#AFRICANAH I – Júlia Bacardit\nAissata M’ballo i Yolanda Sey: Osona i l’Àfrica\n“Ara m’agradaria anar a l’escola a Vic, hagués fet moltes amigues com jo. Quan jo era petita et barallaves amb un nen a classe i el primer que et deia és que eres negra, com si ser negra fos cap mal. Quan vaig començar la secundària ja vivia a la frontera, on viuen els meus pares ara […] però segueix sent Vic 2″.\nL’Aissata M’ballo té 26 anys i sempre ha estat l’única alumna negra de la classe. El seu pare, senegalès fulani, va obrir el primer locutori de Vic l’any 2001. Els últims vint anys a Vic hi ha hagut un canvi radical de demografia.\nL’Aissata M’ballo a Barcelona. Júlia Bacardit.\n«Sempre he set conscient que soc diferent però mai no m’ha afectat especialment, tot i que anava a escola a l’altra banda del riu. Diferent ho era tot, començant pel menjar. El que jo menjava no tenia res a veure amb el que menjava la meva millor amiga blanca ni la meva altra amiga boliviana. I no és només el menjar, és l’entreteniment, la música que escoltes, les trobades familiars. Però no recordo cap moment en què prengués consciència de la meva negritud, perquè ho he viscut tota la vida amb certa normalitat. Sí que hi ha hagut coses que m’han costat i han estat difícils. Els meus pares no entenien per què havien de pagar dotze euros per una excursió de l’escola, per exemple; ni tampoc per què havia de quedar-me a dormir a casa la meva amiga si ‘tens un llit aquí a casa’. En aquest sentit la meva germana petita ho ha tingut més fàcil, jo vaig obrir-li el camí”.\nEl ‘Vic 2’ de l’Aissata\nL’Aissata es va graduar fa tres anys i ara estalvia per fer un màster d’edició. Comparteix pis a Barcelona, però va néixer i crèixer a Osona. A més de ser cap de premsa a Periferia Cimarronas treballa en una agència de comunicació i començarà el master d’edició literària l’any vinent.\n«El riu Mèder divideix la meva ciutat en dos, i quan travesses el pont que va del Vic 1 al Vic 2 canvies de món. Al centre de Vic hi ha moltas burgesia catalana, i Vic 2 és on viuen la majoria d’immigrants. Vic 2 és d’on vinc. És una ciutat que està bé a la primavera i a l’estiu, però a l’hivern la boira se’t menja».\nTé dificultats per arribar a finals de mes. Això és habitual a Barcelona, amb tasses altes d’atur i sous baixos entre els joves, que solen combinar feines poc qualificades amb pràctiques qualificades no remunerades. Però per les universitàries com l’Aissata hi ha una sèrie de dificultats afegides, perquè els seus pares no poden pagar-li el màster: estan pagant dues cases a Senegal, i també envien diners a la família. «La meva mare ja em va ajudar per fer l’Erasmus, i sé que per ella és difícil perquè es dedica a netejar cases i això no dona gaires diners».\n—Quina és la teva música, Aissata?\n—Aquesta pregunta és difícil. M’agrada el soul, l’R&B francès… i la música indie coreana! Molta música és negra o ve de la música negra. Alguns TikTokers que ballen afrobeat van fer un dia de vaga a la xarxa social i van encetar una polèmica perquè estan tips de crear coregorafies originals i que els TikTokers blancs se n’apropïin sense donar-los crèdit… i es fessin famosos! Jo tenia el conflicte aquest entre què és apropiació cultural i què és admiració. Amb la meva germana hem tingut discussions sobre aquest tema perquè ella té una opinió molt establerta sobre això.\nL’Aissata em diu que un article d’Afrofeminas explica bé la seva posició sobre aquesta qüestió. El podeu consultar aquí.\nLa mare de l’Aissata forma part d’una associació d’africanes osonenques que fan una caixa d’estalvis comuna. És el sistema de la tontina, arrelat arreu del continent i generalitzat com a pràctica sobretot femenina, que també perviu en el context de la diàspora.\n«Hi ha molt d’associacionisme africà, en general i també aquí, a Catalunya. El meu pare està ficat en una associació de senegalesos de Lleida, que és on vaig néixer; la meva mare participa d’una associació de dones, i a Vic i a Figueres n’hi ha unes quantes. Potser no tenen el nom de feminista, perquè no se’l posen, però són associacions de dones africanes que actuen pel seu propi benefici. Aquí hi ha un feminisme africà en altres formes. Hi ha vàries associacions de dones senegaleses que potser no han firmat un paper i no s’han constituït com a tal però que sí que s’organitzen entre elles en comunitats. S’organitzen, per exemple, per fer una caixa d’estalvis. La caixa només és l’excusa per trobar-se un cop al mes a casa d’una d’elles, xerrar i portar menjar. Les caixes d’estalvis les fan per tenir independència econòmica. Podrien posar els estalvis al banc, però trien tenir-los en grup i que cada mes els estalvis vagin a una persona».\nL’economia informal de les africanes\nLes tontines són grups de persones unides per vincles familiars, d’amistat, de veïnatge o socioprofessionals que inverteixen un fons comú sobre la base de la confiança mútua i a intervals regulars de forma rotativa. Amb aquest sistema alternatiu de crèdit solidari es crea un espai econòmic de relació i de confiança, i el pacte generalment és entre dones: són un sistema d’estalvi conjunt que parteix d’un objectiu social comú que sovint té diverses finalitats, educatives, comercials o professionals. En la mateixa línia de l’economia informal i l’associacionisme, alguns camperols tradicionalment s’agrupen per treballar de manera rotativa els seus camps i per la construcció de les seves cases. Amb l’entrada de l’economia de valors competitius les dues formes econòmiques van començar a conviure en paral·lel. Una altra forma de finançament són els bancs ambulants, utilitzats per les dones que es dediquen al comerç. L’any 1984 es va fundar la Mutuelle de Solidarité des Tontines Ambulants de Benín, que tenia l’objectiu de donar formació especialitzada a les dones.\nEl novembre del 1929, les dones igbo i ibibio, a Nigèria, es van rebel·lar contra els tributs colonials; com explica Remei Sipi, l’any 1980 naixia a la perifèria de Maputo, Moçambic, una cooperativa agrícola de dones que comerciaven entre elles i creaven una pròpia línia de crèdit; el 1982, un grup de vint-i-quatre nigerianes va crear la Country Women’s Association of Nigeria, un sistema econòmic propi que els permetia beneficiar-se de crèdits quan els calgués, perquè eren les menys beneficiades dels crèdits oficials i que encara és vigent avui. El 1999, la Tanzania Media Women’s Association va guanyar el premi MNET de documental per una peça sobre dissenys de vestits tradicionals Khanga que incloïen missatges anticolonials. Els bancs d’estalvis comunitaris o associatius són encara una realitat entre les africanes, i molts països africans tenen una paraula específica per designar-ho: osusssu a Gàmbia, chilemba a Malawi, iangué a Guinea Equatorial, etcètera. Com explica Remei Sipi, el mateix hi ha models d’estalvi populars similars a l’Àsia i a l’Amèrica Llatina, però a països africans com Nigèria o el Congo les tontines han rivalitzat amb els bancs: a Cotonou, Benín, les tontines han facilitat que les dones creessin empreses petites.\nEl tema de les herències a l’Àfrica s’ha de posar damunt la taula: les dones som un percentatge molt baix de les propietàries al continent. Vam crear una economia popular que en principi era femenina, i ara també ho és. I tot i així ens costa molt, no només a l’Àfrica, però allà i també aquí: costa molt buscar la teva independència personal, perquè la cadena familiar, aquesta endogàmia del col·lectiu, et va estirant sempre. Però vaja, aquí estem, i hi som per quedar-nos, algunes com jo per sempre. La societat ha de tenir aquesta mira.\nExtret de l’entrevista a l’escriptora Remei Sipi: «El món és holístic, i el diàleg ha d’existir».\nL’activisme antiracista afrofeminista i l’associacionisme tradicional de les generacions d’afrocatalanes més grans no acaben de compartir espais, però una pauta es manté: totes les dones africanes o afrodescendents s’ajunten per millorar la seva condició. Les dones negres que viuen a Catalunya són diverses, tant per la seva procedència originària dins del continent com per la seva classe social, el seu nivell de formació i el fet d’haver emigrat per la via de la reagrupació familiar o haver emigrat soles o haver nascut aquí de pares immigrants.\n—El moviment feminista afro —em diu l’Aissata— […] és el comentem de vegades amb la Sílvia Albert Sopale: ella té DNI i ha viscut una realitat molt diferent a la de la meva mare, tot i que tenen una edat molt similar. Ma mare fa 27 anys que està aquí i no té DNI, només NIE: no pot votar, i quan obres un compte bancari o has de comprar una targeta de bus i et demanen la documentació no és el mateix tenir DNI que NIE. És diferent, ets més de segona, encara que portis cinquanta anys aquí.\n—Què creus que el feminisme blanc ha d’aprendre de les dones negres, Aissata?\nS’ho pensa una estona, no gaire.\nLes Sey Sisters s’han passat l’estiu de gira. Són quatre germanes i tres d’elles canten, la quarta té una altra feina. La Kati i la Yolanda formen part del trio musical i es van formar en teatre musical. Combinen teatre i música, han fet el mateix camí acadèmic i són bessones, però van decidir no viure juntes. Les confonen des que són petites, i als setze anys van començar amb les Sey Sisters. Com l’Aissata M’ballo, la Yolanda Sey va néixer a Osona, a Hostalets de Balanyà.\n«Nosaltres som cantants professionals perquè el meu pare era músic, bateria professional, i la meva mare sempre ha cantat. Van venir a Catalunya perquè el meu pare tenia una gira amb la banda que tenia i va dir a ma mare que vingués amb l’Edna i l’Eva, les meves germanes grans. La música sempre ha estat a casa, està al nostre ADN».\nLa història dels pares de la Yolanda Sey no és la típica història de migració africana. El seu pare ghanès va arribar a Osona amb un contracte de feina com a músic, amb un visat. «Ens sentim molt privilegiades per això», em diu. La dificultat dels seus pares no va ser la manera com migrar sinó el fet d’arribar aquí i adonar-se que el país i Europa en general no són la terra promesa que t’ho donarà tot i on tothom et rebrà amb els braços oberts.\nTant a la Yolanda com a l’Aissata les han felicitat moltes vegades per parlar tan bé la seva llengua, el català. L’Aissata m’enumera les vegades que persones catalanoparlants se li han dirigit en castellà o li han posat pegues per fer tràmits tan senzills i habituals entre els estudiants d’Humanitats com accedir a documents de la Biblioteca Nacional de Catalunya.\nEn aquesta entrevista que vaig fer a la pintora afrocatalana Montserrat Anguiano, l’artista m’explica les vegades que s’han canviat de seient al metro, o les ocasions en què algú que seia prop seu al transport públic s’ha agafat la bossa. Conversa rere conversa, les experiències de les dones afro amb el racisme es repeteixen.\nEl viatge a l’origen\n«Només he anat al Senegal tres cops, i els dos últims cops ha estat en moments molt diferents de la meva vida, als 16 anys i als 26 anys. L’última vegada va ser fa tres mesos, per l’enterrament de la meva àvia. La vegada que hi vaig anar d’adolescent em vaig entendre molt bé amb les meves cosines, teníem problemes semblants: els pares, l’escola. Aquest últim cop ja no ha estat així, perquè algunes cosines de la meva edat tot just comencen la universitat ara, i en canvi algunes altres ja són casades i tenen fills. Jo estic a punt de començar un màster. Les casades em deien que què faig amb el meu temps, que aviat faré trenta anys i no tindré marit, que se m’acaba el temps”.\nEn l’últim viatge que l’Aissata va fer a Senegal, un amic del seu pare a la quarantena se li va acostar. Abans de parlar amb ella i de demanar-li el telèfon, l’home ja havia parlat amb el pare de l’Aissata i li havia dit que es volia casar amb una de les dues filles. El pare de l’Aissata va respondre-li que no podia obligar cap de les seves filles a casar-se perquè viuen a Europa.