però quan arriba el projecte a les mans de la televisió es produeix un canvi substancial perquè es considera que no es pot anar a gravar al centre de Barcelona.»\nEn el cas del cinema, el guionista de Darkness (2001) i autor de l’adaptació cinematogràfica de l’obra Palabras encadenadas (2002), Fernando de Felipe, també observa una supeditació del guió a les necessitats de la indústria, quan diu que «el cine de gènere actual vol un tipus de trama i de personatges exportables, universals i indefinits, i que, per tant, no estiguin vinculats a un entorn concret». De Felipe explica que Darkness va començar com una història en una Barcelona absolutament real, però que «va acabar convertida en una pel·lícula nord-americana rodada a Barcelona, en la qual Barcelona no existeix».\nLa ciutat versemblant\nLa insistència en la recreació versemblant de la ciutat va centrar bona part de la primera sessió de l’encontre «Barcelona / Ficcions lliures». L’escriptor Vicenç Pagès afirma que tindria molts problemes per situar una obra a Brooklyn, perquè no hi ha estat mai i no sap com parla la gent. Segons diu, li és molt difícil situar una novel·la en un lloc on no ha viscut i on no sap com parla la gent: «Només puc situar una història en un lloc on he viscut i on no visc actualment. Per això tinc força problemes amb les novel·les ambientades en altres èpoques històriques.» En aquest sentit, va posar com a exemple una obra en la qual Goethe, com a personatge, assisteix a l’excavació que permet el descobriment de l’estàtua de la Victòria de Samotràcia, situació en cap cas creïble perquè aquesta estàtua de l’època hel·lenística es va descobrir després de la mort de Goethe.\nContràriament, l’autora de diverses obres teatrals, com per exemple La dona i el detectiu (2001), i guionista de sit-coms per a TV3, Mercè Sàrrias, pensa que la versemblança i el realisme no són excessivament importants —«de fet, el realisme no existeix»—. Per Sàrrias, el que és valuós és la veritat de les històries que s’expliquen, per això es mostra convençuda que cada creador ha de retratar la ciutat que a ell l’interessi, amb independència de si és una representació utilitzada per atraure el turisme o no.\nEn canvi, Vicenç Pagès sí que fa diferències a l’hora de triar la part de la ciutat que ha de representar. Per exemple, segons diu, «el Raval està molt cremat, és molt difícil dir alguna cosa nova sobre aquest barri. Sarrià o les Tres Torres, en canvi, estan força desaprofitats.» Per Pagès, l’interessant és retratar escenaris nous o dir coses noves sobre aquests llocs.\nAquesta necessitat de fer versemblant l’escenari sobre el qual es narra també pot fer avortar una novel·la, segons va indicar l’escriptor Màrius Serra. L’autor de De com s’escriu una novel·la (Empúries, 2004) va explicar que aquest llibre «és la crònica d’un fracàs d’una novel·la de ficció que feia als anys noranta, ambientada en un espai que coneixia, Nou Barris, i que comportava uns coneixements tècnics sobre el vidre que no tenia». Per Serra, el fracàs s’explica per l’exhaustiu procés de documentació, ja que «vaig començar a visitar tallers en els quals es treballa el vidre i allò va ser el que em va fer abandonar-la.»\n¿Responsabilitat en la representació?\n«¿Tenim alguna responsabilitat en la reinvenció i, per tant, en la transformació de la nostra societat, ciutat, o creieu que com a escriptors no en tenim cap ni hem de donar-hi voltes?» Aquesta era la pregunta llançada als assistents per part de l’escriptor Esteve Miralles. En aquest sentit, el guionista de televisió Lluís Arcarazo va indicar que amb El cor de la ciutat es pretén aportar algun element de crítica sobre la vida de la ciutat. Segons afirma, «a les primeres temporades vam mirar de treure tots els elements melodramàtics típics de la telenovel·la, com ara l’incest, l’assassinat o els dubtes sobre la paternitat, per centrar-nos en problemes i conflictes com la precarietat laboral, l’habitatge, les relacions entre les persones.» Arcarazo diu que el guionista televisiu és «l’esglaó menys noble de la dramatúrgia», però que tot i així les seves històries arriben a un major nombre de població i per aquesta raó es pot considerar que «sí que tenim molta incidència sobre la gent.»\nPel que fa als novel·listes i autors de contes, Pau Vidal assenyala que l’escriptor no es planteja cap responsabilitat social. El fet que els receptors de les obres no siguin tants com els de les pel·lícules o les sèries de televisió proporciona molta més llibertat creativa. «Si ho mesuréssim en termes de recepció, d’influència, ens podríem posar a riure directament», afegeix Vidal, que creu que l’única responsabilitat amb la qual escriu un novel·lista és amb la Història, en majúscules.\nLa Barcelona de postal\nAmb importants ingressos provinents del turisme, Barcelona és una ciutat que ha disposat de grans campanyes institucionals per oferir una imatge lligada a l’oci, la diversió i el benestar. És la Barcelona dels Jocs i la del postolimpisme, una imatge de Barcelona que, per l’exeditor Bernat Puigtobella, no és real: «La Barcelona de què parlem no es pot basar en un discurs autocomplaent; no tindria cap sentit alimentar amb el que escrivim aquesta imatge de Barcelona guapa.» Per Puigtobella, Barcelona hauria de tenir un narrador al qual s’associés la seva imatge. «Encara no hi ha una obra d’un escriptor que hagi aconseguit el que va aconseguir Pessoa amb Lisboa», conclou Puigtobella, que considera que qualsevol obra sobre Barcelona «sembla condemnada a ser un producte per al turisme». En el mateix sentit, Carles Miró, autor de la novel·la La germana gran (2000), diu: «Posar Barcelona és que et surti la postal. Et surt la Beth cantant a la Sagrada Família.»\nDavant d’aquestes afirmacions, el poeta Jaume Subirana, autor d’En altres coses (2002), no pot amagar el seu desacord: «No estic convençut que la imatge oficial de Barcelona sigui només una imatge tòpica, ni estic d’acord que Barcelona sigui només un parc temàtic per a turistes, com s’està posant de moda dir ara.» A la rèplica de Subirana, Belbel afegeix que, després d’haver viatjat darrerament per Europa, constata que el món teatral europeu està fascinat amb la capital catalana: «Dius Barcelona i sembla que diguis el paradís.» Belbel afegeix que està convençut que no es tracta de cap moda, sinó que a l’exterior «Barcelona és vista com una ciutat model, com una ciutat ideal.»\nLa llibertat creativa o els esclavatges de la ficció\nA part de ser un pleonasme, el concepte llibertat creativa és tan ampli que pot encabir múltiples significats. Per això segurament seria apropiat capgirar-lo i no parlar tant de llibertat creativa com d’esclavatges, de servilismes, de les imposicions o autoimposicions que comporta l’exercici d’escriure. De fet, la segona part de l’encontre «Barcelona / Ficcions lliures» va servir per analitzar quines són les limitacions de l’ofici d’escriure: des de la voluntat d’agradar i la comercialitat fins a les condicions de producció, passant per la necessitat de seduir. Els vint-i-quatre autors van anar explicant, des de l’experiència pròpia, de què se senten esclaus.\nLa voluntat d’agradar i la comercialitat\nAutor d’obres teatrals com Dakota (1995) i el musical Gaudí (2003), el dramaturg i guionista Jordi Galceran està convençut que, a diferència del que passa als països anglosaxons, la cultura europea està excessivament deslligada del comerç i considera que el teatre hauria de tenir «una mica més de voluntat d’agradar». Galceran critica el menyspreu que bona part del món cultural sent pel comerç i l’odi cap a la pròpia ciutat. Per això troba a faltar més pel·lícules com En la ciudad, de Cesc Gay, un film que, segons ell, «ensenya una Barcelona molt maca, una Barcelona on poden passar històries atractives». En aquest sentit, li dóna tota la raó el guionista Lluís Arcarazo, que sempre que es disposa a començar algun projecte cinematogràfic parteix d’aquesta premissa: «Farem una pel·lícula que agradi.»\nAra bé, potser no es pot definir la comercialitat d’una ficció abans de concebre-la. Així ho creu Toni Casares, segons el qual «tothom escriu amb voluntat d’agradar i la comercialitat no és una cosa prèvia a l’acte de la creació». Per ell, «definir una cosa com a comercial només es pot fer a posteriori: si es ven és comercial, i si no es ven, no ho és». Casares constata, a més, que sembla que la comercialitat interessa més als escriptors de teatre, cinema i televisió que no pas als narradors. Segons ell, el contacte directe amb l’espectador, amb l’aplaudiment, podria ser un motiu pel qual els guionistes i dramaturgs necessiten tenir més en compte la resposta de l’espectador.\nDefinir la comercialitat d’una obra, la seva capacitat per agradar al públic, és un problema complex, i ho és perquè no existeix un tipus únic de públic. És en aquest sentit que Gemma Rodríguez, autora de l’obra teatral T’estimaré infinittt (2004), apunta la necessitat de saber a quin públic es dirigeix. Per això, matisa dient el següent: «El problema no és que vulguem agradar, tots volem agradar. Jo crec que el tema és més a qui volem agradar.» Segons diu, la primera persona a qui sincerament l’interessa agradar és al programador, però constata una difícultat a l’hora d’identificar el seu públic: «Jo no sé on és el meu públic. Tinc la sensació que hi ha una barrera entre l’autor i el seu públic, formada per moltes persones.» Segons explica, un autor de teatre no es pot guiar només pel que diu la crítica, ni pel que diu el públic el dia de l’estrena, ni pel que diuen els amics i la família i, per tant, és difícil saber si l’obra ha arribat a agradar als espectadors.\nEn ocasions es menysté la voluntat d’un creador de perseguir la comercialitat. Un tòpic recurrent afirma que l’art no es pot sotmetre als diners. Tan contundent com sempre, el guionista Enric Gomà desmenteix aquest tòpic i afirma que la motivació de guanyar diners amb novel·la, amb audiovisual i amb cinema és lloable. Segons ell, «els diners sembla que ens embrutin, però a mi m’agraden molt». I segons confessa en to de broma, està intentant fer una comèdia juntament amb Jordi Galceran i Lluís Arcarazo «per forrar-nos».\nContra la recepta\nPer alguns dels creadors de ficció reunits a l’encontre, el problema de la comercialitat és que de vegades es converteix en una idea fixa i desencadena un seguit d’imposicions en forma de recepta que no tenen res a veure amb la creació, sinó amb el màrqueting. Sergi Belbel diu que «recepta i resultat artístic no van lligats». Belbel diu que en cinema i en televisió sovint els productors «et venen una recepta perquè allò és el que triomfa», però si s’analitzen bé els models en els quals es basen per a aquesta recepta, «veus que són gent que ha passat de les receptes, que han passat de totes les regles». Segons Belbel, hi ha molta diferència entre l’escriptura teatral, en la qual si hi ha alguna imposició és l’autoimposició, i l’escriptura per a televisió, «on bàsicament es funciona amb receptes». I conclou amb contundència dient: «El creador és arrogant per naturalesa i crec que hem de reivindicar una certa arrogància.»\nEn el camp cinematogràfic, el guionista Fernando de Felipe coincideix amb algunes de les apreciacions de Belbel, i afirma que s’estan imposant uns models d’anàlisi dels guions «malinterpretats i que no s’ajusten als sistemes de producció d’aquí». De Felipe explica, alarmat, que ha arribat a veure un guió seu transformat en un formatge de percentatges que pretenia mesurar la tensió narrativa. Segons diu, són esquemes reduccionistes que intenten buscar l’èxit amb fórmules com ara l’exigència del final feliç. Per això conclou deseperançat: «Als meus alumnes de la universitat els dic que si volen fer una obra personal, sense pressions, que es facin novel·listes i que s’oblidin de fer guions de cinema.»\nLes necessitats de la producció\nSovint algunes d’aquestes receptes cinematogràfiques i televisives vénen imposades per les necessitats de producció. Ara bé, per alguns dels creadors de ficció de l’encontre, els sistemes de producció de la indústria catalana no són prou madurs. Aquest és el cas de la dramaturga i guionista Mercè Sàrrias, per qui «ens estem enfrontant a un procés de creació absolutament distorsionat, amb becaris que analitzen guions, amb executius que es pensen que en saben molt». Segons ella, el problema es pot resumir dient que no es treballa professionalment. I confirma les paraules de Sàrrias Lluís Arcarazo, que rebla el clau dient que tant ell com Fernando de Felipe han tingut com a lectors de guions alumnes seus en pràctiques.\nEn el mateix sentit de Sàrrias, el narrador i dramaturg Esteve Miralles afirma que la indústria de ficció audiovisual catalana està vivint un procés no completat de professionalització, i que, per tant, els límits no es troben tant en el procés d’escriptura com en la immaduresa de les condicions de producció.\nEn el camp teatral, el dramaturg Josep Pere Peyró, que ha escrit obres com ara Quan els paisatges de Cartier-Bresson (1996) i que ha estrenat fa poc Les portes del cel (2004), explica que per ell les condicions de la producció també suposaven inconvenients, i que per això va decidir crear una companyia teatral, La Invenció, que «busca llocs amb sistemes de treball i de producció molt diferents als que tenim aquí». Aquesta companyia ha col·laborat amb altres companyies del Marroc, de Mallorca i de la ciutat argentina de Córdoba, llocs on els sistemes de producció permeten, per exemple, l’existència de companyies estables, a diferència del que passa a Barcelona i Madrid. A més, segons Peyró, el resultat de l’experiència és molt satisfactori perquè possibilita un enriquiment cultural.\nLa llibertat creativa en cada disciplina\nAtès que hi ha tanta diferència entre el sistema de producció del cinema i la televisió i el del teatre o el de la narrativa, pot semblar que cadascuna d’aquestes disciplines té més o menys servilismes, i per tant més o menys llibertat. Així ho constatava l’escriptor Vicenç Pagès. «Em sembla —afirma Pagès— que de mica en mica va sortint un mapa: d’una banda hi hauria el guionista, a qui pràcticament diuen el que ha de fer, i a l’altra banda hi hauria l’escriptor pur, que està sol a casa, que fa el que li dóna la gana, i enmig hi hauria el dramaturg, que pacta una mica però no tant». Però un cop dit això, Pagès insisteix a subratllar que es tracta d’un «mapa fals», ja que també hi ha escriptors que pacten i que reben ordres, i molts transvassaments d’una disciplina a una altra. Malgrat això, sí que hi ha autors que consideren que hi ha més llibertat de creació en una disciplina que en una altra. Per exemple, Lluís Arcarazo diu que té més llibertat a l’hora de fer televisió que no pas cinema, i Jaume Subirana afirma que en el seu àmbit de creació, el de la poesia, «la llibertat és total», segurament perquè, segons creu, «hi ha la màxima distància de la comercialitat».\nTot i així, els límits de la creació no es troben tant en les exigències de producció de cada disciplina com en l’habilitat de cada creador. Així ho creu Enric Gomà, que sentencia: «El problema és una incapacitat narrativa, tant de novel·listes com de guionistes audiovisuals.» Segons la seva opinió, falten arguments de ficció complexos i ben travats.\nL’esclavatge principal al qual s’ha de sotmetre la creació no és, per Belbel, ni la producció ni els límits de cada disciplina. Per Belbel, l’esclavatge principal d’un creador és la seducció: «Creem per seduir. Si no, ¿per què ens fiquem aquí dins? Quan un autor de teatre es proposa seduir, sap que si sedueix uns determinats actors, autòmaticament el productor dirà: “Ostres, ¿tu has seduït tal actor?”».\nToni Casares hi està absolutament d’acord, i diu que, per ell, la veritat d’una obra resideix en la seva capacitat per seduir-lo. És més, afirma: «Si com a productor de teatre a mi em ve un director seduït per un text, jo tinc unes garanties brutals que aquell text funcionarà.»\nMolts dels narradors reunits a l’encontre també coincideixen amb aquesta idea, però alguns afirmen que hi ha autors de narrativa que han aconseguit fer-se un lloc en el món de la indústria editorial sense seduir. Per exemple, l’exeditor Bernat Puigtobella explica que hi ha escriptors que han aconseguit fer una carrera amb set o vuit títols publicats només pel fet d’haver guanyat premis literaris, però que, malgrat això, «no han aconseguit seduir mai ningú». Per ell, això vol dir que «no demostra res, haver publicat vuit novel·les». En aquesta mateixa línia, Jaume Subirana creu que el sistema «estrambòtic» de premis literaris de Catalunya afavoreix aquestes distorsions.\nFinalment, però, no tothom està d’acord amb la idea que s’escriu únicament per seduir. Per Peyró, dir que escrivim per a seduir és apartar altres impulsos possibles: «Hi ha creadors que no creen per seduir, hi ha creadors que creen per sobreviure. Hi ha qui escriu per no caure en la bogeria, com a teràpia.»\n¿Escriure per canviar el món?\nUna pregunta de la dramaturga Beth Escudé, autora d’El color del gos quan fuig (2000) i Les nenes mortes no creixen (2001), va suscitar la controvèrsia. La pregunta era la següent: «¿És compatible anar a buscar la seducció i intentar canviar les coses?»\nL’escriptor Manel Zabala va ser contundent i va dir que només a través de la sàtira es pot provar de canviar alguna cosa. En la seva resposta sentenciava: «Jo crec que intentar canviar les coses és impossible. Els governants governen i els escriptors escriuen. El que sí que pots fer, per exemple, és ridiculitzar una persona.»\nEn canvi, tot i admetre que l’escriptura no canvia les coses, l’autora de l’obra teatral L’aparador (2003), Victoria Szpunberg, afirmava: «Crec que el creador, a l’hora d’escriure, ha de tenir una total ingenuïtat i pensar que això sí podrà canviar. Si tu parteixes d’aquest cinisme, que la creació no pot canviar res, el que escrius perdrà tota espontaneïtat i ingenuïtat.»\nFinalment, l’escriptor Toni Sala va puntualitzar que, de fet, ja es canvia el món en el mateix acte de la lectura, perquè l’escriptor està robant temps al seu lector: «Des del moment que et dediques a escriure alguna cosa, ja t’està canviant l’espai de temps.» L’autor d’obres com Petita crònica d’un profesor a secundària (Edicions 62, 2001) i Goril·la blanc, memòries d’en Floquet de neu (Edicions 62, 2003) creu que el temps del lector és molt valuós, i que «llegir alguna cosa en lloc de llegir Shakespeare és perdre el temps».\nMots clau: Barcelona, català (teatre), ideologia i teatre, llengua i llenguatge, models de producció, Obrador de la Sala Beckett, teatre i societat, versemblança\nEntrada anteriorSobre l’aparició i la desaparició: el teatre i Barcelona (Catalunya invisible, part II) Entrada posteriorBarcelona/Ficcions Lliures: Un primer intent