\n«Algunes cosines de la meva edat tot just comencen la universitat, perquè al Senegal costa aconseguir els títols equivalents a l’ESO i al batxillerat. Hi ha gent que repeteix fins a tres vegades perquè sempre hi ha qui es pot permetre pagar el títol i passa per davant de la resta, que han d’esperar fins a poder-se’l pagar: corrupció. També hi ha persones que comencen més tard perquè van anar per primera vegada a l’escola més tard: qui té sort va començar als cinc, però qui no té sort als deu anys ha de començar de zero».\nPel que fa al tema de l’educació reglada, l’Adeline, casamancesa diola i afrocatalana, recorda que va haver de mentir sobre la seva edat per poder anar a l’escola, quan encara vivia a Senegal. Llavors ja havia anat a fer de minyona durant un parell d’anys a Ziguinchor, la capital de la regió de Casamance. Però ella volia estudiar, i per això va tornar al poble i va mentir sobre la seva edat: sinó no li haurien permès continuar els estudis. Sempre ha treballat de dependenta de botigues, i també s’ha format com a tècnica d’educació infantil.\n“Per incorporar-me em demanen el nivell C de català, i ara estic fent el curs per aprovar l’examen a Badalona […] Quan vaig arribar a Catalunya tot era diferent, però la família d’ell em va rebre amb els braços oberts, mai no m’ha faltat escalfor. El problema és l’enyorança[…] per mi enlloc estàs millor que allà on tens les teves arrels”.\nTant l’Adeline com l’Ernestine, amiga seva i paisana, també casada amb un català, són dioles nascudes en una zona rural de Casamance, al Sud de Senegal i de Gàmbia. A diferència de l’Aissata, d’origen també senegalès però d’ètnia fulani, cap de les dues ve d’un context musulmà, les dues es van casar amb homes catalans i són mares de criatures mestisses. A diferència de l’Adeline, l’Ernestine no va poder anar a l’escola. Les experiències de l’Adeline i l’Ernestine difereixen de l’experiència d’altres senegaleses fulani o mandinka en un fet tan traumàtic com la mutilació genital femenina, que elles dues, que com a dioles que són provenen d’una tradició animista influïda pel cristianisme colonial, no han patit.\nL’Ernestine (esquerra) i l’Adeline (dreta) a la seu d’Òmnium de Mataró en el amrc d’una trobada de casamancesos a la diàspora l’any 2018. Júlia Bacardit.\n—Parla’m de la circumcisió masculina dels homes diola.\nAbans de penjar l’Adeline m’explica perquè l’Ernestine no m’ha respost el missatge sobre l’ablació, ni tampoc cap altre missatge escrit: tot i que parla català molt bé, l’Ernestine no sap ni llegir ni escriure, ni en català ni en cap altra llengua. “Ella a la Casamance no va continuar a l’escola, jo vaig estudiar perquè volia estudiar, ningú m’hi va obligar, […] però ella no. Per això cada missatge que li enviaves havia de passar per mi”.\nPodeu llegir la història de l’Adeline i dels independentistes casamancesos d’ètnia diola aquí.\nYolanda Sey: «No tinc dilema amb la cultura dels meus pares perquè sé que no és la meva»\nYolanda Sey al barri de Gràcia de Barcelona. Júlia Bacardit.\nQuan la Yolanda i les seves germanes van anar de visita a Ghana el gener del 2020 van fer-ho amb la il·lusió de trobar els seus orígens. La gent de Ghana donava per fet que tot els anava molt bé i tenien molts diners.\n“Això ens passa a gairebé totes les afrodescendents, que anem a retrobar-nos amb les nostres arrels per entendre una mica més la nostra identitat. Perquè hem nascut aquí però la majoria de gent no entén que som d’aquí, i per tant estem en un llimb. Però quan viatges t’adones que no ets d’allà. Per la manera com m’he educat, per tot, no tinc res a veure amb ells. Ells se n’adonen, i nosaltres també. Només arribar ja veuen que no som d’allà, per com ens vestim, per com ens movem, perquè parlem anglès en lloc de parlar twi”.\nLes germanes Sey, com les germanes M’ballo, no parlen twi ni fulani entre elles. Entenen la llengua dels pares, però no acaba de ser la seva. La família ghanesa de la Yolanda només parla twi, perquè han estudiat en anglès però no el fan servir per res, i en canvi la Yolanda i les seves germanes no parlen mai twi; l’Aissata quan va a Senegal parla en fulani, però, per pena del seu avi, a Catalunya gairebé no la parla mai i rarament la transmetrà als seus fills, si en té. La Yolanda m’explica la seva relació amb les cosines ghaneses:\n“Les nostres cosines tenen la mateixa edat, però som diferents només per la manera que tenim de passar l’estona. Nosaltres anem a prendre alguna cosa, sortim. Allà, almenys la regió de part de ma mare, són molt religiosos, i elles es relacionen fent activitats al voltant de l’església. La Katy i jo érem les úniques que bebíem cervesa, era molt estrany. Els bars són quasi clandestins i dominats per homes, les poques dones que hi havia no bevien i es quedaven assegudes, sense ballar: llavors vaig entendre per què elles al bar se sentien insegures, perquè clarament no és un espai per dones. El viatge em va servir per veure d’on venen els meus pares, com han crescut i com ens han educat a nosaltres”.\nLes bessones Sey van anar a Ghana quan tenien nou anys, i hi han tornat vint anys més tard, ja d’adultes.\n“Sempre he tingut la sensació que a Ghana t’hi trobes de tot. És un país que s’està creant, en constant canvi; és un dels països africans més pròspers. El poble de ma mare és molt rural, molt més tradicional, tancat, però tot i així va ser maco, perquè la nostra mare feia seixanta anys. I vam veure que la manera que té la mare de relacionar-se amb les seves germanes és molt com la nostra, d’estar molt juntes, fer bromes entre nosaltres, posar-nos a cantar: es posaven a cantar i no es posaven d’acord, ara comença una, ara l’altra. La música està molt present sempre, i així és com hem crescut nosaltres”.\nAccra, la capital, és un altre món. És un focus cultural molt potent, i és més occidental tant per la manera de viure com per la distribució dels espais urbans. Hi ha molt de turisme, sobretot a l’estiu, que com que el clima és tropical allà és l’època de pluges. A Accra les germanes Sey s’hi van sentir bé.\n“No tinc dilema amb la cultura dels meus pares perquè sé que no és la meva. És més amb la identitat, que hi ha problemes, perquè sempre ens la qüestionen. Jo tinc clar que soc d’aquí i ja està, però que sempre t’ho posin en dubte t’ho fa trontollar. La Lucía Mbomío va escriure La hija del camino, en què explica aquesta sensació de llimb de la identitat. La protagonista és de família guineana i té la sensació que allà ho entendrà tot però quan arriba allà no troba la resposta. Després va a Londres i tampoc: perquè som de dos llocs diferents. L’afrodescendència és això, som descendents d’una història però la nostra és una altra”.\nYolanda Sey al barri de Gràcia de Barcelona.\nEls pares de la Yolanda Sey han hagut d’acceptar la manera de fer occidental de les seves filles. Fa només deu anys que han aconseguit lliurar-se d’anar a l’església en família a Hostalets, com solien fer quan elles eren adolescents. A la germana gran li va costar molt obrir-los el camí, sortir de nit o relacionar-se amb nois, perquè la idea del pare és la ghanesa, que les bones noies van a l’església i guarden la virginitat fins al matrimoni:\n«Els meus pares han fet un esforç molt bèstia d’entendre que nosaltres hem nascut aquí i seguim unes altres maneres de fer. A més la Katy i jo som les petites, però tot i així encara ara negociem coses, perquè el meu pare és un home molt tradicional i té quatre filles feministes. Ma mare ha fet molt d’esforç, ha obert més la mentalitat, però el meu pare és més gran, té setanta-tres anys, i hi ha coses amb què xoquem”.\nL’Àfrica rural i l’Àfrica urbana\nLa família senegalesa de l’Aissata, com la família ghanesa de la Yolanda Sey, ve d’un entorn rural. Arreu del continent, com passa també a Europa, hi ha una diferència entre la cultura i forma de vida urbana i la rural: el món rural en general és més tradicional i de tendències més conservadores, independentment de si es tracta d’un país musulmà, cristià o animista.\nAmb el temps alguns familiars de l’Aissata s’han pogut traslladar i construir cases a Kolda, una ciutat petita de Casamance on hi ha menys problemes, per exemple, per accedir a Internet. Com a tot arreu, al Senegal hi ha classes socials, també en el si de la família de l’Aissata. En els últims deu anys, entre la segona vegada i la tercera vegada que l’Aissata va anar de visita al Senegal, el que més ha canviat és l’accés generalitzat a Internet i als mòbils. Ara tothom utilitza Youtube, que ha obert un món allà: tota la música que jo escoltava allà en cassettes, tothom l’escoltava en cassettes! A Kolda ara els nens de dotze anys ja tenen mòbil, com passa aquí».\nFa deu anys, ni a Kolda ni a les zones rurals ningú tenia iPhones, només mòbils antics. “Ara tothom va amb targetes SIM i mòbils d’última generació». A diferència dels seus companys blancs, als setze anys l’Aissata tampoc va tenir un mòbil intel·ligent. «Fins a segon de carrera quan no sabia què fer fingia que mirava WhatsApps i l’únic que feia era esborrar SMS al mòbil, per dissimular».\nEl tabú de la regla i la pobresa menstrual\nL’Aissata no ha parlat mai de la regla amb les seves cosines senegaleses. Només amb la seva mare, que li ha explicat que quan era més jove feia servir teles de roba. Als supermercats senegalesos no hi ha vist mai compreses, no sap com s’ho fan. A casa seva, a Vic, no es parla de la regla davant del pare, i l’Aissata recorda la solemnitat del moment en què va tenir la seva primera regla. Li he preguntat per la menstruació perquè una de les causes més bàsiques de les feministes africanes al continent és la de la lluita contra la pobresa menstrual, i és tant així a Senegàmbia com a Uganda o a Zàmbia o Malawi, amb independència de la religió i les ètnies del país. Els prejudicis i les tradicions en torn a la regla varien, però tant les feministes gambianes d’Equals now com les zambianes de Sistah Sistah Foundation treballen per a l’accés de les noies a les compreses i contra certes pràctiques, com ara les violacions a nenes que tenen la regla per primera vegada. L’activisme contra la pobresa menstrual és necessari no només per millorar la qualitat de vida de les adolescents i dones africanes, sinó també per garantir-los el dret a l’educació, a no quedar-se tancades en lloc d’anar a escola quan tenen la regla. La falta d’accés a compreses i el tabú de la menstruació acompanya les dones fins al part.\nLa quantitat de dones que arriben a morir a l’Àfrica durant el part… això és així perquè el sistema sanitari no té en compte que cal tenir salut quan estàs embarassada. No és només la salut materna, és la salut: fins que un nano no té cinc anys no tens la seguretat que viurà, la mortalitat infantil és alta. Diuen ‘tenen molts fills’, però quants d’aquests fills viuen?\nNegociar la identitat\nLa conversa amb l’Aissata passa un dia abans de la festivitat musulmana de l’Eid o festa del xai, i em comenta que marxarà a Vic per celebrar-la amb la família. Li pregunto per la tradició, per si ha hagut o ha de negociar amb la seva cultura d’origen.\n«Per mi l’Eid és com el Nadal pels cristians, no em genera cap conflicte, tot i que no em considero creient. Ara bé… Quan penjo stories a Instagram he de vigilar què penjo, perquè la mare em segueix; les meves cosines d’aquí tampoc no poden veure aquestes stories, algunes han vingut de més grans i encara viuen com es viu allà. Hi ha coses que faig en el meu dia a dia que no saben que faig […] Una de les meves cosines va venir d’adolescent i va tenir una adolescència daurada, anava amb nois i tot; però ara que s’ha casat em diu que el sagrat Alcorà prohibeix portar extensions de cabell massa llargues i que hauria de resar cinc cops al dia. I això que ella no va tenir un casament de conveniència o acordat tradicional sinó que es va casar per amor, es va enamorar i va dir als seus pares que es volia casar i ho va fer”.\n—Crec que els blancs tenim una idea molt dolenta del matrimoni concertat.\n—El matrimoni concertat consisteix que et presenten algú i si t’agrada t’hi quedes […] Després de certes experiències dolentes que he viscut amb nois, de vegades penso que ho preferiria, que em presentin algú i si m’agrada m’hi caso! —riem, perquè la idea que algú altre et trobi l’home adequat o de poder culpar algú altre de les pròpies males decisions ens ha passat pel cap a moltes dones. — La mare és conservadora però no em pressiona per casar-me. Sempre em diu que vol que sigui feliç, que faci la meva carrera i que sigui independent. —Quan diu això l’Aissata s’emociona una mica— El meu pare, en canvi… jo pensava que era més liberal que ma mare i en aquest sentit no ho és, potser perquè som filles i no fills. Em diu que ja té ganes de conèixer un fill meu, i em diu «m’agradaria que et casessis amb un negre; un negre senegalès, o un negre canadenc’ […] El meu pare és desconfiat. Sempre em diu: «Recorda la primera norma: no confïis en ningú».\nLes lluites heretades del continent\nHabby Jawo, referent comunitària a Valentes i acompanyades i associada a Amunt i Crits.\nVaig arribar fa trenta-sis anys, amb el meu home. Vaig fer els divuit anys aquí. Em va costar acostumar-me. Ni el menjar, ni les carreteres, no saps com és la gent ni com pensen, no els entens. Encara sort que hi havia qui parlava francès. És prova i error […] La dona al Senegal té llibertat, fa vida familiar. Tenen poques coses però tenen més recursos a l’hora de portar la família i responsabilitzar-se’n. Aquí la vida tradicional es trenca i la dona està més sola que ningú. Només surt per treballar o per anar a alguna festa concreta que organitza la comunitat, i sovint el teu home tria amb qui pots sortir i amb qui no. A l’Àfrica la dona és qui organitza les festes, s’implica a l’associació, i en canvi aquí Europa… El meu pare em va educar en la idea que jo havia de fer cas al marit, i quan arribes aquí et diuen que la gent d’aquí no té res a veure amb tu, que tu has de fer feliç el teu home i prou, tal com marca la tradició. Quan torno a l’Àfrica sento que m’he perdut moltes coses. El costum, l’educació… he perdut gent a qui coneixia, gent amb qui havia crescut. Moltes coses. També els records de la infantesa. La immigració t’ensenya a viure però quan comences a gaudir de la vida ja n’has perdut la meitat. I és una cosa que no es recupera mai. Tornes al lloc que havia estat casa teva i la mirada de l’altra persona ja no és la que tu coneixies.\nConversa telefònica amb Habby Jawo, referent comunitària a l’Alt Empordà.\nParlo amb Habby Jawo per telèfon durant més d’una hora seguida. Empordanesa d’origen senegalès, va arribar a Catalunya acabada de casar i per reagrupació familiar, als 18 anys. Porta tota la vida al país, i ja fa anys que es dedica a fer de dona referent comunitària per l’associació Valentes i acompanyades, que assisteix les noies que es neguen a casar-se per conveniència o que volen sortir d’un matrimoni forçat. Mare de dues filles negres i en contacte continu amb africanes que acaben d’arribar a Catalunya, Jawo és eloqüent i parla des de l’experiència, tant pel que fa al racisme com pel que fa a les normes del comunitarisme patriarcal que les africanes viuen en carn pròpia al continent i també, de vegades en major mesura, a la diàspora. Repartiré els fragments de la nostra conversa en forma de cita al llarg del reportatge.\nEl matrimoni de conveniència i el matrimoni forçat\nNgenarr-Yassin Jeng: «We’re very open to collaborating, it’s a way to strengthen feminism in Africa»\nDes de l’organització feminista gambiana Equals Now es posa èmfasi sobretot en la prevenció dels matrimonis forçats de nenes a través de programes de conscienciació social. La llei gambiana contra el matrimoni infantil existeix, però com explica en aquesta entrevista sobre l’organització Equals Now l’activista Ngenarr-Yassin Jeng, la pràctica encara s’ha de combatre, especialment en les àrees rurals: «Molta gent ho fa al marge de la llei, donen les filles menors d’edat en matrimoni; els sembla que és correcte».\nEl matrimoni forçat afecta les africanes al continent però també a la diàspora. La Yolanda Sey no recorda que s’hagi parlat mai del matrimoni concertat a casa seva, però no sap si la pràctica es produeix al si de la comunitat musulmana de Ghana, que també és autòctona tot i que Ghana sigui un país de majoritàriament cristià.\nLa diferència entre el matrimoni concertat i forçat és confusa. Un matrimoni concertat i pactat es pot convertir fàcilment en forçat si després no deixen que et separis, per exemple. El meu va ser un matrimoni concertat, vaig venir aquí amb el meu home […] Per les meves dues filles no vull el mateix, no m’ha passat mai pel cap: les he educat sempre perquè elles triïn. L’únic que els demano és que m’ho expliquin, perquè m’agrada saber aquestes coses.\nUn dels retrets habituals a les feministes africanes és que ‘no coneixen la pròpia cultura’ i que viuen ‘occidentalitzades’. Com explica Remei Sipi en els seus llibres, el patriarcat africà, divers en la forma però no en el fons, sovint troba en la fidelitat a la tradició (sigui musulmana, cristiana o animista o híbrida) el pretext per perpetuar-se. Això és així pel que fa a la poligàmia, la mutilació genital femenina o la modificació genital femenina, que es produeix a l’Àfrica astral (aquesta fora de contextos musulmans) i que consisteix en allargar els llavis vaginals de les dones, suposadament per donar més plaer sexual als marits.\nLa majoria dels atacs a les feministes gambianes venen amb el missatge que no coneixem la nostra religió ni la nostra cultura. També hi ha molt costum de compartir fotografies de dones sense el seu consentiment, i la tendència a culpar les víctimes d’abús o de violació.\nNgenarr-Yassin Jeng, feminista i activista de l’organització gambiana Equals Now.\nL’emigració de la Yama\nLa Yama és cosina de l’Aissata M’ballo, va néixer a Kolda i viu a Figueres amb el seu marit Mamamdou i amb el seu fill petit Ibrahima. Té 29 anys i en fa quinze que viu a Catalunya. Quan va arribar a Arbúcies per trobar-se amb el seu pare, la seva mare i el seu germà gran, tenia 14 anys. Tant ella com el Mamamdou són fulbes de la província de Kolda de la Casamance, però no van emigrar junts. M’ha vingut a buscar a la plaça de l’estació de tren de Figueres i tot seguit m’ha portat al Mercadona perquè agafi una cervesa sense alcohol calenta del prestatge: ella té gel a casa.\n“Quan vaig arribar em veia tancada, no coneixia ningú. Aquí només érem els meus pares, el meu germà i jo, no hi havia tiets, ni cosins, ni avis. Vaig anar a l’aula d’acollida, que t’ensenyen les assignatures en la teva llengua mentre aprens català i castellà. Però em va costar adaptar-me. A Kolda havia estudiat una mica, però vaig notar un canvi gegant, perquè a mi estudiar em costa i tot plegat va ser difícil. De vegades a la feina parlo castellà i se m’escapen catalanades, perquè a Arbúcies només parlava en català amb tothom. Llavors em diuen: ‘Mira, la catalana’ [riu], però aquí a Figueres tothom parla en castellà i jo passo del castellà al fula tot el dia”.\nLa Yama a casa seva, a Figueres. Júlia Bacardit\n—Ets musulmana, Yama?\n—Som musulmans, però no som practicants. Com un catòlic que no va a missa.\nElla treballa a l’hosteleria i el seu marit treballa a l’escorxador, com tants altres immigrants. Quan li pregunto a la Yama què és el que troba més a faltar de Kolda em respon sense pestanyejar: “El mango!”. La conversa canvia, passem a parlar de fruita i de nostàlgia: la guaiaba, el mango, els anacards frescos.\n—Quins són els moments més importants de la vida d’una fulbe?\n—El bateig, la circumcisió i la boda. Si ets gran i no t’has casat està mal vist, sobretot si ets una dona. A la ciutat encara, però ell i jo som de poble i a la nostra regió està mal vist.\n—T’han practicat la circumcisió (mutilació genital femenina)?\n—Sí. Jo no estic a favor de la circumcisió. A mi me la van fer i era massa petita per decidir, no recordo res de l’experiència, només sé el que m’han explicat. Se’n va encarregar la meva àvia sense que els meus pares ho sabessin. Les meves tres germanes petites ja han nascut aquí, i un cop que vam anar a Kolda a veure la família el meu pare li va dir a la meva àvia: “Si les talles no em tornaràs a veure”. I a elles la meva àvia ja no es va atrevir a tallar-les. El meu pare té dues dones. A la meva família tothom té dues dones, però hi ha homes que en tenen fins a cinc.\n—Un tiet del Mamadou es va casar amb la vídua de l’únic dels seus germans que només tenia una dona. Les vídues en general es casen amb algun germà del marit, pel bé dels fills. No hi estan obligades, però si s’ajunten amb un altre home, la nova família sempre aprofitarà per recordar als fills d’ella que no són fills de la casa. Per això els fills de parelles separades de seguida que creixen van a casa del pare; […] allà cada esposa té la seva caseta una a tocar de l’altra, aquí vivim en blocs i no és el mateix. En alguns pisos hi ha fulbes que viuen amb dues dones, en una situació de poligàmia encoberta, perquè aquí només una d’elles pot ser l’oficial. Quan es casen, l’home i la nova dona tenen els primers tres dies d’exclusivitat, però passat aquest període comencen els torns. Cada dos o tres dies, el marit canvia de dona.\nPolígams de nit o de dia\nLa poligàmia? L’home africà que viatja la practica. El setanta per cent d’ells ho fa. Hi ha homes de seixanta anys que ho fan. El meu home s’ha casat amb una jove de 28 anys. Estem separats. Hi ha dones que ho aguanten, per tradició, però com que el meu pare no ho va fer mai, això, jo no volia aguantar-ho.\nLa Yama i el Mamadou han debatut una estona sobre si la poligàmia és només cosa de la nit o si també és cosa del dia, d’anar a llocs en companyia d’una dona o de l’altra. En algun punt de la trobada l’Ibrahim plora per primera i única vegada, i la seva mare fa el gest automàtic i efectiu d’aixecar-se la samarreta per donar-li el pit. Se m’acut que al llibre África. Historia de un continente (1998), John Iliffe dona algunes explicacions sobre la poligàmia. Contràriament al que pugui semblar-nos avui en dia, abans de la colonització l’Àfrica era un continent infrapoblat. La colonització i l’esclavització i deportació massiva no van contribuir al creixement demogràfic, que no es va començar a estabilitzar (i a créixer exponencialment) fins al segle XIX.\nIliffe argumenta que la fertilitat és molt venerada a l’Àfrica per aquesta manca de creixement constant i continuat, per la quantitat de criatures que tradicionalment morien poc després de néixer. La veneració de la fertilitat va lligada a la idea que una dona ha d’alletar durant molt de temps els seus fills, per assegurar-se que creixin sans i forts. Però alletar els fills implica un període d’abstenció sexual de gairebé dos anys per a la parella: la possibilitat de mantenir sexe durant aquest període és un tabú. De nou segons el llibre d’Iliffe, aquesta abstenció “es compensa” amb la poligàmia, que queda així justificada amb base antropològica, com a eina per garantir la reproducció.\n—Com porten la poligàmia, les dones fulbes?\n—Malament! En el millor dels casos les dones aprenen a conviure-hi! —i la Yama i jo riem juntes.