Margallo critica la inacció de Rajoy i recomana l'ús de la força\nCom ja és habitual, l'exministre d'Exteriors José Manuel García-Margallo no té cap problema a l'hora de dir les coses tal com les pensa i, sense pèls a la llengua, ha deixat anar avui a Els matins de TV3 que "el president del govern espanyol sembla que l'encerta més que jo vistos els resultats". Ho ha dit en relació amb l'operació Diàleg que ha quedat subtilment aparcada, i també ha aprofitat per mostrar algunes de les seves discrepàncies amb Mariano Rajoy subratllant el següent: "Els temps dels polítics no són els mateixos per tots, el meu no coincideix amb el de Rajoy".\nEll aplicaria l'article 155 de la Constitució durant 24 hores "ordenant a la Generalitat la requisa de paperetes", però, potser, Rajoy ho faria diferent. A parer seu, "la majoria independentista al Parlament no representa la majoria social" i, precisament per això, ha posat damunt la taula que "la comunitat internacional no entendria que una norma jurídica no s'activi". Aquest apartat de la norma suprema, segons Margallo, "permet una administració parcial i proporcional" de les comunitats.\nL'exministre d'Exteriors, que ha suggerit que ningú del govern espanyol s'escoltarà el president Carles Puigdemont a Madrid el proper 22 de maig perquè no només "és un acte que no té cabuda en la Constitució", sinó que a més "no ajudarà a rebaixar la tensió", també ha anunciat que ell no hi anirà en cap cas. Ara bé, en clau més amorosa, sí que ha fet una crida dient el següent: "Hem estimar-nos més i entendre'ns més" perquè, a més, ha reconegut el següent: "Jo tinc un afecte enorme per Catalunya i passió per Espanya i no veig Catalunya fora de l'Estat".\nI no només això. L'exministre d'Exteriors també ha volgut deixar clar el següent: "Estem en un moment de refundació de la Unió Europea" i, per tant, "si alguna cosa em sembla evident és que no hi haurà més ampliacions fins que no posem casa nostra en ordre". Moment en què ha aprofitat per tornar a repetir que "si la la secessió es fa per una via il·legal, no hi ha cap possibilitat de reconeixement internacional".\n"Una declaració unilateral d'independència no tindrà noció de prosperar" perquè la comunitat internacional no la reconeixeria com a Estat, "l'objectiu de qualsevol govern és fer complir la llei" o "no minimitzar la qüestió catalana" i pensar en clau de reforma constitucional són només alguns dels punts que avui l'exministre d'Exteriors ha dit a TV3.\nEl discurs continua sent el mateix i Margallo ho té molt clar. Recordant que des del 1972 que parla de Catalunya, i assegurant que des de llavors mai no ha deixat de fer-ho perquè "el partit es juga fora", l'exministre ha insistit amb el següent: "Espanya s'ha guanyat un prestigi internacional perquè nosaltres hem anat a l'auxili dels nostres socis", i ha tornat a desmentir que el govern de Rajoy hagi pressionat altres països en termes econòmics o de "favors" per aconseguir que parli contra Catalunya, sinó que tan sols s'ha limitat a "demanar a algú que faci una mica més del que s'espera".\nLa solució per resoldre el conflicte i encarrilar la situació és, altra vegada i sempre segons el seu punt de vista "personal", "impedir un acte il·legal i obrir un procés de diàleg al mateix temps per analitzar les causes de desafecció". Per aconseguir-ho, Margallo proposa "aplicar política i política és diàleg" per, així, "veure què ens està separant".\nLa seva estratègia negociadora\nEls principals punts en què se centraria l'estratègia negociadora de l'exministre serien les infraestructures, una llei oficial de llengües i el sistema de finançament. Aquests són els elements clau en què, a parer de Margallo, es fonamentaria la seva tàctica per solucionar la relació d'Espanya amb Catalunya, però també ha posat de manifest que, tant sí com no, aquest problemes polítics s'han de resoldre "políticament", com ja va reconèixer l'expresident del Tribunal Constitucional Francisco Pérez de los Cobos quan s'acomiadava del càrrec.\nMentrestant, però, l'exministre ha proposat que el govern espanyol "apliqui l'estat de dret i discuteixi [amb Catalunya] allò que ens separa" perquè, d'aquesta manera, ha assegurat, "intentem que les aigües tornin al seu curs abans que hi hagi una riuada". Una reforma de la Constitució "per adaptar-la a les noves realitats i circumstàncies" seria, entre d'altres, una solució als problemes.\nAra bé, Margallo ha volgut deixar clar que Catalunya ja es pot anar oblidant del pacte fiscal, perquè no només "Catalunya mai no va voler una proposta fiscal, el 1979 se li va proposar a Pujol i la va rebutjar", sinó que, a més, ha volgut deixar clar que si Espanya el concedís a Catalunya, després "ho demanaria València, l'Aragó...".\nProcés Carmena rebrà Puigdemont però no assistirà al seu acte El Nacional


Manusa presenta les portes automàtiques proactives a la fira BAU\nEl grup associat Manusa, expert en fabricació de portes automàtiques, sobretot per a usos industrials, comercials i de grans infraestructures, presenta aquest mes de gener les seves novetats a la fira de referència del sector de la construcció, l’arquitectura i els sistemes constructius, BAU, que té lloc a Munic (Alemanya) entre els dies 14 i 19 de gener.\nAllà comptarà amb un impactant estand informatiu en el qual els assistents podran conèixer les portes "Smart" de Manusa. Gràcies a l'electrònica ELK-CI01, acompanyada d'una sèrie de complements i accessoris, aquest nou sistema canvia el concepte de porta automàtica conegut fins ara. Va més enllà d'una porta que s'obre i tanca sola. ELK-CI01 dota de grans prestacions els productes en què està instal·lat. Si fins ara l'usuari estava acostumat a les portes corredisses, giratòries o batents que s'accionaven o posaven en marxa quan s'activava el sensor de moviment, amb aquesta nova tecnologia no caldrà esperar que les persones facin alguna cosa, sinó que el producte farà coses.\nGràcies als sensors intel·ligents, l'Internet de les coses (IOT), a la imatge, a la informació o a les sensacions dels usuaris, les portes s'obriran o es tancaran, convertint els seus actes en accions proactives que faran que la vida de les persones sigui més fàcil. L'electrònica ELK-CI01 processa una sèrie d'algoritmes establerts prèviament i té capacitat d'aprenentatge d'hàbits dels usuaris per saber com anticipar-se a esdeveniments i per interactuar amb ells.\nAixí s'aconsegueix una experiència diferencial que podria arribar a sistemes vistos en sectors com el de l'automoció o la comunicació digital.\nA més d'aquest sistema electrònic intel·ligent, els productes de Manusa que compten amb ELK-CI01 poden complementar-se amb noves solucions físiques com la fusteria de sectorització al foc, el trencament de pont tèrmic per a aïllament o la capacitat de resistència a explosius.\nLa BAU és, des de la seva creació el 1964, la plataforma de contacte i negocis més internacional i eficient per a la indústria. Cada dos anys es presenten innovacions orientades a la pràctica i solucions intersectorials per al disseny comercial, residencial i d'interiors en nous edificis i en els ja existents. Aquests temes d'innovació posteriorment es veuen aplicats en milers de construccions dels cinc continents.\nManusa, empresa amb més de 50 anys d'experiència, ofereix solucions personalitzades per fer possible tot tipus de necessitats d'accés. A més, compta amb delegacions pròpies a Portugal, el Brasil, la Xina i els Emirats Àrabs Units (EAU) i és present en més de 80 països d’arreu del món. A finals de maig, l’empresa va posar la primera pedra de les seves noves instal·lacions al polígon industrial de Llevant a Polinyà.\nMés informació: www.manusa.com


Presentació de la 5a edició del Voluntariat per la llengua a Abrera:: Ajuntament d'Abrera\nPresentació de la 5a edició del Voluntariat per la llengua a Abrera\nLa sala d´actes de la Casa de Cultura ha acollit la presentació de la 5a edició del Voluntariat per la Llengua a Abrera, que compta enguany amb 20 parelles lingüístiques.\nEl programa del Voluntariat per la llengua preveu la possibilitat que els aprenents de català facin, almenys, 10 hores de conversa amb una persona catalanoparlant de la vila. Els aprenents s´acostumen així a fer servir el català fora de l´aula.\nL´acte de presentació va comptar amb la presència de la coordinadora comarcal del Voluntariat de Ca n´Ametller, Esther Vaquero, i la regidora de Cultura, Guadalupe Marcos, que va reconèixer la tasca dels voluntaris que, de manera desinteressada, dediquen part del seu temps lliure a promoure l´ús de la llengua catalana en l´àmbit col·loquial i quotidià.\nAquesta any, són 40 els participants que formen part de les parelles lingüístiques que inicien les trobades al mes d´abril i acabaran al juliol amb un acte de cloenda on es lliuraran els certificats de participació.\nDivendres, 12 d´abril de 2013