\nL’Aissata m’explica que, per tradició, en certes comunitats es valora més tenir moltes dones i fills que tenir la capacitat i el poder adquisitiu de mantenir-los. Això implica que hi hagi famílies que tenen molt pocs recursos, i també implica una idea persistent sobre el dret dels homes a tenir més d’una dona encara que visquin a la diàspora.\n“Els senegalesos tenen dones aquí i allà i fan el que els rota, i la gent ho veu i no diu res; però després tot són rumors si surts amb un blanc […] Les unions entre blancs i negres… depèn del context d’on vinguin les persones, però un senegalès que ve d’un context polígam encara que la poligàmia aquí no sigui legal ell assumeix que té dret a estar amb més d’una dona alhora […] Et parlo com a catalana senegalesa que ha nascut aquí i ha crescut en un entorn predominantment blanc”.\nA Gàmbia la poligàmia és freqüent, tot i que no acostuma a ser forçada. Com expliquen les feministes d’Equals now, algunes dones accedeixen a casar-se amb un home que ja té altres dones per poder aparellar-se i guanyar així independència. Algunes dones prefereixen estar en un matrimoni polígam que arriscar-se a ser solteres en un context patriarcal que estigmatitza les dones sense marit i que entén la maternitat com un ascensor social bàsic per a les dones. Remei Sipi descriu el mateix a Mujeres africanas. Más allá del mito de la jovialidad: el matrimoni és una via per assolir independència. Com que, a diferència del que passa amb el matrimoni infantil, els matrimonis polígams a Gàmbia no són forçats, la lluita contra la poligàmia no és la prioritat de les associacions feministes del país.\nHe tingut germanes en relacions polígames i no les he vist felices. Mai.\nEn alguns casos la poligàmia al continent és una sortida més pragmàtica que la perspectiva de casar-se per amor, sobretot perquè molts homes joves no volen casar-se abans de tenir residència a Europa. A moltes parts del continent la poligàmia es practica al marge de la religió, perquè és prèvia a l’islam. Molts estats prohibeixen la poligàmia sota la premissa que atempta contra la dignitat de la dona, per més que en contextos molt patriarcals el fet de no ser l’única dona de la família pot ser una sortida de major llibertat: el control social és menor.\nMalgrat la clara prevalença d’aquesta forma de família en les societat musulmanes, la poligàmia és freqüent, per exemple, a Guinea Equatorial, de tradició cristiana animista, i també a països com eSwatini, l’únic país africà que encara és una monarquia absoluta i té una festivitat anual dedicada de manera exclusiva a oferir al rei noves esposes. El petit regne, integrat dins l’espai geogràfic de Sud-Àfrica, és famós per tenir les tasses de sida més altes del món, i les dones en són les principals afectades.\nL’11% de la població subsaharian viu en matrimonis polígams. PEW RESEARCH CENTER.\nAl Senegal, com que hi ha molts homes joves que han mort per l’emigració les dones es casen amb els que els queda, que són els vells polígams. Molts homes joves no es volen casar perquè només pensen a marxar a Europa. Una dona que vol ser fidel al seu home emigrant s’està sis o deu anys sense ell. Algunes dones s’han quedat mig mutilades de per vida; que et vingui el marit un cop cada dos anys només durant vint dies, imagina’t. No et falta menjar, però no tens res. D’altres joves es conformen a casar-se amb algú que les pugui mantenir i prou. A Senegal les dones estudien, però després no troben feina. No et serveix de res. De cinquanta alumnes només deu treballaran del que han estudiat. La resta s’hauran de posar a cultivar i vendre alguna cosa o s’hauran de limitar a ser mestresses de casa. I cultivar és viure només de l’esperança de la pluja, no n’hi ha cap més, l’única esperança és l’emigració.\nEscapar el matrimoni forçat\nAcuñado por Obioma Nnaemeka, el Nego-feminism es el feminismo de la negoaciación. Para Nnaemeka, ser feminista en el caso de las africanas es actuar como feministas, pues la mayoría de mujeres africanas no lo articulan en una ideología, sino que simplemente lo llevan a cabo en su vida cotidiana.\nMujeres africanas. Más allá del tópico de la jovialidad. Remei Sipi, Wanafrica Ediciones\nA través d’un conegut meu fulbe, l’Ibrahima Seydi, fa temps que em vaig posar en contacte amb la Mariama. És filla de fulbes musulmans creients i ha fugit d’un matrimoni forçat. En Seydi m’ho havia advertit, Mariama es una mujer muy luchadora. No em va deixar que li fes cap foto.\n«La primera vegada que el vaig veure jo tenia setze anys. Em van comprometre amb un tipus a qui no havia vist mai. El matrimoni concertat va ser cosa del meu pare. La meva mare no volia, però la pobra no tenia ni veu ni vot. Ell tenia més de cinquanta anys, ja estava jubilat. Quan vaig arribar a Dosrius des del Senegal em va dir: “Et porto aquí perquè aquí no podràs conèixer ningú que t’ajudi”. I allà al poble és veritat que jo no podia fer res. Vaig tenir dos avortaments a causa dels cops. Una vegada el van arrestar, però jo ho vaig negar tot i el van deixar anar. Venia borratxo a casa i em pegava. Era (és, perquè encara és viu) musulmà, però bevia igualment. Jo cada dia resava a Déu perquè m’ajudés, i un dia ell em va dir que marxàvem de Dosrius per instal·lar-nos aquí a Mataró. […] A mi, de religió que no me’n parlin, les normes religioses les han inventat els homes. Potser l’Alcorà permet que els homes tinguin quatre dones, però segur que ho ha dit Déu? Jo he vist un altre món… s’han d’obrir els ulls! El meu pare tenia quatre dones. Les tractava totes igual, mai no vaig veure que hi hagués cap problema dels que en canvi sí que havia vist en altres cases; però encara que les dones aparentin tenir bona relació, compartint algú no et sents bé, per més que ho diguin. Diuen que la situació ja els està bé per acontentar el marit. Jo, si no estic contenta, per què de fer veure que ho estic?»\nLa Mariama està a la trentena i té tres fills de 15, 13 i 7 anys. La més gran és una nena. Seiem en un bar de Mataró, amb el seu marit bambara assegut a la barra. No interactuo amb ell, la conversa és només entre ella i jo.\n“Jo li dic a la meva filla: segueix. Vol ser jutgessa. Com que veu que al món hi ha tantes injustícies… Jo li dic que no deixi que ningú la menyspreï, que s’ha de tenir personalitat per dir ‘no’ i per dir ‘jo valc’. I ella em diu que estudiarà, i es tanca a l’habitació i estudia; és una bona estudiant. Jo també era una bona alumna, però amb el casament es van acabar els estudis. Hauria pogut aconseguir molt més del que he aconseguit. El temps no torna enrere, aquest és el problema”.\nEt diuen «l’islam diu això». Si està alfabetitzada tindrà més opcions, però si no té gaire caràcter i l’ha agafat de petita i no es relaciona gaire farà més cas al seu home. Et diuen «l’islam diu això i allò». I no, no hi ha gaires associacions aquí que serveixin per combatre aquesta pèrdua de llibertats. El meu marit no em deixava veure amigues divorciades. «Aniràs pel mal camí», em deia. No li feia cas, clar, no vull abandonar una persona a qui tothom ja ha deixat de banda, que és el que passa quan una dona està separada[…] Sí, l’islam permet el divorci, però practiquen l’islam que volen. L’islam l’ha escrit l’home.\nParlem en castellà, perquè Mariama entén el català però el parla poc. Va sovint al gimnàs, té amics i amigues blancs espanyols i unes quantes amigues dominicanes properes. M’explica que no té gaires amics fulbes aquí, que els coneix però que no s’hi relaciona gaire perquè segueixen l’islam i són molt estrictes.\n—Ara no tinc feina, però a Dosrius treballava d’ajudant de cuina. Jo guanyava diners i el meu marit se’ls embutxacava. La meva cap un dia em va veure plorar… “Aquí tens els teus drets”, em va dir, i a partir de llavors els diners que jo guanyava durant el cap de setmana ella me’ls donava a mi directament. Això va estar bé, perquè així vaig poder començar a enviar diners a la meva mare, i també vaig aconseguir fer venir el meu germà gran, que ara viu a Granollers [però que “ha deixat els estudis per venir aquí”, afegeix, i ho diu amb tristesa].\n—Et van tallar?\n—Sí, com a totes, però ara és il·legal. Fer això no és humà, és un dolor pitjor que el del part, i ho sé perquè he tingut fills. Em van tallar dues vegades, quan era nena i quan em vaig casar, perquè de petita m’havien cosit, i llavors calia obrir-lo… obrir-me els punts va ser fastigós, dolorós, no li desitjo ni a la meva pitjor enemiga. Sort que el món ho ha denunciat. […] No és veritat, que l’ablació et tregui el plaer sexual, això no. Però són cinc dones grans que t’obren de cames a la força i que et diuen que te n’hauràs d’anar al llit amb el teu marit, amb la ferida encara oberta. Volen que arribis verge al matrimoni, cosa que jo ni puc ni vull entendre. Durant el primer embaràs, quan vaig anar al ginecòleg tenia pànic que em visitessin, pel trauma. Em van portar una mediadora que parlava fula; per mi era difícil, entendre que els metges m’ajudarien: jo el que recordava era el tall. La majoria de dones fulbes tenim por al ginecòleg. Clar que hi ha noies a qui només les tallen quan són petites, a mi no sé per què em van tancar. Recordo que la meva mare va entrar a la meva habitació d’amagat una nit i em va mirar… Em va dir: “Mare meva, com patiràs, com no me n’he adonat, si ho hagués sabut no hauria deixat que et tallessin dos cops”. Aleshores no vaig entendre això dels dos cops, no sabia que m’obririen pel matrimoni. Durant un temps, mentre vaig ser nena, me’n vaig oblidar. Fins abans del casament.\nJo porto el tema de la mutilació i del matrimoni forçat. De vegades les dones venen quan el mal ja està fet, però fem xerrades contra aquesta mala praxis a nois i noies, mares, pares; ho fem perquè no es pensin que és religiós sinó que és cultural i és una de les pitjors coses de la cultura. Si el mal està fet el que ara es pot fer és la reconstrucció del clítoris per la seguretat social. És un tema difícil de parlar; t’ho han fet i et penses que ho han fet a totes les dones del món. D’entrada assumeixes que és com tenir fills, que a les dones blanques també els passa. Perquè són coses que no s’han parlat mai, i quan la mare i l’àvia et parlen del món et parlen del món que elles coneixen, i el seu món és petit. També et diuen que forma part de la religió musulmana, cosa que no és veritat.\nLa mutilació genital femenina es practica en 28 països africans, en onze dels quals està prohibida. La il·legalització de la mutilació no és garantia de l’extinció de la pràctica, que de vegades fan les àvies de la família sense l’autorització dels pares de les nenes. A Gàmbia, per exemple, la mutilació genital femenina o FMG (Female Genital Mutilation) està prohibida des del 2015 però encara es practica. Les dones que s’oposen a la pràctica poden tenir dificultats a l’hora de desenvolupar-se a la comunitat. A Mali, Fatoumata Siré Diakité va fundar una associació Avanç i defensa dels drets de les Dones, que presentava alternatives econòmiques a les dones que practiquen les mutilacions. Des de Burkina Faso, la política Marian Lamisan explicava que els majors entrebancs a l’hora de frenar la mutilació són l’analfabetisme de les nenes i l’islam, tot i que a l’Àfrica la modificació genital de les dones no és una pràctica només musulmana. En el pla social, hi ha la idea que per casar-se i perquè t’estimin cal haver passat per la mutilació. La mutilació evita burles, persecució i ostracisme: és difícil que els homes de comunitats en què es practica el ritus de la mutilació acceptin casar-se amb una dona no mutilada. Les conseqüències de la mutilació genital femenina varien en funció del grau de mutilació. La disminució o pèrdua total del plaer sexual i del desig, irritació vaginal, mort per infecció o dessagnat, malalties urinàries i fístules urinàries i intestinals després dels parts que porten a l’exclusió de la família i la comunitat.