Puigdemont guanya les eleccions a Instagram - TOTLLEIDA\nEl rànquing dels polítics amb més seguidors\nTecnonews / AMIC –\nEl dia 21 van ser les eleccions al Parlament de Catalunya. No obstant això, la campanya en aquesta ocasió va començar fa mesos a les xarxes socials i mitjans de comunicació. De totes les xarxes socials, potser és Instagram, la qual provoca més reticències entre els polítics i no sol ser una plataforma tan utilitzada com Twitter o Facebook. Malgrat això, en aquestes eleccions tan atípiques, els polítics s’han llançat a utilitzar tot tipus de plataformes de forma activa, el que engloba Instagram. Metricool, l’eina especialitzada en social media analytics, ha realitzat una anàlisi de quin està sent l’ús que fan els principals líders polítics de la xarxa de les instantànies.\nLa batalla electoral a Instagram la guanya, amb àmplia majoria, Carles Puigdemont amb 174 mil seguidors. Obté, a més, un gran engagement. Tal com es destaca des de Metricool, es nota el càrrec que ha ocupat com a president. Utilitza Instagram per realitzar campanya des de Bèlgica. Tot i l’alta interacció que aconsegueix en el seu perfil, en aquest aspecte, Raül Romeva va per davant amb un engagement de 452,26 (interaccions cada 1000 impactes). Oriol Junqueras, que porta a la presó prop d’un mes, ocupa el segon lloc en nombre de seguidors, amb més de 69.700. És molt actiu i publica freqüentment. Està aprofitant la seva tirada, no deixa de banda a la seva audiència i compta amb personal extern que li gestiona les seves xarxes. En tercer lloc, pel que fa a nombre de seguidors, es troba el cap de llista de Ciutadans, Inés Arrimadas García. Com a dada destacable hi ha el fet que és la candidata que, sense haver format part del Govern, té més seguidors.\nEls que suspenen\nEn novè lloc, per darrere de Raül Romeva, Carme Forcadell, Marta Rovira, Jordi Turull i Andrea Levy, es troba Miquel Iceta. Té només 2.440 seguidors, malgrat que és molt actiu a la xarxa, amb 26 publicacions en els últims 30 dies. Malgrat això, un dels que pitjor nota treu a la gestió del seu perfil d’Instagram, és Xavier Domènech de Catalunya En Comú Podem. Disposa de només 831 seguidors i el tercer pitjor engagement de la llista de polítics. No obstant això, li posa molta dedicació, ja que arriba a les 25 publicacions en l’últim mes. És de destacar que Xavier Albiol, cap de llista del PP a Catalunya, disposa d’un perfil privat.\nL’eina Metricool també ha detectat les tres imatges publicades que han tingut més interaccions entre els seguidors de cada perfil. Per exemple, en el compte de Carles Puigdemont, es troba, d’una banda, una imatge d’una manifestació de l’11 de novembre, una altra del 6 de novembre d’unes muntanyes nevades en què l’expresident assegura que cims més alts s’han superat i, finalment, una dels membres del Govern reunits en la qual es rebel·la contra els empresonaments. Pel que fa a Oriol Junqueras, també va tenir una alta interacció una imatge de la manifestació de l’11 de novembre. Una altra de les preferides dels seus seguidors és una en la qual apareix amb Forcadell en una manifestació i en què dóna un missatge des de la presó. Completa el pòdium de les publicacions amb més interaccions, una altra amb Forcadell el dia que es va saber que aquesta última no anava a presó. Per la seva banda, les imatges que més han agradat d’Inés Arrimadas són una en què apareix dormint a l’avió, una imatge de precampanya caminant pel carrer i, finalment, una en la qual es veu a Inés Arrimadas en un acte a Santa Coloma de Gramenet.\nEn l’anàlisi de Metricool s’han pres com a referència als número 1 i 2 dels partits polítics. S’han analitzat els perfils com els d’Oriol Junqueras (ERC), Inés Arrimadas (Ciutadans), Miquel Iceta (PSC), Carles Puigdemont (Junts per Catalunya), Xavier Domènech (Catalunya en Comú Podem), Marta Rovira (ERC), Elisenda Alamany (Catalunya en Comú Podem) i Andrea Levy (PP). En l’anàlisi, també s’han inclòs els perfils de Jordi Turull (Exconseller del Govern), Carme Forcadell (Presidenta del Parlament de Catalunya) i Raül Romeva (Exconseller del Govern).\nEl grup ERC-Avancem a la Paeria se suma a l’enviament de cartes als presos polítics


Música de Beethoven per a una selecció\nStanislav Txertxéssov fent de porter amb l’Spartak Moscou el 2002. ACTION IMAGES\nCap d’esportsStanislav Txertxéssov, l’actual seleccionador de Rússia, ja duia bigoti el 1992. I també tenia la mateixa cara de pocs amics que té ara, però aquell any se li va escapar una mitja rialla quan en una sala d’un hotel de Moscou li van explicar que li tocaria quadrar-se militarment quan sentís la novena simfonia de Beethoven. Llavors Txertxéssov era porter de futbol. I bastant bo, tot i que mai jugava de titular a la selecció soviètica, ja que al davant hi tenia Rinat Dassàiev. Però el 1992 Dassàiev, que, aprofitant la caiguda de la Unió Soviètica havia fitxat pel Sevilla, ja era massa veterà i no continuava a la selecció. Txertxéssov tenia una gran oportunitat per ser titular. El problema era que no tenia selecció. Amb la caiguda de l’URSS, també havia desaparegut la seva selecció.\nEl 1992, a la seu de la Federació de Futbol de la Unió Soviètica, els obrers treien l’escut amb la falç i el martell, però no tenien res per posar en lloc seu. L’URSS s’havia classificat per jugar l’Eurocopa d’aquell estiu a Suècia en un grup en què també hi havia els italians. Havia tingut una fase de classificació complicada. El primer partit, un triomf sobre Noruega a l’estadi Lenin de Moscou, es va jugar el 12 de setembre del 1990; l’últim, un triomf per 0-3 a Xipre, el 13 de novembre del 1991. És a dir, just els mesos en què el món estava canviant i l’URSS s’anava desfent. El 8 de desembre del 1991, pocs dies després de l’últim gol soviètic, obra d’Andrei Kantxelskis, els líders de les repúbliques russa, ucraïnesa i bielorussa van signar els Acords de Belaveja, que declaraven la dissolució de la Unió Soviètica, que seria substituïda per la Comunitat d’Estats Independents. Acabava una època i l’últim gol l’havia marcat precisament un home, Kantxelskis, que de debò era fill de la Unió Soviètica: jugava a Moscou, però els seus pares eren lituans i havia nascut a Ucraïna. L’11 de gener del 1992, doncs, tocava decidir com es jugaria l’Eurocopa. I sense l’URSS, tocava crear una federació per a aquesta CEI, entitat a la qual no es van sumar ni Lituània, ni Letònia, ni Estònia, ja independents. La CEI era la suma de 13 de les 15 repúbliques soviètiques. I com que ja es barallaven entre elles, per evitar ferir sensibilitats es va optar per fer sonar com a himne la novena simfonia de Beethoven, cosa que va deixar els futbolistes fora de joc.\nLa selecció de la CEI debutaria, amb Txertxéssov a la porteria, fent una gira per Mèxic i l’Amèrica Central per preparar la fase final del torneig, en què empataria amb els campions del món, Alemanya, i amb els vigents campions d’Europa, Holanda, però perdria l’últim partit de manera sorprenent amb Escòcia. Però Txertxéssov ja havia perdut la titularitat en benefici de Dmitri Kharine. La selecció va jugar tot just tres partits oficials el 1992, en què els equips de la CEI també van participar als Jocs Olímpics d’Estiu, a Barcelona, i els d’Hivern, a Albertville, on Beethoven va sonar quan l’equip va guanyar l’or en la competició d’hoquei sobre gel. Abans de finals d’any, la CEI va deixar de competir en l’àmbit esportiu i les diferents federacions dels nous estats que anaven naixent van ser reconegudes. Txertxéssov, per cert, va poder ser titular en més de 25 partits amb la selecció russa, tot i admetre que ell preferia l’himne soviètic.\nMundial 2018 Beethoven


Entrevista a Joan Rogés, candidat de Junts per Catalunya Lleida a les eleccions municipals.\nSí, sense cap dubte. Quaranta anys amb el mateix govern no són bons perquè s’acaben agafant vicis en la gestió i es perd la proximitat amb la gent del carrer.\nEl més urgent en el conjunt de la ciutat i també a l’Horta és aconseguir que estigui neta, segura i ben il·luminada. Només amb això, Lleida ja passaria a ser una ciutat més agradable. Evidentment també cal fer millores urbanístiques, socials i a tots nivells.\nPenso que Lleida necessita canvi i, en la mesura que jo hi pugui contribuir, vull ajudar a fer-lo possible. Vull una Catalunya i una Lleida neta de tot el que té a veure amb el 155. Al meu fill el van agredir l’1 d’octubre i la meva filla va viure la violència a l’EOI. No vull que els que van avalar aquells fets continuïn manant a la meva ciutat.\nIl·lusió i experiència. Al llarg de la meva vida he tingut relació amb moltíssima gent i crec que tinc la capacitat de generar confiança.\nLleida és de suma importància per al país i pel camí que ha decidit emprendre cap a la república. Percebo que la gent de Lleida està il·lusionada amb la independència i cal que la Paeria sàpiga canalitzar aquest desig majoritari en lloc de girar-se d’esquena a aquesta demanda, com ha fet en aquests darrers temps.


Apartamenty Gdańsk EU - Apartament Modern Gdańsk Gdańsk Polònia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nMés informació sobre Apartamenty Gdańsk EU - Apartament Modern Gdańsk\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Apartament Modern Gdańsk és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Gdańsk. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. El Apartament Modern Gdańsk, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients. A més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara calefacció, escriptori, balcó/terrassa, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, cuina americana per satisfer els clients més exigents. Durant el dia podeu gaudir de l'atmòsfera relaxant de centre esportiu. Gaudeixi d'incomparable serveis i d'una localització de prestigi a Apartament Modern Gdańsk.\nCal que informeu el Apartamenty Gdańsk EU - Apartament Modern Gdańsk de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació. En arribar, cal abonar un dipòsit de 150 PLN per si hi ha desperfectes. Aquest dipòsit es reemborsarà el dia de sortida en funció de l'estat de l'allotjament.


PIS EN VENDA AL CARRER TERMES ROMANES (zona Centre)-BADALONA. – finques Badalona\nPIS EN VENDA AL CARRER TERMES ROMANES (zona Centre)-BADALONA.\nHabitacions: 3 Banys: 1 Plot Size: 116 m² Metres quadrats: 92 m² Calefacció: SI, MÉS AIRE CONDICIONAT. Any construcció: 1970\nFANTÀSTIC PIS en VENDA al centre de BADALONA!!!\nGran OPORTUNITAT de VIURE amb TRANQUILITAT en el casc històric. A 5 minuts caminant del cor de la Ciutat, del Metro Pompeu Fabra L-2 , del hospital municipal, entre d’altres.\nVivenda de més de 90m2 útils. Abans de 4 habitacions i ara ES PRESENTA de 3 habitacions, re-distribuït amb una GRAN Sala-Menjador ASSOLELLADA i amb aquestes PRECIOSES VISTAS a la Església de Santa Maria.\nCuina TOTALMENT NOVA connectada a la galeria. El quartet de bany IMPECABLE de 4 peces amb plat de dutxa.\nEquipat amb sòl de parquet, finestres d’alumini blanques amb climalit, aire condicionat amb bomba de calor, radiadors elèctrics de baix consum i porta principal de seguretat. TOTES LES INSTAL·LACIONS SÓN NOVES!!\nFinca AMB ASCENSOR de pocs veïns, molt tranquil·la i familiar. Situada a prop de Col·legis, transports públics, comerços d’alimentació i proximitat ; tots els serveis necessaris al teu abast!!\nVine i visita’l!!!!


115 ANYS D'HISTÒRIA\nDurant el segle XVIII, Olot continuava depenent a la vegada del rei i de l'abat de Ripoll.\nEl rei hi exercia els seus drets a través del batlle reial, l'antic lloc tinent d'abans del Decret de Nova Planta, que s'encarregava de l'administració de la justícia de caire criminal, tant pel que fa a la persecució dels delictes dins d'aquest seu àmbit de competència, com a la introducció de les causes competents .\nPer a la seva banda l'abat de Ripoll també tenia a la vila un procurador general, que a partir de la nova planta es denominà batlle civil, a qui pertocava l'administració de la justícia per a les coses del civil.\nPer a l'execució de la justícia les batllies comptaven amb dues presons, l'una en un edifici pertanyent a l'Ajuntament que era al carrer anomenat precisament de la Presó, i una altre pròpia del batlle reial, situada sobre la sala de l'Ajuntament.\nEn els anys posteriors a la Nova Planta els dos batlles d'Olot, el reial i el civil, varen veure's implicats sovint en picabaralles sobre jurisdiccions, sobre si la detenció d'algú era cosa d'un o de l'altre.\nAl marge del comerç fet legalment, la proximitat amb França especialment a través de Tortellà, afavoria el contraban, tant de matèries primeres com de productes manufacturats, que durant la nit eren introduïts a la vila a través d'alguns passos des del riu i pels horts.\nPer un major control d'aquestes activitats, i per a mantenir a ratlla els homes desvagats que rondaven pels camins i que posaven en perills béns i persones, el 1777 es creà a Olot, atenent una petició feta per l'Ajuntament l'any anterior, una esquadra de Mossos de Valls, els mossos d'esquadra, encomanada a Joan Corominola, pagès de Begudà. Independentment d'això, el 1779 l'Ajuntament d'Olot, féu posar a punt trenta armes de foc, també amb l'objectiu de combatre malfactors i contrabandistes.\nAl 1793 es constituïren a Olot els sometents armats sota la direcció de gent de la mateixa vila degut al perill d'irrupció de les tropes franceses que ja a l'inici del mes d'octubre havien entrat a Camprodon.\nL'evolució dels esdeveniments, unida al descontentament sobre l'actuació de l'exercit reial, originà la momentània recuperació d'un cert autogovern català amb l'assemblea de diputats dels corregiments catalans entre les acaballes del 1794 i el gener de 1795. Aquesta junta organitzà una milícia pròpia , els miquelets, mantinguts a través d'una contribució especial. El terç Olot - Camprodon l'integraven onze companyies. Cinc dels capitans d'aquestes companyies eren d'Olot.\nEn sessió plenària de data 27 de març de 1890, sota la presidència del Sr. Alcalde Mariano Bassols, es va aprovar la creació del cos de la GUÀRDIA MUNICIPAL que de moment estaria formada per quatre persones, encarregats de la policia urbana i de la defensa de bens i persones del terme municipal. Dos d'ells ho farien en torn de dia i els altres dos durant el torn de nit.\nDurant el Ple Municipal de data 23 d'abril de 1890 es va acordar que el cos de la Guàrdia Municipal d'Olot el formessin el Sr. Salvador Salichs, el Sr. Miquel Alsina, el Sr. Pedro Puig i el Sr. Josep Llorca.\nJa a les acaballes de segle i en temps de l'alcaldia del senyor Nonet Escubós 1891-1893, tenim dos bàndols , tos dos sense data, l'un contra el joc, contra la blasfèmia, els cants nocturn pels carrers molestant els veïns, els focs artificials i altres ordenances i mides de policia urbana. L'altre afecta qüestions de sanitat local, circulació de gossos, certes prohibicions als nedadors que van al riu o la riera, i reproduint bona part de les disposicions d'higiene i sanitat ja donades en el bàndol del 1884 del senyor Basil.\nL'any 1894 fou de forta repressió contra els robatoris. Els lladres quedaren tant escarmentats que passà molt de temps que a Olot no hi gosaven fer ni vores. Els senyors Escubós, Soler i altres de l'Ajuntament, eren gent entusiasta del cos de Sometents, a tot arreu de Catalunya aleshores dedicat principalment a la persecució dels delictes contra la propietat aliena. El municipi comptava, a més, amb el funcionari Anton Casas i Codony, conegut pel nom de "El cabrer" , i l'altre funcionari de nom Josep Companys i Arrufat, que eren gent d'empenta i pit i que no quedaven pas de plantar cara als lladres.\nEl 7 de setembre de 1894 els sometents i funcionaris municipals degueren tenir alguna confidència d'un robatori que es preparava i pogueren esperar oportunament a lloc els lladres, que eren tres i penetraren a quarts de nou del vespre a casa del senyor Anton Masmitjà del Firal, a l'hora precisament en què amb motiu d'ésser vetlla de la festa major de la vila tothom era al carrer. Dintre el pis esperaven als lladres els funcionaris senyor Cases "El Cabrer" i senyor Company, els del cos de sometent senyors Ramon Quintana i Ramon Soler, i a fora se n'hi apostaren dos altres. A l'hora dita entraren els lladres, que de moment s'alarmaren una mica amb el soroll dels petard i focs artificials que a la Pl. Major engegaven; però asserenats en breu, tornaren a pujar l'escala, forçant la porta i entrant al pis: els de dintre els cridaren l'alto, al qual ells respongueren disparant; s'establí la batalla; un dels laldres quedà mort, i els altres dos fuguiren, topant amb els que esperaven a fora, que en mataren un, aconseguint escapar-se el tercer.\nAny 1920: Oposicions a Sub-Jefe del Cos de Vigilància Municipal\nL'any 1920, després de la convocatòria prèvia per cobrir la plaça de Sub-Jefe del cos de vigilància municipal, la Comissió de Govern de l'Ajuntament d'Olot, formada per l'Alcalde Sr. Joan Roura i els vocals Srs. Antoni Sacrest, Eduard Bassols, Antoni Bolòs i Josep Conill, van examinar els expedients dels tres candidats que fins aleshores havien presentat els seus currículums, el Sr. Francesc Mut i Mut, el Sr. Emili Bansells i el Sr. Francesc Llongarriu.\nDesprés de la renúncia del Sr. Francesc Llongarriu, van passar els dos primers i finalment va ser el Sr. Francesc Mut i Mut qui va accedir a la plaça de Sub-Jefe del cos de vigilància municipal.\n1920: Reglament del Cos de la Policia Municipal.\nEl dia 8 d'octubre de 1920, la Comissió de Govern de l'Ajuntament d'Olot crea un reglament pel Cos de la Policia Municipal que caldrà desenvolupar posteriorment mitjançant un altre reglament especial que detallarà, textualment, les possibles obligacions, l'organització del servei, la forma, l'hora i altres particulars referents a la prestació del servei.\nAquest primer reglament, estableix en el seu article 1r. que es crea un cos de policia urbana i rural (citació textual), composta de un Cap, un segon, i deu individus, distribuïts de la següent manera: quatre urbans, quatre guardes nocturns i dos guardes rurals.\nEl dia 10 d'abril de l'any 1924, el Govern del General Primo de Rivera, estableix la circulació de carruatges pel costat dret de la calçada.\nEl dia 16 de juny de 1926 es va aprovar el Reglament de Circulació de vehicles a Motor Mecànic.\n28/11/1933, aprovada la jornada de 8h.\nL'Ajuntament d'Olot, en sessió del dia 23 de novembre de 1933, acorda aprovar una proposició de la Comissió de Governació perquè, en compliment de l'ordre del Ministeri de Treball del Govern de la República del 30 de juny, es concedeixi al personal de la Guàrdia Urbana la jornada de 8h. i que el Cap de la mateixa, d'acord amb la Comissió, organitzi la manera de prestar el servei.\nAl 1946 s'adquirí a Olot, els dos primers locomòbils que portaven la marca "J. Forrben" anglesa i que s'inscriviren al registre provincial de vehicles mecànics amb els números GE-18 i GE-40.\nHistòria d'Olot de Joaquim Danés i Torras