\nTot i que la pràctica continua vigent, avui hi ha moltes entitats que treballen per acabar amb la Mutilació Genital Femenina a l’Àfrica, de Somàlia fins a Nigèria, i en alguns casos també personatges públics anclats a les tradicions locals es declaren contraris al que titllen de pràctica ‘antihigiènica’. Com expliquen en les feministes zambianes de Sistah Sistah foundation, en contextos no islàmics de l’Àfrica austral també es practica la modificació genital de nenes i dones. A Zàmbia, Malawi, Sud-Àfrica i d’altres països de la regió, el fet d’allargar-se els llavis de la vulva és vist com una manera d’honrar la tradició i com un orgull femení. La idea que es promou és que una dona que no s’hagi allargat els llavis no podrà tenir una bona relació de parella perquè el marit li serà infidel. Les feministes de la zona adverteixen dels riscos d’aquesta pràctica tradicional, que és dolorosa i que, com la mutilació genital, atempta contra el dret de les dones al seu propi cos en nom del benestar i plaer masculí. Les conseqüències són més greus per a les dones mutilades, però tant la mutilació com la modificació genital aspiren a controlar la sexualitat femenina. La mutilació genital afecta també una part de les africanes a la diàspora a Catalunya: a la Yama, la Mariama i la Habby les van tallar quan eren nenes.\nQuan era petita a l’Àfrica jo no veia el racisme, però hi era. Recordo com ens miràvem els guineans que venien a Senegal per treballar en la collita, recordo com ens els miràvem […] Com quan a Catalunya venien els castellans, que eren blancs igual, però la pobresa és el que genera més racisme… l’holandès com mira l’espanyol? El racisme sempre existirà, perquè som defectuosos i el portem dintre. I de vegades no és pel color, o no només pel color: sobretot és la por a l’altra cultura.\nEl reportatge continua al BLOC II: Construir l’espai afrofeminista a Catalunya


Situació econòmica – Pàgina 5 – CGTCatalunya\n30/04/2015 - 20:00:00\nEntrevista a Amaia Pérez Orozco: ‘En temps de crisis es veu clarament que no totes les vides valen igual’\nAl maig de 2014 va sortir als carrers el llibre ‘Subversión feminista de la economia. Aportes para un debate sobre el conflicto capital-vida’ (Traficantes de Sueños) escrit per Amaia Pérez Orozco, doctora en economia i activista en moviments socials i feministes.\n– Ens dius que vivim un procés de fort augment de la desigualtat i que aquest no és “net”. Quins segments socials són els quals sofrixen aquest procés disímil d’exclusió i precarietat?\n25/03/2015 - 22:28:57\nComunicat SP CGT atur febrer\n17/02/2015 - 23:24:35\nL’Estat Espanyol arriba al màxim de persones que són pobres i en risc d’exclusió social:12.866.431 persones\n10/02/2015 - 19:16:18\n06/02/2015 - 18:00:00\n01/02/2015 - 14:00:00\n30/01/2015 - 12:52:47\nEls Empresaris han assolit, a través de legislacions laborals lliberticides, desreguladores i espoliadores dels drets bàsics humans, la tempesta perfecta: la combinació d’un salari per hora baix i de poques hores de treball “legal”. Aquesta és la realitat creada pels poders polítics i els poders econòmics:\nComunicat CGT EPA 2014\n25/01/2015 - 23:39:02\nDes dels seus orígens, any 1957, la CEE té com ideal “un mercat comú”, per a garantir la lliure circulació de persones, serveis i capitals, on la llibertat absoluta del mercat en aquest joc de l’oferta i la demanda, sigui “una llibertat fonamental”, on la “qüestió social”, no interfereixi en aquest mercat comú i, siguin els propis estats qui resolguin aquesta qüestió social.\nEns trobem, des del principi davant una paradoxa: un repartiment competencial, on l’àmbit econòmic era patrimoni regulatori des d’Europa i, els estats nacionals s’ocupaven de la legislació social i laboral. L’evolució d’aquesta paradoxa s’ha resolt plegant legislacions laborals i socials, als criteris economicistes del mercat, resultant molt danyades legislacions més o menys garantistes dels “estats assistencials o de benestar”.\nL’evolució d’aquest “mercat comú” expandeix i imposa els principis de llibertat de circulació dels capitals i la llibertat de competència empresarial, la qual cosa qüestiona i escanya les legislacions socials i laborals, així com totes les polítiques públiques dels estats nacionals.\nEl Tractat de Maastricht que entra en vigor el 1 de gener de 1993, amb els criteris de convergència (mesures monetàries i econòmiques defineixen la convergència), sobretot els límits al dèficit públic, condicionen la capacitat de decisió dels estats nacionals a l’hora d’implementar les seves polítiques socials, resolent el conflicte clarament del costat del poder econòmic.\nEl Tractat d’Amsterdam de 1997, dona a llum el Pacte d’Estabilitat i Creixement, sent un mecanisme de disciplina fiscal que inclou la supervisió per part de la Comissió, de les seves polítiques fiscals i en conseqüència econòmiques, laborals i socials, amb mecanismes penalitzadors per a assegurar el seu compliment.\nEl Tractat de Lisboa de 2007, un mini tractat del que en el seu moment va ser el Projecte de Constitució Europea i alhora una reforma del Tractat de la UE en vigor fixat a Niça 2000-. En aquest mateix temps, s’anuncia la signatura d’un principi d’acord sobre la flexiseguretat en l’àmbit de la UE, entre la Confederació Europea Sindical (CES) i la patronal europea.\nAmbdós Acords, Tractat de la UE (es denominarà el Tractat de Lisboa) i Flexiseguretat, tracten de donar sortides (polítiques) a la realitat material de la UE en els contextos de globalització i competitivitat en aquest ordre social mundial. Els estats membres reben Informes des de la Comissió, sobre la seva “situació nacional” alhora que Recomanacions sobre els seus programes nacionals de “reforma”, així com Informes que es deriven de la supervisió del compliment dels “programes d’estabilitat i convergència”.\nSobre programa Nacional de Reformes 2014 i l’actualització del Programa d’Estabilitat 2014-2017 del PP: Hem de partir del vigent Tractat de Lisboa de desembre del 2007, i sobretot, del Tractat d’Estabilitat, Coordinació i Gobernança (TECG) i el Tractat Constitutiu del Mecanisme Europeu d’Estabilitat (MEDE), ambdós del 2012 i que van significar, en la practica i en la teoria, la radicalització neoliberal dels anteriors tractats i, el que és molt més greu, la legalització d’un Estat d’Excepció que esdevé en permanent.\nLes dades bàsiques d’aquests tractats no haurien d’oblidar-se, assenyalen un punt de no tornada, per a liquidar drets socials, sindicals i laborals i posar fi a l’Estat Social. Aquests tractats, en síntesis imposen a cadascun dels estats, i a la sobirania popular, un conjunt de regles “permanents” i “obligatòries”, entre elles les següents:\n1. Els pressupostos haurien d’estar equilibrats, o amb superàvit. Aquesta regla, es considerarà respectada si el dèficit estructural no supera el 0,5% del PIB.\n2. Tots els Estats han d’introduir en la seva constitució aquesta regla d’or, i establir mecanismes de correcció automàtics.\n4. S’estableixen un conjunt de sancions gairebé automàtiques per a tots els països que incompleixin les regles establertes.\nLa Comissió Europea i el Tribunal de Justícia de la UE reforcen considerablement el seu paper com garants que les regles neoliberals es compleixen rigorosament. En aquest marc formal jurídic de supervisió del compliment dels “programes d’estabilitat i convergència”, és on emmarquem el Programa d’estabilitat 2014 – 2017, remès a Brussel·les el 30 d’abril 2014, que fixa les Projeccions pressupostàries de la despesa pública a Espanya 2013-2017.\nTeniu el butlletí en format pdf en document adjunt o us el podeu descarregar a http://in-formacioncgt.info/juridico-sind/boletines/bi-143.pdf\n21/01/2015 - 00:52:05\nLos diferents sindicats i col·lectius socials que actualment integrem el Bloc Combatiu i de Classe, manifestem que:\n– Les organitzacions sindicals han d’estar només al servei dels/les treballadors/es (en actiu, aturats/des, precaris/es, estudiants, jubilats/des…), dels seus interessos com classe social i actuant al marge de favors econòmics i d’ingerències polítiques alienes al món del treball. El seu àmbit de lluita i lloc natural d’acció està en el plànol econòmic, en els talls, enfrontant-se a la precarietat, l’atur, la pèrdua de drets laborals, oposant-se a l’empitjorament de les condicions de vida dels/les treballadors/es.\n– Entenent que les persones no som meres productores-consumidores, hem de solidaritzar-nos i confluir en les lluites amb els moviments socials que defensin tot allò que ens és necessari i comú com classe: sanitat, educació, serveis socials, protecció del medi ambient, dret a l’habitatge, a l’avortament lliure i gratuït… i construir així un corrent de suport mutu en la contestació social.\n– Els serveis públics i socials no són una donació caritativa sinó el fruit de l’obtingut a conseqüència de les lluites dels/les treballadors/es que ens van precedir. Són conquestes de la classe obrera a les quals no podem renunciar. Hem de preservar i enfortir aquests drets i reclamar la nostra participació en la seva gestió com treballadors/es i usuaris/es.\n21/01/2015 - 00:07:00\n15/01/2015 - 00:43:11


World: Català: Societat: Associacions\nTop: World: Català: Societat: Associacions:\nArts i cultura@ (49)\nCiència i tecnologia@ (6)\nEconomia i empresa@ (14)\nLlengua catalana@ (63)\nMitjans de comunicació@ (33)\nPartits polítics@ (160)\nClubs de serveis (3)\nCol·legis professionals (100)\nGrups de xat (10)\nKids and Teens: International: Català: Societat i gent: Associacions (11)\nAlbanès (10) Alemany (33) Anglès (17,799)\nÀrab (21) Armeni (21) Àzeri (1)\nBielorús (21) Bosnià (2) Bretó (6)\nBúlgar (38) Castellà (329) Croat (33)\nDanès (182) Eslovac (38) Eslovè (2)\nFarsi (0) Finès (57) Francès (556)\nGallec (52) Gal·lès (2) Grec (11)\nHebreu (47) Hindi (8) Hongarès (13)\nIndonesi (74) Italià (202) Japonès (2,112)\nKurd (14) Letó (29) Lituà (15)\nLlatí (6) Malai (6) Neerlandès (302)\nNoruec (70) Polonès (132) Portuguès (24)\nRomanès (101) Rus (13) Serbi (46)\nSuec (172) Taiwanès (13) Thai (1)\nTurc (326) Txec (56) Ucraïnès (68)\nVietnamita (4) Xinès simplificat (27) Xinès (15)\nACIM, Associació Catalana per la Infància Maltractada - Vetlla pels drets i necessitats dels infants. Promou actuacions per tal de prevenir i pal·liar el maltractament infantil.\nAnimadors Socioculturals - Iniciativa dels animadors socioculturals que han cursat el cicle formatiu a l'IES Eugeni d'Ors de Badalona (quinta del primer curs / 99-00), però que resta oberta a tots els animadors socioculturals de Catalunya, amb l'objectiu de crear una associació.\nAra o Mai - Associació per a la defensa del territori. Fòrum, àrees, notícies i adhesions.\nAssociació Catalana Contra la Contaminació Acústica - Organització sense afany de lucre que treballa per millorar la qualitat de vida de la ciutadania i per lluitar contra els sorolls, les seves causes y els seus efectes.\nAssociació Catalana de Comptabilitat i Direcció - Punt d'encontre d'acadèmics i professionals relacionats amb l'àmbit de la comptabilitat al Principat.\nAssociació Catalana de Gestió Pública - ACGP - Associació formada per professionals i estudiosos/es de la gestió pública, creada al 1992, i que treballa per a la creació d'un espai comú de reflexió, debat i difusió sobre la millora de la gestió en el sector públic. Història, activitats, butlletí i com contactar-hi.\nAssociació Catalana de Professionals - ACP - Associació democràtica composta per professionals compromesos amb uns ideals que es concreten en un projecte renovat de país, un model de progrés social i la participació de la ciutadania en la vida pública. Activitats, actualitat, butlletí, documents i textos, fòrum i descàrregues.