Noves revelacions de l’informe Forensic que s’ha dut a terme al Futbol Club Barcelona i que darrerament el president Joan Laporta ha presentat al Camp Nou, juntament amb l’advocat Jaume Campaner i el vicepresident econòmic, Eduard Romeu. Segons informa RAC1, que ha tingut accés a part dels documents d’aquest informe, el Barça de Josep Maria Bartomeu va avançar quinze milions d’euros a l’Atlètic de Madrid per fitxar el futbolista José María Giménez, un central uruguaià amb molta projecció de futur, sobretot el 2019, quan es va realitzar el pagament, però que finalment no va acabar arribant al club i aquests diners es van perdre.\nLa història és la següent. El Barça estava molt interessat a incorporar un defensa central. L’objectiu era el neerlandès Matthijs de Ligt, aleshores propietat de l’Ajax d’Àmsterdam. Frenkie de Jong, qui és molt amic del seu compatriota, estava cridat a convertir-se en el líder de futur de l’equip blaugrana, així que les dues peces encaixaven perfectament. Tanmateix, Mino Raiola, agent de De Ligt, demanava una comissió molt elevada que el Barça no va voler pagar i va ser aleshores quan Giménez va cridar l’atenció de Bartomeu i el seu equip directiu i tècnic.\nEl club culer es va posar en contacte amb l’Atlètic i ja va avançar una part del fitxatge. Els matalassers demanaven vuitanta milions i el Barça en va deixar quinze d’avançats, com una mena de paga i senyal. Ara bé, aquesta incorporació no s’acabaria fent efectiva en cap moment, perquè la pandèmia del coronavirus ho va frustrar tot. Què va passar, doncs, amb aquests quinze milions? Sempre segons RAC1, aquests diners van quedar als llimbs, ja que no van servir per acabar fent el fitxatge, però tampoc no van tornar al Barça. L’Atlètic se’ls ha quedat i ara per ara sembla totalment impossible que el club culer pugui utilitzar-los per acabar fitxant Giménez. Per tant, nova revelació d’un negoci terrible de Bartomeu, si bé també va rebre el dret de tempteig d’alguns jugadors matalassers, que tampoc no va servir, ni ha servit, per res de res.\nBarça Futbol Futbol Club Barcelona Josep Maria Bartomeu Mercat de fitxatges


Una exposició commemorarà el 40è aniversari dels ajuntaments democràtics | Ràdio Sabadell\nUna exposició commemorarà el 40è aniversari dels ajuntaments democràtics\n30.01.2019 12:37 Pere Gallifa\nEl 3 d'abril de 2019 es commemorarà el quarantè aniversari de les primeres eleccions municipals després de la dictadura franquista. Uns comicis que va guanyar Antoni Farrés, candidat del partit comunista PSUC. Per recordar l'efemèride, aquesta tarda, a partir de les 7, s'inaugura al Casal Pere Quart l'exposició "Abril de 1979. 40 anys d'ajuntaments democràtics". L'acte d'obertura comptarà amb la participació d'alguns dels primers regidors que va tenir el consistori sabadellenc, com ara Marc Batlle, Oriol Civil i Ramón Álvarez. També hi participarà el doctor en Història Martí Marín, que avui ha explicat el context dels comicis al programa Al matí de Ràdio Sabadell. Unes eleccions que va guanyar l'advocat laboralista Antoni Farrés, que, a partir d'aquell moment, es convertiria en l'alcalde de Sabadell durant vint anys. "No podem mirar l'Antoni Farrés del final com si sempre hagués estat així. Al 79 és un dels diregents del PSUC local, però no és el gran líder, ho serà a part d'aquesta victòria electoral, l'única sense majoria absoluta", ha explicat Marín, que també considera que la seva formació era la més ben posicionada "perquè tenia més militants, els més joves, i és el partir que a la llista hi té més activistes conseguts barri per barri i districte per districte".\nMarín també ha explicat que entre els temes més destacats de les eleccions hi havia "la transformació urbanítica, perquè era un desastre. Ple de descampats, brut fins a l'extenuació, sense pavimentació als carrers, sense clavegueram... És del que més es parla", juntament amb "la manca places escolars i la manca d'assistència sanitària de proximitat. Temes bàsics que no estaven resolts". Una campanya que es feia sobretot a partir dels mítings i cartells que inundaven tota la ciutat, i que van aconseguir mobilitzar molts votants. "Son unes de les eleccions municipals on es participa més. L'ambient és d'expectació i no de distància", ha valorat el professor d'Història de la UAB.\nLa mostra ha estat comissariada per l'exregidor Antonio Rodríguez Galián i té l'objectiu de sintetitzar tots els esdeveniments històrics des de la dictadura franquista fins a la democràcia. Després de la seva estada al Casal Pere Quart, la mostra girarà per diferents espais de la ciutat. La inauguració serà presentada per la periodista de Ràdio Sabadell, Núria García.\nPodeu escoltar l'entrevista sencera amb el doctor en Història i professor de la UAB, Martí Marín, aquí:


Wikiloc | Ruta Coll de la Ganga - La Cavorca - Can Puig de Fitor\nColl de la Ganga - La Cavorca - Can Puig de Fitor\nColl de la Ganga - Mas Alenyà - Can Botja (córrer)\nCOLL DE LA GANGA - PUIG D'ARQUES, PER ST.CEBRIÀ DELS ALLS (senderisme)\nVista 1237 vegades, descarregada 4 vegades\nDeixo el cotxe al coll de la Ganga i agafo la pista que porta fins a la Cavorca. Un cop allà, agafo per un moment direcció Can Cals però giro a mà dreta per enfilar-me cap al que l'ICC anomena l'Olivaret. Està tot força enfangat i vaig patinant. És una pista amb molts xaragais i poc ciclable. Arribo a dalt la carena i agafo la pista que ve del Mas Cals que m'acaba portant a la pista principal de les Gavarres. Reculo fins a la Font de Fitor i me'n vaig fins a Can Puig. Entre mig de corriols enfangats i la vegetació ben verda i molla, arribo a la pista principal a l'alçada del Mas Ribot. Aquí em trobo una parella de Guàrdies Civils amb un 4X4 que em miren pensant que fot aquest boig per aquí. És el mateix pensament que tinc jo d'ells ... Un cop torno a arribar a l'encreuament de camins que abans he anat cap a la font de Fitor, agafo el que porta cap a Calonge. Segons el Google Maps hi ha un camí marcat que et porta fins gairebé el coll de la Ganga però una part és sota una línia elèctrica que ha acabat ben embardissat i amb molt pendent. Reculo, torno a agafar la pista principal i arribo al coll de la Ganga on m'hi trobo uns ciclistes que estan esmorzant.\nCamí cap a Calonge\nCamí vell de la Ganga\nEl Mallol d'en Cals (segons ICC)\nFita del coll de la Ganga\nLa Creu de l'Olivaret\nLínia de corrent (totalment embardissat)\nPista cap a Calonge\nPista cap a Can Cals\nPista cap a Can Cavorca\nPista cap a Can Ribot de Fitor i el Puig Cargol i Calonge\nPista cap a la Cavorca\nPista cap al camí principal\nPista cap al Dolmen del Llobinar\nPista cap al Puig d'Arques\nPista que ve de Can Cals\nPuig de la Bateria\nPuig de la Serra Llarga\nRiera de la Cavorca\nHola, ha trobat interessant aquesta ruta Coll de la Ganga - La Cavorca - Can Puig de Fitor https://ca.wikiloc.com/rutes-correr/coll-de-la-ganga-la-cavorca-can-puig-de-fitor-4541328 Salutacions, Wikiloc - Rutes del Món


Compromís reclama que Les Corts recuperen les competències en l’emissió de deute de la Generalitat cedides en l’actualitat al Consell – Coalició Compromís\ncoaliciocompromis.net Noticia Compromís reclama que Les Cor…\tIdioma\tValencià\nCompromís reclama que Les Corts recuperen les competències en l’emissió de deute de la Generalitat cedides en l’actualitat al Consell\nPublicat el 15 juny 2012 en Economia i Ocupació Per a la diputada de Compromís, Mireia Mollà, les últimes xifres sobre deute públic de la Generalitat Valenciana durant l’any 2012, que situen al País Valencià com la autonomia amb més deute públic per habitant i la segona amb més deute respecte al PIB “demostren la incapacitat del govern del Partit Popular i del President Fabra per a fer front a esta crisi econòmica”.\n“Mentre estan ofegant els serveis públics bàsics de la ciutadania el govern valencià està generant més deute de forma improductiva, amb malbarataments com el suport a projectes ruïnosos”\n“És per això –ha afegit Mollà- que des de Compromís reclamem una auditoria del deute públic per a diferenciar així quin ha estat generat de forma productiva i quin de forma improductiva”.\nEn el sentit de controlar l’emissió de deute públic la parlamentària de Compromís ha recordat que l’Estatut d’Autonomia atorga a Les Corts la competència directa de l’emissió de deute públic de la Generalitat. Eixes competències estan a dia de hui cedides al Consell, “un govern que està absolutament desbordat per la situació econòmica, per la qual cosa necessitem que Les Corts recuperen les competències en quant al deute”.\n“Açò vol dir que cada vegada que el govern valencià vulga emetre deute públic siguem Les Corts les encarregades d’autoritzar o no eixes emissions. Amb un govern incapaç hem de resoldre esta situació en Les Corts Valencianes, en el poder legislatiu, situant en el debat públic les emissions de deute”, ha conclòs Mollà.\ndeute públic mollà Deixa un comentari


El glifosat (Roundup i altres marques) és una substància les negatives conseqüències de la qual ambientals són de sobres conegudes. Des d‘Amics de la Terra Mallorca considerem que no existeix cap excusa raonable perquè el desherbat que es duu a terme mitjançant glifosat no pugui realitzar-se de forma manual, doncs, encara que això suposi més treball, compensa amb escreix que no se segueixi enverinant al personal encarregat d’aquestes tasques i introduint en la naturalesa aquesta indesitjable substància.\nGens menys que cinc mil demandes per les conseqüències d’aquest herbicida estan pendents de resolució judicial, i és molt significatiu la recentíssima sentència del Tribunal Superior de Sant Francisco que afirma que „el glifosat sí que va representar un perill substancial“, i que ha suposat una condemna a la multinacional que ho fabrica a indemnitzar a un jardiner amb 289 milions de dòlars.\nDes d‘Amics de la Terra Mallorca també estimem cíniques les manifestacions per part de responsables del Consell, en el sentit que deixarà d’utilitzar-ho si el govern estatal decideix retirar-ho de la relació de substàncies permeses, ignorant el denominat principi de prevenció i la suma d’antecedents que acompanyen a aquesta substància.\nAixí mateix, ens sembla pelegrina l’excusa que s’usi en llocs „molt concrets“ per garantir la seguretat i la visibilitat dels senyals i minimitzar situacions de risc per als treballadors. Des d’aquesta associació ecologista ens preguntem si no existeixen moltes altres tasques de manteniment viari més arriscades fins i tot que el desherbat, i que, adoptant les pertinents i obligatòries mesures de prevenció de riscos laborals, es duen a terme de manera normal, segur i sistemàtic, per la qual cosa considera que el pretext adduït manca de rigor.\nPosted in Alimentació i agricultura, Biodiversitat


El 60% del pressupost de la Conselleria de Presidència, Cultura i Igualtat es destinarà a cultura – Pla de Cultura de les Illes Balears\nEl 2020, l’Institut d’Indústries Culturals consolidarà el seu desplegament. La seva dotació és d’1 milió 150 mil euros. L’ICIB ha de ser un catalitzador clau del sector cultural illenc, tal com preveu el Pla de Cultura. Per això, s’està reforçant la seva plantilla. Ja s’ha aprovat la seva nova RLT, a la qual s’han incorporat un coordinador de l’àrea audiovisual i digital i un auxiliar administratiu.\nEs destinaran 3,4 milions d’euros a la gestió dels centres propis (230,000 euros per a l’Arxiu General, 1.377.628 euros a la Biblioteca Can Sales, 1.182.921 euros per a l’Arxiu del Regne de Mallorca i 958.625 euros per al Museu Arqueològic d’Eivissa i Formentera (MAEF). La Conselleria també es fa càrrec de la gestió del personal de la Biblioteca i l’Arxiu Històric de Maó, el Museu de Mallorca i el Museu de Menorca, amb 1,3 milions d’euros de pressupost. Així mateix, manté les seves aportacions a institucions essencials per al teixit cultural de l’arxipèlag de les quals forma part en els seus Patronats o a les quals dona suport institucional com són: Es Baluard Museu d’Art Contemporani, la Fundació Museu i Centre Cultural de Formentera o el Teatre Principal de Maó, entre d’altres.\nFinalment, s’ha engegat el procés per modificar la Llei de mecenatge de les Balears que facilitarà als ciutadans el fet de fer donacions a projectes o activitats culturals organitzades per la Comunitat Autònoma i els ens públics de les Illes. S’amplia de 600 a 1200 euros la quantitat màxima a desgravar per exercici i es millora el percentatge de deducció d’un 15 a un 25%.\nEs tracta de tres àrees de competència completament transversal a tot el Govern. L’Advocacia manté el seu pressupost i continuarà amb la seva tasca d’assessorament jurídic i de representaciói i defensa en judici de l’Administració de la Comunitat Autònoma. La Direcció General de Coordinació davalla el seu pressupost un 82% donat que atribucions per polítiques LGTBI+ i per Administració Electrònica ja no estan assignades a aquesta direcció. També en el procés de reorganització interna, la Direcció General de Relacions Institucionals i amb el Parlament fusiona el que eren abans la Direcció de Relacions amb el Parlament i la de Relacions Institucionals i Acció Exterior (Acció Exterior passa a dependre de la Conselleria d’Hisenda i Relacions Exteriors). A més de fer de corretja de transmissió entre aquest Parlament i el Govern, és el departament que porta les relacions institucionals de l’Executiu. Manté les seves línies d’ajuda a les Reials Acadèmies de Balears i la col·laboració amb la Fundació +34, que ofereix ajuda humanitària als ciutadans de les Illes empresonats a l’estranger. Aquesta direcció també manté les relacions amb les comunitats balears a l’exterior, que a principis d’any es reuniran a Palma, i el pressupost de l’Institut d’Estudis Autonòmics i de la Diada de les Illes Balears.\nAvança un nou centre per a l'art i la cultura: finalitzat el projecte bàsic per a la creació del centre cultural artístic Junyer Canals, 25 anys després de la seva donació\nEl trompetista Manuel Blanco protagonitza el quart concert de l'Orquestra Simfònica Illes Balears


El confinament que ha fet comunitat - Ajuntament de les Franqueses del Vallès\nPortada > Actualitat > Notícies > El confinament que ha fet comunitat\nEl confinament que ha fet comunitat\nEls veïns de les Franqueses comparteixen vivències i organitzen diverses activitats durant l’estat d’alarma.\nLes 20h han marcat l’inici del moment més esperat del dia amb l’aplaudiment als sanitaris i treballadors que fan front cada dia al coronavirus, però també el començament d’una reunió veïnal des dels balcons. Una trobada a distància amb música i ball per animar l’ambient.\nAl carrer Cantàbria ha estat testimoni de la unió gestada durant el confinament. Persones que es creuaven en els espais comuns dels edificis on viuen i es saludaven però no es coneixien, ara mantenen el contacte i han forjat bones amistats. Un treballador del servei d’urgències, un mecànic i un opositor han deixat de banda les peculiaritats de les seves vides per compartir, amb diversos veïns, moments durant el confinament, “un dia un dels veïns va començar a posar música i després va demanar que li fessin peticions, i així vam acabar celebrant aniversaris. Un veí va gravar un àudio per felicitar la seva dona el dia de l’aniversari, el vam posar i va ser molt emotiu, tot això va generar una unió que ha fet créixer l’amistat” han manifestat.\nLes comunitats de veïns de les Franqueses han compartit activitats i iniciatives que els han unit per alleugerir els moments difícils. Un bingo amb premis que els veïns tenien per casa, felicitacions d’aniversaris, música i balcons engalanats han deixat imatges per al record.\nL’Àrea de Civisme i Convivència a través del Servei d’Assessorament i Mediació en temes de veïnatge ha mantingut contacte amb diverses comunitats de veïns per resoldre els dubtes més freqüents durant el confinament i ajudar en la resolució d’aquells conflictes que la convivència ha pogut crear. En general però, les comunitats s’han mostrat sense problemes, han gaudit d’una bona convivència i aquells petites desavinences prèvies al confinament no s’han vist agreujades.