\nAssociació Catalana d'Integració i Desenvolupament Humà - ACIDH - Fundació privada que es dedica a ajudar les persones amb intel·ligència límit. Assessorament psicològic, laboral i social. Expliquen les seves activitats i serveis.\nAssociació Catalana per al Desenvolupament de la Mediació i l'Arbitratge -ACDMA - Entitat sense ànim de lucre que, des de 1993, té com a finalitat desenvolupar, donar a conèixer, crear opinió i fomentar els diferents mètodes alternatius de gestió de conflictes. Directori de mediadors, notícies, calendari d'activitats i enllaços.\nAssociació Catalana Pro Senyera Més Gran del Món - Campanya endegada des d'Osona per entrar al Llibre Guiness amb la bandera més gran del món. Articles, fòrums, imatges i contacte.\nAssociació de Pares de Família Separats de Catalunya (APFS Catalunya) - Actualitat, materials i campanya cap a la custòdia compartida.\nAssociació de Professionals dels Espais Verds de Catalunya - Entitat que agrupa els professionals que des de diferents disciplines (biologia, arquitectura, paisatgisme, agronomia i jardineria) treballen amb els espais verds com a element en comú.\nAssociació Juvenil ADISEV - Difusió de la seguretat viària.\nAssociació per a la Recuperació de la Memòria Històrica de Catalunya - Entitat que treballa en la recerca dels desapareguts i la denúncia i reivindicació de la justícia, la veritat i la dignitat de les víctimes de la Guerra Civil espanyola i la repressió franquista.\nAssociació Professional de Funcionaris de Presons Catalans (ADECAF) - Associació dedicada a promoure el respecte als drets humans dels reclusos i a denunciar casos de maltractaments. Documents, novetats, enllaços i presentació de l'associació.\nATTAC - Associació antiglobalització del País Valencià.\nAvalon - Associació sense ànim de lucre, formada per experts/es en dret, comptabilitat, gestió laboral , fiscal i associativa, amb la finalitat d'ajudar a les entitats sense ànim de lucre, així com servir de suport a les persones que vulguin crear una Associació, en l'àmbit de Catalunya.\nBarcelona Voluntaria - Associació juvenil per a la promoció del voluntariat, de la solidaritat i de la interculturalitat.\nCa Revolta - Centre d'iniciatives, d'acció i d'idees crítiques, amb una perspectiva inspirada en un horitzó revolucionari. Activitats culturals i formatives de signe alternatiu.\nCampus for Peace - Iniciativa de la Universitat Oberta de Catalunya amb la qual la institució vol posar les tecnologies de la informació i la comunicació al servei de la cooperació, la solidaritat i la pau.\nCasal dels Infants del Raval - Organització no governamental i no lucrativa que treballa per a l'aplicació pràctica dels drets fonamentals dels nens, nenes i joves del barri del Raval de Barcelona.\nCatalans a Roma - Associació fundada a Roma el 1989 que serveix de punt de reunió, trobada i d'activitats dels catalans en aquella ciutat. Activitats, publicacions i orígens de l'associació.\nCatalans al Regne Unit - El punt de trobada dels catalans a les Illes Britàniques. Una associació lúdica i cultural per promoure la cultura catalana al Regne Unit.\nCentre d'Estudis Joan Bardina - Associació sense afany de lucre que ofereix propostes polítiques i econòmiques contra la misèria, la corrupció, la desinformació mercantil, suborns, carències pressupostàries o abusos de poder.\nComarcàlia: Directori Català d'ONGs - Directori d'entitats cívico-socials catalanes, estructurat per comarques i municipis . Potent cercador d'entitats per secor d'activitat i abast territorial.\nDebats al territori - Lloc de debat del moviment associatiu català per elaborar, de manera col·lectiva i participativa, un document marc que reflecteixi les diferents problemàtiques que té un sector important de la societat civil catalana i que presenti alhora les propostes per superar els dèficits detectats. Textos, valoracions i com inscriure-s'hi.\nEntitats - Associació de 9 entitats culturals que pretén centrar l'activisme cultural a la xarxa. Publicacions, recull de pemsa, agenda, fòrum i cercador. Cada Associació manté el seu espai web propi.\nEntitats catalanes - Directori d'entitats catalanes. Classificació temàtica i comarcal. Agenda i actualitat.\nEuropa Som Tots - Associació independent per al desenvolupament de l'esperit europeista en la societat catalana.\nFederació d'Associacions de Gent Gran de Catalunya (FATEC) - Informació sobre vellesa, jubilació, viatges, activitats i turisme. Accés a la revista «Tardor».\nFederació d'Associacions de Veïns d'Habitatge Social de Catalunya - FAVIBC - Les Associacions de Veïns dels barris d'habitatges de promoció pública de Catalunya.\nFederació d'Ateneus de Catalunya - Federació de societats científiques i literàries que tenen per finalitat el cultiu intel·lectual i cultural dels seus associats. Serveis, entitats federades, activitats, imatges, notícies i fòrum.\nFederació de Mutualitats de Catalunya - Entitat que s'ocupa de la representació i la defensa dels interessos del mutualisme social català. Història, serveis, organitzacions i entitats vinculades, notícies i revista.\nLa Fraternitat del Vallès - Lògia maçònica. Presentació, activitats i documents.\nFundació Alfons Comín - Creada l'any 1983, amb seu a Barcelona, els seus principals objectius han estat publicar l'Obra Completa d'Alfonso Comín i treballar en la línia del compromís social, polític i religiós. Activitats, publicacions, organització i projectes.\nFundació Àmbit - Institut per al creixement personal. Dades de la fundació, àrees d'acció, programa del curs i contacte.\nFundació Catalana Tutelar - Entitat d'àmbit català, sense ànim de lucre, dedicada a tutelar persones amb discapacitat psíquica (la Tutela) o a persones grans (la Vellesa). Promouen la defensa dels seus drets i procurar-los unes bones condicions de vida.\nFundació Catalunya - Domiciliada al Principat d'Andorra, té per objecte, sense cap finalitat de profit, la defensa dels drets nacionals dels catalans, tant individuals com col·lectius.\nFundació Ernest Lluch - Fundació en memòria d'aquest economista, polític, escriptor i professor assassinat per ETA l'any 2000: Biografia, bibliografia, agenda d'activitats de la Fundació, estatuts, organitzac ió, adhesions, fòrum i enllaços.\nFundació Francesc Ferrer i Guàrdia - El taller de lliurepensament que estudia i promou la participació juvenil des de l'esquerra laica.\nFundació Jaume Bofill - Associació per al millorament social a través de la crítica i estudis constructius, i la cerca de solucions alternatives als greus desequilibris de tota mena que s'hi troben.\nFundació Obra Nostra Senyora de Fàtima - Fundació canònica del Bisbat de Barcelona, dedicada a l'acció social.\nFundació Societat i Progrés - Fòrum per a la reflexió, el debat, l'estudi i la difusió d'idees o propostes encaminades al progrés de la societat a través de l'acció pública. Dades de la fundació i la seva història, activitats, actualitat, publicacions, grups de treball i enllaços.\nFundació Vicki Sherpa Eduqual - Fundació amb l'objectiu d'escolaritzar els nens més desafavorits del Nepal.\nGran Orient de Catalunya - La maçoneria, història, mètode, lèxic, principis constitutius, els maçons catalans i documents.\nGuia d'Entitats - Cercador d'entitats del Departament de Justícia de la Generalitat de Catalunya.\nIdentia Institute - Entitat sense ànim de lucre la finalitat principal de la qual és promoure, incentivar, organitzar i realitzar activitats culturals, científiques i de desenvolupament de l'àmbit de la cultura popular i les etnociències.\nIniciatives i dinàmiques comunitàries - Indic - Entitat especialitzada en el disseny i realització de processos de participació ciutadana. Serveis, experiència i enllaços.\nInstitut d'Estudis de la Seguretat (IDES) - Iniciativa del Col·legi d'Enginyers Tècnics Industrials de Barcelona i del Col·legi Oficial d'Enginyers Industrials de Catalunya, que neix com a eina al servei dels diferents col·lectius professionals, de les empreses, de les diferents administracions i també del conjunt de la societat per estimular i difondre, des d'una prespectiva transdisciplinar, les problemàtiques socials sota l'àmbit conceptual de la seguretat.\nMemòria Històrica - Associació per a la recuperació de la memòria històrica. Pretén explicar les conseqüències que el franquisme va tenir sobre la població.\nNofumadores.org - Associació estatal per a la defensa dels drets dels no fumadors. Presentació de l'associació, articles, informes, reclamacions, denúncies, carta oberta a la ministra de Sanitat i enllaços.\nNova - Centre per a la Innovació Social que promou la innovació social amb participació popular i diàleg intercultural per contribuir a generar models socioeconòmics alternatius a la globalització, una cultura de pau i una societat més sostenible. Dades del centre, projectes, activitats i notícies.\nONG Mans Mercedaries - Organització no Governamental nascuda al si de les religioses mercedàries Fruto i de la seva tasca en missions arreu del món.\nL'Opinió Catalana - Associació que vol contribuir a la normalització nacional dels Països Catalans i fomentar idees democràtiques, plurals i progressistes. Edita la revista «Debat nacionalista» i un butlletí amb el nom de l'entitat.\nPenya Lys - Penya, els components de la qual provenen tots de l'escola Lys de Barcelona. Notícies, textos, reportatges, arxius, humor i enllaços.\nPonts de mediació - Associació Internacional per a la Gestió del Conflicte. Presentació, associat, projectes i enllaços.\nRotary Spain - Districtes 2200 i 2210 - Actualitat, esdeveniments, enllaços, reflexions i documents.\nSalut i Família - Entitat privada sense ànim de lucre amb projectes sobre intercanvis de temps, vida laboral i familiar, avortament, maternitat de risc, salut reproductiva, inmigració o mediació intercultural.\nSeminari d'Estudis sobre la Població del País Valencià. - SEPPV - Associació cultural que té la finalitat de fomentar i desenvolupar els estudis científics sobre la població valenciana i organitzar i propiciar qualsevol activitat encaminada al coneixement científic de la població. Publicacions, estadístiques, activitats, bibliografia i enllaços.\nServei Català del Voluntariat - Espai d'intercanvi d'experiències entre les entitats que realitzen projectes de voluntariat, els ciutadans, i les institucions públiques.\nSocietat Civil - Associació independent, plural i solidària que pretén promoure, organitzar i potenciar activitats socials i culturals en totes les seves manifestacions i àmbits. A La Garriga i a Reus.\nSocietat Econòmica Barcelonesa d'Amics del País (Sebap) - Des de l'any 1822, associació al servei del progrés i del país. Història, antecedents, junta, comissions de treball i notícies.\nSuport Associatiu - Assessorament, execució i formació per a les associacions en els àmbits Informàtic, Jurídic, Gestió Econòmica i Edicions i Comunicacions.\nTau núm. 2 - Orient de Barcelona - Pertanyen al règim escocès rectificat. Segell, calendari de reunions i notícies relacionades.\nVeïns de Catalunya - Associació de reivindicació ciutadana respecte als poders públics. Campanyes, actualitat, blogs, fòrum, premsa i contacte.\nVoluntariat - Iniciativa originada des del sector associatiu, amb l´objectiu d'orientar persones de qualsevol edat interessades en el món del voluntariat.\nLa Xarxa - Xarxa d'entitats cíviques i culturals dels Països Catalans. Campanyes, articles, documents, reportatges, fòrums i actualitat.\nXarxanet - Portal de l'associacionisme i el voluntariat de Catalunya, amb l'objectiu de potenciar aquest sector en les noves tecnologies. Serveis, agenda, premsa, formació i fòrums.