Inici > Barcelona a vista d'ocell, amb un 30% de descompte aquest Nadal\nTot i que estem vivint un Nadal atípic, per alegrar una mica aquestes festes el telefèric de Montjuïc ofereix una promoció del 30% de descompte en el preu habitual dels bitllets, en les compres realitzades entre el 18 de desembre i el 8 de gener del 2021, utilitzant en el moment de la compra en línia al web Hola Barcelona  el codi NADAL2020.\nEl bitllet serà vàlid durant tres mesos des de la data de compra; per tant, l’usuari tindrà 90 dies per realitzar el viatge en el transport per cable. Recordem que el Telefèric funciona de dilluns a diumenge d'11 a 18 hores, i se segueixen totes les mesures preventives i higièniques per evitar contagis.\nVisual de la campanya de promoció de descompte en els bitllets del Telefèric aquest Nadal.\ndivendres, 18 desembre, 2020 - 08:04\nSource URL: https://noticies.tmb.cat/cultura-oci/barcelona-vista-docell-amb-30-de-descompte-aquest-nadal


'Jo acuso! La veritat en marxa': els articles de Zola sobre l'afer Dreyfus - Nosaltres La Veu\n'Jo acuso! La veritat en marxa': els articles de Zola sobre l'afer Dreyfus\nEl 13 de gener de 1898 va publicar en la portada del diari L’Aurore, amb el títol de J’accuse…!, en forma de carta dirigida al president de la República, un article en què denunciava la condemna injusta de Dreyfus i acusava directament els seus principals responsables.\nUn dels protagonistes més destacats d’aquesta història, que al nostre país va tenir la seua rèplica en el cas Verdaguer, va ser el novel·lista Émile Zola. El 13 de gener de 1898 va publicar en la portada del diari L’Aurore, amb el títol de J’accuse…!, en forma de carta dirigida al president de la República, un article en què denunciava la condemna injusta de Dreyfus i acusava directament els seus principals responsables. L’Aurore va vendre aquell dia més de 300.000 exemplars. Aquest article, encara que va ser el que va tenir més repercussió, no va ser l’únic que va publicar Zola sobre aquest afer. Al llarg de tres anys, des del desembre del 1897 fins al desembre del 1900, en va escriure d’altres a mesura que es desenvolupaven els esdeveniments. Tots aquests textos, presentats cronològicament i introduïts pel seu autor, els podem llegir ara en català en el volum publicat per Angle Editorial amb el títol de Jo acuso! La veritat en marxa, en edició i traducció de Valèria Gaillard, que reprodueix l’edició francesa original preparada pel mateix Zola.\nInicialment, Zola es va sentir seduït com a novel·lista pel drama humà del capità Dreyfus i, sobretot, per l’enfolliment de l’opinió pública en forma d’obcecació antisemita. Com va escriure en un dels articles, «realment, l’espectacle ha estat increïble, i ha superat en brutalitat i en desvergonyiment, en declaracions indignes, els instints més roïns, les pitjors baixeses mai confessades per la bèstia humana». Però Zola es va adonar de seguida de la transcendència política i social que va prendre el que va començar sent una qüestió judicial, i va denunciar que, al darrere de tots els qui es negaven a reconèixer la innocència de Dreyfus, s’hi amagaven «justament els perills que amenaçaven la República sota la forma d’un doble complot del clericalisme i el militarisme, que actuaven en nom de totes les forces del passat», guiades per «la ceguesa i la imbecil·litat despòtica».\nAl darrere de tots els qui es negaven a reconèixer la innocència de Dreyfus s’hi amagaven «justament els perills que amenaçaven la República sota la forma d’un doble complot del clericalisme i el militarisme, que actuaven en nom de totes les forces del passat», guiades per «la ceguesa i la imbecil·litat despòtica».\nEls mals que denunciava continuen vigents. Avui, però, els intel·lectuals són una espècie extingida. No hi ha cap Zola.


▷ ⭐Definició de Surer⭐ - Significat, Exemples i Sinònims\nelcorrector.cat » Definició de Surer\nDefinició de Surer\nara pots descobrir La definició i uns quants exemples de com utilitzar la paraula Surer, en aquesta selecció de rectificacions ortogràfiques pots trobar com es pot utilitzar en un text Veritable aquesta paraula i fer servir un dels sinònims que et recomanem de la llista completa que pots trobar aquí a més veuràs la seva Definició perquè et sigui molt més simple comprendre què significa Surer.\n¿Cóm es diu Surer en castellà? / ¿Cómo se escribre y se dice surer en catalán?\nSi vols saber com s’escriu en espanyol Surer has de entendre que la seva traducció és surer pots trobar en la nostra pàgina web més exemples en català perquè et sigui més fàcil contextualitzar-la en espanyol.\nExemples de com utilitzar Surer\nS’ha produït un augment en el flux de […] immigrants cap al sud-est, la regió superior […] del nord-est i els estats de les Muntanyes Rocoses.\nPel sud-est, té costes sobre l’Oceà […] Atlàntic.\nAl centre i al sud-est de Polònia es finalitza […] una part del primer projecte d’energia eòlica planificat pel grup […] eab amb 16 instal·lacions individuals i una potència nominal total de 32 MW.\nFujian és també un dels departaments més importants per a la indústria eòlica al sud-est de la zona costanera de la Xina.\nLa compatibilitat de la flexibilitat i de la seguretat social, que representen un desafiament important a la Unió Europea, constitueix així mateix la clau d’aquest estudi de l’any 2007, que informa sobre el comportament canviant de la flexibilitat i de la seguretat social en el mercat laboral dels països de l’Europa del Sud-est i de l’Est i presenta la concepció de la flexibilitat en els països analitzats.\nEl xerpa Tenzing i jo vam passar un fred i desagradable nit en el nostre últim […] campament, a la cresta de l’Aresta Sud-est.\nInicialment, els projectes recolzats pel FNMA […] eren essencialment conservacionistes, i executats per les grans ONG […] ubicades a les regions sud i sud-est del país.\nindústria surera; alzina surera.\nSituada al sud-est de la zona continental […] d’Àfrica, l’illa de Madagascar està exposada als ciclons tropicals durant […] sis mesos a l’any, de novembre a abril.\nEl 22 de juny, durant una reunió del Procés […] de Cooperació del Sud-est europeu, el comissari […] responsable de l’ampliació i la […] Política Exterior, Štefan Füle, va saludar els progressos realitzats en la regió i l’èxit d’aquest any caracteritzat per nombrós avenços per a cada país.\nA la regió sud-est no hi ha escassetat […] d’aigua però la contaminació urbana i industrial és enorme.\nDescobrirà que hi ha botigues Chattanooga en els esdeveniments més […] importants de les Regions Sud-est, Central i Nord-est […] dels EE. UU.\nLa seguretat del […] personal dels departaments provincials d’assumptes de la dona segueix estant en perill, en particular al sud, sud-est i l’est del país.\nHi ha diferències substantives entre la capacitat fiscal d’estats rics com São Paulo i Rio de […] Gener, ubicats majoritàriament a […] les regions del sud i sud-est del país- i els estats […] pobres del nord i nord-est, com Rio Grande do Norte.\nS’estén des del territori libanès en direcció nord-est […] fins a la mateixa República Àrab Síria; la frontera oficial travessa la zona i limita amb la zona en […] litigi (IX) al sud-est.\nDunes de sorra […] gris, salts d’aigua i fort onatge són algunes de les característiques de les platges de la costa sud-est.\nLes alpaques Huacayo produeixen fibres suaus, denses i curtes, mentre que el […] billó de la rara suri és brillant, […] sedós i llis.\nEs tracta […] de terrenys elevats formant serres paral·leles orientades en direcció sud-est a nord-oest, i zones de peneplà amb superfícies de roques ígnies.\nLa regió Sud-est d’Àfrica sembla ser la més afectada.\nconfirma l’extensió de la […] acumulació cap al sud-est i dins del bloc […] Quifa, tal\nL’acte més important és el trasllat de la imatge del Crist de la parròquia de la […] localitat a l’Ermita del Crist, […] situada a l’extrem sud-est de Briones, i un […] els elements més importants del seu patrimoni.\nAixí mateix, l’Església Negra és coneguda per la seva […] òrgan amb 400 tubs, el més gran del sud-est d’Europa.\nPel que fa a la cobertura, el Programa prestarà especial […] atenció a la regió Sud-Sud-est.\nLa regió sud-est de Coahuila és […] una de les principals zones econòmiques al país, ja que compta amb gran nombre d’empreses […] i mà d’obra altament qualificada.\ni) Assegurar una major protecció de les poblacions vulnerables, en particular els nens i els desplaçats interns, enfortint la capacitat de les forces de seguretat nacionals, especialment en el nord-oest, al nord-est i al sud-est del país\nAplaudim aquesta ampliació […] estratègica cap al Sud-est europeu.\nDestaquis DEL SEU PATRIMONI: Com a únic mitjà de contacte que s’estén d’un extrem a un altre […] de la regió, el Santa Fe Trail va servir com a via […] de comerç per al sud-est de Colorado durant [.. .] la major part de 1800.\nAmb l’ampliació, les fronteres exteriors de la Unió s’estan acostant més a les zones de […] crisi de l’est i el sud-est.\nLa seva investigació actual se centra en […] la relació entre globalització i violència política, […] especialment al sud-est asiàtic i en el subcontinent […] indià.