El servei de Préstec Interbibliotecari a la Biblioteca de Catalunya / BC Blog / Home - Biblioteca de Catalunya\nYou are at: Home / BC Blog / El servei de Préstec Interbibliotecari a la Biblioteca de Catalunya\nTags: Préstec Interbibliotecari , Serveis\nEn els darrers anys l’accés a la informació ha esdevingut fonamental per a la recerca i per al desenvolupament d’estudis de tot tipus. No obstant, els estudiosos no sempre poden desplaçar-se allà on es troba el document que els pot interessar o bé no tenen les eines necessàries per esbrinar on es pot localitzar l’obra, l’article o les imatges que estan cercant per a completar les seves investigacions.\nÉs per aquest motiu que cada cop ha adquirit més importància comptar amb l’ajuda professional per aconseguir aquell document que pot ser crucial per a la realització d’un estudi o per un interès personal. És evident que els fons d’una sola biblioteca, per molt extensos que siguin, no poden satisfer al cent per cent les necessitats informatives dels seus usuaris, de manera que cal recórrer als serveis de préstec interbibliotecari.\nLa Biblioteca de Catalunya (BC) ofereix el servei de préstec interbibliotecari a tots els seus lectors i a les institucions que ho sol·licitin a petició dels seus usuaris.\nLa BC pot actuar com a centre peticionari o bé com a subministrador. En el primer cas, el servei permet als lectors de la BC sol·licitar documents originals en préstec i reproduccions a d’altres institucions de Catalunya, d’Espanya o de l’estranger, sempre que aquestes peticions siguin per a fins d’investigació i que les normatives dels centres on es realitzen les sol·licituds ho permetin. Quan l’usuari té les dades d’un document però no el sap localitzar pot utilitzar el servei de préstec interbibliotecari de la BC que farà ús de totes les eines al seu abast per trobar el document. Durant l’any 2011 la BC va satisfer gairebé 4000 comandes d’aquest tipus.\nD’altra banda, la BC també rep comandes de préstec de tot tipus de centres, des d’un bibliobús de comarca fins a la biblioteca nacional d’un altre país, passant per biblioteques universitàries o centres de documentació. De la mateixa manera, la BC actua també com a subministradora de reproduccions en diferents suports per a usuaris particulars i institucions d’arreu del món. Durant l’any 2011 es van tramitar més de 400 peticions de préstecs i còpies de documents de la BC.\nLa tecnologia ha millorat aquest servei, facilitant l’accés a la informació, agilitant els tràmits i la gestió de les peticions tant per als usuaris com per a les biblioteques. Actualment l’existència de catàlegs col·lectius, els serveis web, el correu electrònic ... són eines que han modificat substancialment la forma de treballar tradicional.\nUna part de l’èxit del servei de préstec interbibliotecari de la BC rau en el fet que col·labora amb altres institucions i els usuaris en general poden beneficiar-se dels acords de treball comú (catàlegs col·lectius, serveis de missatgeria interns, tarifes...) que faciliten les gestions.\nUna de les accions a destacar en aquest sentit va ser l’inici des de la Subdirecció General de Biblioteques del Departament de Cultura, a finals de novembre de 2008, d’una prova pilot per al desenvolupament d’un Servei Nacional de Préstec Interbibliotecari que de moment permetés la connexió entre les biblioteques del Sistema de Lectura Pública de Catalunya, la BC i la Central de Préstec i Serveis Especials (CePSE). Aquest servei ha adquirit més rellevància i el nombre de centres que s’hi han anat adherint ha crescut. En aquest cas, és un servei pensat solament per al préstec de documents originals de forma gratuïta, no per a reproduccions.\nUn altre dels exemples més importants de treball consorciat en el qual participa la BC és el préstec interbibliotecari amb les institucions del Consorci de Biblioteques Universitàries de Catalunya (CBUC). Aquest servei es va iniciar l’any 1997 i permet que els usuaris de les biblioteques que en formen part puguin sol·licitar el préstec d’originals gratuïtament i també còpies d’acord a unes tarifes estipulades. A més, la BC consta en el Catàleg Col·lectiu de les Biblioteques Universitàries de Catalunya (CCUC), en el qual hi ha altres institucions que no són del CBUC però on també es poden tramitar peticions de préstec o de còpies, atenent a les normatives i tarifes de cada centre.\nRecentment des del CBUC s’ha promogut el Servei de Préstec Consorciat via web (PUC). Després d’una prova pilot realitzada el mes de juliol de 2011, el servei va entrar en ple funcionament a partir del mes d’octubre del mateix any. En aquests moments el seu rendiment va en augment i la seva acceptació per part dels usuaris cada cop és major per la facilitat de les gestions que es poden fer. Aquest és un servei gratuït que permet als usuaris que formen part de les institucions del CBUC sol·licitar i endur-se en préstec personal els documents disponibles de qualsevol d’aquests centres, i retornar-los a la seva biblioteca o bé a la que els ha prestat el llibre. Un dels seus grans avantatges és que els lectors poden cursar directament les seves peticions a través del catàleg web del CCUC i després poden gestionar ells mateixos altres tràmits com cancel·lacions o renovacions, des del compte d’usuari de la seva biblioteca.\nEl préstec in situ és una altra modalitat de préstec consorciat, però en aquest cas els usuaris del CBUC han de desplaçar-se personalment a qualsevol de les biblioteques del consorci per agafar en préstec el document que els interessa i poden retornar-lo a la BC o a la biblioteca prestatària. És també un servei gratuït.\nCal destacar la participació de la BC en el catàleg de la Red de Bibliotecas Universitarias (REBIUN), que a més, de ser una eina de gran utilitat per a la localització de documents, permet fer peticions d’originals i còpies d’acord amb les tarifes establertes. REBIUN és un catàleg força utilitzat a la BC i ha permès donar un percentatge elevat de respostes positives als usuaris de la BC.\nEn definitiva, volem concloure que el servei de préstec interbibliotecari és un dels més valorats per aquells usuaris que necessiten accedir d’alguna manera a documents que estan fora del seu abast, ja sigui perquè físicament es troben en un lloc inaccessible per a ells o bé perquè no coneixen les eines que els podrien ajudar a localitzar on estan. Des de la BC treballem per poder cobrir aquestes necessitats, tant per part dels nostres lectors com d’aquelles altres persones o centres que ho requereixin, sempre intentant complir la nostra carta de serveis i treballant per donar el millor servei possible i en les millors condicions per al sol·licitant. En aquest aspecte, i com ja hem dit, l’existència de les noves tecnologies i el treball en col·laboració amb d’altres institucions és cabdal per al nostre funcionament.\nBC peticionària 2011\nBC subministradora 2011


Detenen un home a Amposta que suplantava la identitat d’altres persones per cobrar la declaració de renda - EbreDigital.cat\nAgents de la Policia de la Generalitat-Mossos d’Esquadra de la comissaria d’Amposta (Montsià) van detenir el passat 11 de maig un home, de 48 anys, com a presumpte autor d’un delicte d’usurpació d’identitat i un delicte d’estafa. El detingut obtenia les dades personals i fiscals de les víctimes amb el pretext de fer un estudi de la seva declaració de renda. Posteriorment, sense el coneixement de les víctimes, presentava una declaració en nom d’aquestes i cobrava els imports a retornar.\nLa detenció és resultat d’una investigació oberta dies abans quan es van rebre diverses denúncies per una estafa comesa amb el mateix modus operandi. En tots els casos, les víctimes van contactar amb un suposat assessor fiscal que oferia els seus serveis per fer les declaracions de renda de manera ràpida per correu electrònic i WhatsApp. Aquest suposat gestor, després d’estudiar cada cas, comunicava als denunciants que no els calia fer la declaració perquè no arribaven als mínims exigits. Posteriorment, els denunciants van rebre requeriments de l’Agència Tributària, pels exercicis 2019 i 2020, reclamant-los diversos imports relatius a rectificacions de les seves declaracions o per haver-les fet per duplicat.\nArran d’aquests fets, els perjudicats van comprovar que algú havia usurpat la seva identitat per fer la declaració de renda i cobrar els imports a retornar. La investigació va permetre obtenir suficients indicis per determinar que l’autoria dels fets corresponia a la persona que havia assessorat a les víctimes i disposava de totes les seves dades personals i fiscals. Finalment, el passat 11 de maig els agents van detenir el presumpte autor dels fets, qui no exerceix professionalment com a assessor fiscal. Al detingut se’l relaciona amb quinze estafes comeses arreu del territori català i no es descarta que la quantitat de víctimes pugui incrementar-se en un futur.\nEl detingut va passar el dia 12 de maig a disposició judicial davant del Jutjat d’Instrucció de guàrdia d’Amposta i l’autoritat judicial va decretar la seva llibertat amb càrrecs.


La 8a edició del Festival Tast de Jazz arriba amb una nova ubicació | Mataró Audiovisual\nRedacció dc., 14/08/2019 - 12:49\nMataró acollirà a finals de mes el Festival Tast de Jazz. Ho farà entre el 29 i 31 d’agost. Aquest festival ja està més que consolidat com una de les millors propostes musicals. No tan sols de la ciutat si no també a escala catalana.I és que es tracta ja de la 8a edició, que tindrà 3 concerts distribuïts entre els tres dies que dura el festival. El diumenge abans, també es du a terme una cercavila per anunciar l’arribada del Tast . Recorrerà els carrers del centre de la ciutat i estarà acompanyada a l’estil del dixieland per la banda saragossana Dixie Rue del Percebe.\nAquest any la ubicació és nova, l’espai habilitat a la Residència Sant Josep. És, de fet, la novetat principal, aquest canvi d’ubicació a un espai que seguirà sent a l’aire lliure i que l’organització considera molt acollidor. El pianista August Thrarats i el guitarrista i cantant Amadeu Casas tocaran al ritme de blues i swing. Un estil musical que s’emmarca al gènere del jazz. Els plats forts arriben els dos últims dies del Festival, on hi haurà la presència del reconegut i prestigiós saxofonista, Stefano di Battista. Stefano estarà acompanyat de la banda DEA Tri, que aprofitaran per presentar el seu últim disc.\nPer concloure, el Festival s’acomiadarà dels assistents amb el concert de Michele Hendricks Quintet, estatunidenca i llegenda del jazz. Filla de Jon Hendricks, un dels millors cantants de jazz de tots el temps. Aquest Festival està organitzat per la Direcció de Cultura de l’Ajuntament de Mataró i Associació Jazz Maresme i Fabrés Produccions. Ara que ja se sap la programació del Festival, només queda esperar i fer lloc a l’oferta gastronòmica que hi haurà durant les tres vetllades previstes.\nInforma: A.Pérez-Vico / J.Peñaranda\nDixie Rue del Percebe dona el tret de sortida del 8è Tast de Jazz


La Capsa Tonta: DMC COL.LABORA AMB LA CAPSA TONTA!\nDMC COL.LABORA AMB LA CAPSA TONTA!\nEstem molt contentes de publicar aquesta entrada. Resulta que la marca de fils DMC i La Capsa Tonta hem iniciat una col.laboració que, esperem, duri per molt de temps.\nl'Alícia, l'encarregada del bloc de DMC ens ha creat un enllaç als llocs recomants del seu bloc i... no us ho perdeu.... ens farà arribar un lot dels seus productes que farem servir als tallers de La Capsa Tonta!!!!!!\nAixí que nosaltres, contentes com estem, no podem fer més que estar-los molt agraïdes i convidar-vos de que visiteu el seu bloc on podreu trobar-hi molts tutorials, el treball de molts artesans i un complet mostruari dels seus fantàstics productes.\nPublicat per La Capsa Tonta a 2:09\nTALLER DE FORRAR BOTONS A LA CAPSA TONTA\nEL TALLER DE FERMALLS AL VALLENC\nLA CAPSA TONTA... Segons NÜNÚ\nIMATGES DEL TALLER DE FERMALLS (16 ABRIL 11)\nTALLER D'AUTOMAQUILLATGE A LA CAPSA TONTA\nLA CAPSA TONTA A ONA VALLS


Oriol Pujol creu que el PSC dóna per perduda l'alcaldia de Barcelona ! directe!cat\ndirecte ! a La República. N. 4126. Dilluns, 20 de setembre de 2021 09:25 h\nEl portaveu de CiU respon a Montilla que el Govern farà les retallades amb 'criteri' i li recrimina la manca de suport socialista a la votació del fons de competitivitat\nEl secretari general adjunt de CDC i portaveu del grup parlamentari de CiU, Oriol Pujol, considera que el PSC ja ha donat per perdudes les eleccions a la ciutat de Barcelona i, per aquesta raó, envia els seus dirigents a fer campanya pel territori. Amb aquesta afirmació, Pujol s'ha referit a la irrupció en campanya de l'expresident de la Generalitat, José Montilla, aquest diumenge a Deltebre (Baix Ebre), on va criticar les retallades del Govern. El dirigent convergent ha assegurat que el Govern aplica els ajustos 'amb criteri' i amb voluntat de 'salvaguardar' salut, educació i benestar social, tot recriminant a Montilla que no instés al PSC a votar a favor del pagament del fons de competitivitat.\nbarcelona, ciu, eleccions municipals, oriol pujol, retallades\n'Fins ara al PSC li ha passat quelcom sospitós. Han abocat totes les seves energies i espais mediàtics a quelcom que ells consideren bastant perdut, que ho tenen trontollant, que és la ciutat de Barcelona. En la mesura que creuen que el canvi és molt inevitable, altres dirigents socialistes s'han dedicat a fer campanya en altres fronts i altres contrades', ha declarat el dirigent de CiU des del Perelló (Baix Ebre), tot recordant els esforços dels socialistes per mantenir el 'bastió' de la capital del país 'on fa 32 anys que governen'.\nPujol, que aquest dilluns s'ha desplaçat fins al Perelló (Baix Ebre) i altres municipis de les Terres de l'Ebre per donar suport a les candidatures convergents locals, també s'ha referit al conflicte per les retallades socials empreses tot responent a Montilla -qui va demanar a Mas que deixés fora dels ajustos salut i educació- que el Govern les aplica amb 'criteri', amb l'objectiu de 'salvaguardar salut, educació i benestar i família'.\nAl marge d'aquest argument, el president del grup parlamentari de CiU ha tornat a recriminar al mateix expresident que no hagués reclamat als diputats del PSC al Congrés el seu vot favorable en la votació del fons de competitivitat. 'Hauria estat bé que el senyor Montilla hagués estat capaç, lluny de fer política excessivament tàctica, que els socialistes que haguessin estat a l'alçada de defensar els interessos de Catalunya. Quan havia de xerrar, no ho va fer, perquè els diputats del PSC votessin a favor de cobrar els diners que l'Estat ens deu i no paga. Va callar. Per què intervé ara en campanya?', ha tancat.\nAcompanyant el candidat convergent a l'alcaldia del Perelló, Jordi Curto, ha visitat diversos comerços del Perelló demanant el vot per la candidatura de CiU. 'És un exemple per passar pàgina de processos que no tenien més lògica que fer fora CiU amb bipartits i tripartits, el resultat dels quals ha suposat perdre quatre anys', ha dit, en referència a l'acord entre PSC i ERC al municipi que va deixar els convergents a l'oposició després de setze anys al govern.\nCurto, per la seva banda, s'ha mostrat confiat en 'recuperar la majoria absoluta' i ha apuntat que la seva aposta programàtica passa per la promoció econòmica, la dinamització turística i l'ampliació del polígon industrial de la població, així com garantir els 'recursos bàsics' a tots els veïns de la població.\n17 de maig de 2011, 19.38 h\n#8 Home, en Churchill, què havia de dir si era de dretes? Que jo sàpiga, la crisi mundial que patim tots (bé, alguns no) no l'ha provocada precisament les polítiques socialistes.\n17 de maig de 2011, 18.54 h\n#7 El que és ideològic és el repart de la misseria que comporta el socialisme.\nJa ho deia Winston Churchil fa més de 70 anys:\nEl que fa pensar que les retallades son la consequencia del malbaratament dut a terme pel tripartit, que ha deixat en herencia una Generalitat en fallida i ho ha fet a conciencia en saber que an... Llegir més\n17 de maig de 2011, 18.43 h\n#6 1.Està publicat al DOGC. T'ho he de buscar o estàs capacitat per fer-ho tu solet?\n2.En quant a les subvencions dels iots, lamentable, què més vols que digui?\n3.I sí, seguiré criticant les retallades, perquè no es fan per austeritat si no per ideologia, ja sabem el que penseu els de dretes de la cosa pública.\n17 de maig de 2011, 18.15 h\n#4 Si, aixó és com el montre del llac Ness, se'n parla, però encara ningú l'ha vist.\nEl que si hem vist son les subvencions a la compra de iots de luxe per part del tripartit pocs dies avants d'haver de plegar :\nI encara teniu els sants collons de criticar que treguin l'impost de successions i la imprescindible austeritat per tapar tots els inmensos forats que heu deixat els del tri... Llegir més\n17 de maig de 2011, 11.50 h\nPer cert, ningú discuteix que les retallades s'estan fent amb criteri. Amb criteri de carregar-se l'educació i la sanitat públiques, és clar.\n17 de maig de 2011, 11.30 h\n#3 Per cert, i sortint-nos una mica del tema, què et sembla la pujada considerable dels sous d'alts càrrecs de l'Administració convergent? No eres tú el que et queixaves d'aquestes coses quan governava el tripartit?\n17 de maig de 2011, 11.16 h\n#2 Si, aquesta era la estratègia tripartita d'ERC, que CiU es dissolgués com un terró de sucre.\nAra per ara, els que s'estan dissolguen com un terrò de sucre son ERC i els seus "sòcis estratègics" de la sucursal del P$OE a Catalunya.\n17 de maig de 2011, 10.52 h\n#1 I la segona millor notícia seria la desaparició de CIU\n17 de maig de 2011, 10.29 h\nLa millor noticia per la Nació catalana seria que el P$OE perdés totes les alcaldies de Catalunya.\nDeixat de mandangues, Oriol, el P$C no existeix.


Cerca de lloguer de cotxes barats a EUA | Lloguer de cotxes barats als EUA\nGuia de lloguer de cotxes dels EUA\nLloga un cotxe a Estats Units d'Amèrica\nCarrentalchoice.com ofereix el lloguer de cotxes de centenars de llocs als Estats Units. Utilitzeu el quadre de cerca de la dreta per cercar a través de milers de cotxes a la vostra ubicació desitjada. Cerquem a través de tots els nostres proveïdors preferits d’aquest lloc per retornar-vos el cotxe de preu més baix de cada classe, de manera que sempre s’aconsegueixin una bona compra.\nEl lloguer de cotxes als Estats Units és perfecte per passar unes vacances de conducció o un viatge per carretera, que us permetrà meravellar-vos amb algunes de les meravelles espectaculars que trobareu a Amèrica. Podeu trobar ofertes de lloguer de cotxes barats en una àmplia gamma de cotxes de lloguer que varien de grans i luxosos a petits i econòmics. La majoria dels cotxes són automàtics, però trobareu una transmissió manual en pocs vehicles segons la vostra ubicació. Per a grups grans, estan disponibles els portadors 7 i 9 i, en alguns llocs, es poden contractar monovolums 12.\nLloguer de cotxes One Way EUA\nSi esteu embarcant en un viatge de carretera d'una manera, podeu fer ús del lloguer de cotxes d’una manera que és gratuït a tot l'estat de Florida i Califòrnia. Per obtenir informació sobre un lloguer de cotxes de guerra als EUA per a altres estats.\n"Reserva de lloguer de cotxes a EUA en línia sense cap cancel·lació i sense modificacions"\nAmb les ofertes més barates en línia i els millors cotxes de lloguer de qualitat proporcionats pels principals proveïdors que ofereixen un servei de primera qualitat, carrentalchoicecom és una opció ideal per a lloguer de cotxes a EUA. Reserva en línia i estalvia fins a 10%.\nLloguer de cotxes Requisits EUA\nEls requisits d’US Car Hire són els mateixos per a la majoria d’altres llocs. Heu de ser 21 o més antic, tenir un permís de conduir vàlid i tenir un crèdit actual. Si sou 22,23 o sota 25, haureu de pagar costos addicionals. No obstant, cerqueu els nostres paquets sota 25 que inclouen una assegurança addicional a un preu descomptat increïble.\nPer recollir el vostre cotxe de lloguer, haureu de presentar les anteriors junt amb el vostre passaport i "Car Hire Voucher". Els titulars de llicències del Regne Unit hauran de mostrar als seus homòlegs de la seva llicència, és a dir, el document en paper amb la llicència de targeta fotogràfica.\nCarrentalchoice.com ofereix un servei de lloguer de cotxes en ubicacions de més de 500 a més de ciutats i ciutats de 300 als Estats Units. La llista següent mostra, però, algunes de les més populars.\nLloguer de cotxes Boston\nEls EUA s'estén més que 2,900 milles de costa a costa i, si esteu planejant unes vacances independents als Estats Units, necessitareu un cotxe de lloguer adequat. Amb lloguer de cotxes barats a EUA és molt assequible ajudar-vos a estalviar diners per pagar el vostre allotjament i altres atraccions.\nAlgunes de les vacances Self-Drive més populars comencen i acaben en el mateix destí amb persones que condueixen una ruta circular de la ubicació a la ubicació, retornant el lloguer de cotxes al punt de recollida original. No obstant això, els lloguers de cotxes d’una manera d’Estats Units són possibles per a vacances d’autonomia com el famós Route66.\nPer què escollir lloguer de cotxes a EUA?\nPer a lloguer de cotxes barats a EUA, el lloguer de cotxes compta amb una àmplia gamma de cotxes de lloguer a ubicacions als Estats Units, com Miami, Orlando, Los Angeles i molts més.\nEls Estats Units són un país molt ampli, amb moltes coses per veure i les vacances d’autoestima són el tipus més popular de vacances familiars. Per aquestes raons, el lloguer de cotxes d’Estats Units és imprescindible si voleu passar molt de temps viatjant i recorrent costoses atraccions turístiques. Si estalvieu fins a 10% en el lloguer de cotxes d’EUA quan reserveu en línia, podreu ajudar els vostres diners a anar més enllà.\nReservi en línia Estalviï fins a 10% al lloguer de cotxes d’USA\nUtilitzeu el formulari de lloguer de cotxes en línia dels Estats Units per trobar lloguer de cotxes barats als EUA. Empleneu tots els camps obligatoris amb la ubicació i les dates de recollida que desitgeu. Feu clic a reservar ara i trobar una àmplia gamma de cotxes de lloguer disponibles\n5 basat en 7 vots\nLloguer de cotxes als EUA\nCarrentalchoice.com - Lloguer de cotxes EUA,\nLloguer de cotxes EUA Review.\nLlocs de Lloguer de cotxes barats a EUA\nLloguer de cotxes 7 i 9 Seater a l'aeroport de San Francisco\nLloguer de cotxes 8 a San Francisco\nLloguer de vehicles de passatgers 9 San Francisco\nLloguer de cotxes Montana\nLloguer de cotxes ubicacions principals a Estats Units


No perdem el sud - Racó Català\nOriol Ibàñez 15.11.2017 10.30 h\nAl telenotícies de TV3 d'ahir van emetre una breu notícia sobre el Carxe, el territori administrativament pertanyent a tres municipis de la Regió de Múrcia en el qual es parla català.\nLa història d'aquest tros de terra és curiosa: despoblada durant molt de temps no va ser fins a partir del segle XVIII que s'hi van establir valencians procedents de les terres veïnes de les Valls del Vinalopó, on van trobar espai per a conrear-hi. D'aquesta manera és com la llengua catalana fa la seva darrera extensió territorial -la qual dibuixa el que avui coneixem com a mapa lingüístic del català- i que demostra, una vegada més, que les llengües no entenen de límits ni de fronteres.\nSi bé durant els anys 50 del segle passat el Carxe -el nom de la serra que li dona nom malgrat la seva manca de cohesió- va arribar a comptar amb 3.000 habitants actualment amb prou feines arriben al miler: l'emigració (cap als nuclis més grans i més propers tant de Múrcia com del País Valencià) va ser elevada a conseqüència de la manca d'oportunitats. Així doncs són un conjunt d'una vintena de nuclis escampats per un terreny ampli i amb poca població.\nL'estiu passat amb uns amics igual de malalts que jo pel país i per la llengua vam voler tastar, de primera mà, aquest territori tan desconegut.\nÒbviament un dels grans objectius era sentir parlar-hi en català. Primer de tot vam voler ser observadors externs i, tan sols, parar l'orella. El primer intent, a la Canyada de Trigo, 44 habitants el 2009, un dissabte de juliol no vam trobar ningú pel petit nucli. No va ser fins que vam arribar a la plaça, amb el bar i l'escola, que vam trobar gent. Tots, però, parlaven en castellà: els clients de la terrassa i el pare i el nen que jugaven al gronxador. Alguns també en anglès. Sí, en anglès. Això és una de les coses que destacava la notícia del TN: l'augment de la presència d'anglesos que van a viure al Carxe buscant tranquil·litat podria fer perillar el català. Com que en aquell primer moment no volíem intervenir vam retirar-nos capcots.\nLa propera parada va ser la Torre del Rico. Vam anar de cap al monument que dona nom a la població. Era obert i a dins se sentia enraonar. En català! Hi vam treure el cap i un grup de dones ens van explicar -en la nostra llengua- que allò era la seu de l'associació de dones rurals, que en un poble de 99 habitants el 2009 pocs entreteniments hi havia i que, per tant, hi havia la necessitat de buscar noves activitats. I així va ser com es va crear l'entitat.\nComençant per aquí a poc a poc la conversa va anar agafant la derivada política sense que hi encaminéssim. La que portava la veu cantant es va començar a queixar del fet de dependre del municipi murcià de Jumella, el qual es troba a 28 quilòmetres. En canvi, el Pinós -valencià i valencianoparlant- només és a 10 quilòmetres. On aniran els habitants del Carxe a satisfer qualsevol necessitat que no troben al seu territori? Òbviament tenen més tirada a anar cap a l'est que no pas cap a l'oest. També ens va comentar que ells tenen el prefix d'Alacant i no de Múrcia.\nEn conclusió, si tenen més vinculació amb el País Valencià que no pas amb Múrcia, si parlen la seva llengua -a diferència dels seus veïns del qual depenen administrativament- per què no fem les coses fàcils i simples i agreguem tots els nuclis del Carxe al municipi del Pinós i, en conseqüència, al País Valencià? En cap cas és una proposta annexionista feta des del nacionalisme ètnic imperialista basat en la llengua. És senzillament, fer fàcil la vida a la gent.\nnemo 6.021 8 353  1.760\n18.11.2017 14.16 h \nM'encanta vore com un veritable pixapins de manual arriba a una comarca i la visita com si estiguera observant a la fauna autóctona salvatge, arraconada i marginada. Com l'home blanc que arribava a Africa i al vore als pobres salvatges que no feien res per ells mateixos millor guiar-los i afegir-los a un gran imperi (francés, anglés, italià, alemany, turc, espanyol...que més dona). El grau d'imbecilitat d'aquest panflet en forma d'escrit arriba a quotes inimaginables amb el darrer paragraf. Com excusant-se pel discurset etnicista bassat en la llengua (únic tret que distinguix a eixos salvatges d'altres salvatges) diu que és per la seua comoditat, per fer-los la vida més fácil. Després alguns es pregunten per que a vegades es creeen més blavers des de Catalunya que no pas al PV. Doncs per comentaris d'aquest caire. Imébils, aliens a la realitat, etnicistes, supremacistes, ximples i simples. Un gran ¿politoleg?...del rotllet d'altres.\nVos propose anar a territoris veritablement d'aventura a vore salvatges de veritat. territoris on es va perdent el valencià. Com eivissa. Plantejeu-los les vostres palles mentals, a vore que opinen. O millor, feu el mateix que heu fet aci: anar-vos en pla panxacontents, fent-vos les vostres autofelacions de torn i venent el pais de paisos. BRETOL\nRigel 60.965 10 7  29.225\n20.11.2017 00.27 h \nAixí doncs millor que es quedin a Múrcia, oi?\n20.11.2017 09.34 h \nA vore, tros d'identifuaka, eixa gent no se sent valenciana, per tant no els deixem a cap lloc. Son on sempre han estat. Ademés, hi ha cap moviment d'allà que ho demane? o ara els valencians anem a fer les imebecilitats imperialistes que feien els espanyols i fills de puta com tu?\nfa 10 minuts 222 respostes\n23.327 raconaires | 357 connectats (23 raconaires)