2015 ~ La Mossegada\nBon dia i bon dijous internautes. Diu Lee Smolin en una de les seves obres que 'la ciència és el cementiri de les hipòtesis.' Una teoria la del físic teòric que recalca la importància dels axiomes a l'hora d'engendrar projectes. Però es clar, en aquest món nostre sempre hi intervé el factor sorpresa que pot acabar alterant el resultat. La política no n'està pas exempta i el president del govern ho patia en pròpia cara emportant-se un cop de puny davant la mirada atònita dels escoltes que l'acompanyaven.\nÒbviament, totes les alarmes saltaren per identificar l'autor d'una agressió que pel que vàrem copsar s'inspirà en els famosos mastegots amb que Foreman, Tyson o Ruiz Mateos castigaven als rivals. Fou aleshores quan les redaccions dels mitjans començaren una investigació d'urgència per trobar el perfil d'aquest individu que trencà literalment la tònica d'una campanya fluixa i avorrida.\nLa feina de la premsa amiga a l'hora d'elaborar la informació deuria ser feixuga, tot i que sempre els quedava el recurs creatiu dels famosos informes de la UDEF en que la imaginació, la manca de rigor i l'apologia de la invenció substituïen la solvència, l'objectivitat i l'exactitud de la informació. Però ves per on, Rajoy era ahir al lloc equivocat, ben lluny de terres catalanes, i això feia menys creïble culpar un independentista català.\nLa segona línia que apuntava a algun dels proveïdor descontent amb l'administració catalana també quedà descartada pel fet que al matí Cristóbal Montoro ingressava 3.000 milions en forma d'estrenes de Nadal ("aguinaldo") en plena campanya electoral. Malgrat tot, encara els quedaven altres vies per mirar de relacionar el procés amb l'atemptat a l'autoritat, i una d'elles era algun mosso d'esquadra emprenyat amb el ministre de l'Interior, el qual aprofitava altra vegada el darrer robatori de coure per denunciar la manca de resultats d'aquest cos a Catalunya.\nTot podia encaixar perfectament, però, ai las! Resulta que no només l'epicentre del castanyot se situava a mil quilòmetres de distància, sinó que era perpetrat en terres del president i curiosament per un gallec com ell. Rebutjada la pista catalana, tocava aprofitar l'ocasió electoral per empastifar una mica als rivals, i els millors candidats la gent de Podemos. Veurem si l'aprofitament d'aquest episodi inesperat acaba alterant o no el resultats de diumenge, on curiosament enguany es dóna més importància a la segona posició que no pas a la primera.\nA casa nostra, segueixen les apostes i especulacions al voltant del resultat del 27-D, data clau en que la CUP decidirà en assemblea si baixa o no del carró i dóna llum verda a la investidura del candidat de Junts x Sí. Ara com ara, les converses i acords avancen a bon ritme, però fonts properes al sector d'Anna Gabriel apunten que el 20-D pot ser clau per presentar les propostes a "l'apassionant" trobada d'Esparreguera perquè si En Comú Podem guanya a Catalunya, aleshores reforçarien els arguments per negar-se a donar suport a un president com Artur Mas, una coartada perfecte de cara a l'opinió pública.\nEn fi, veurem si el seny d'uns i altres acaba imposant-se en forma d'oportunitat històrica i ens regalen novament un somriure independentista. Bones i màgiques festes Internautes!\nBon dia i bon dimarts internautes. 'El súmmum de l'estupidesa és aprendre allò que després cal oblidar.' Enginyosa cita la d'Erasme de Rotterdam, perquè malgrat fou escrita al segle XV té absoluta vigència als nostres dies. Segurament, si el filòsof i teòleg holandès hagués estat coetani nostre ben segur que hauria escrit paraula per paraula després de veure el tan publicitat cara a cara entre Rajoy i Sánchez.\nEl debat sota la fórmula bipartidista tradicional, no fos cas que els espanyols se'ls acudís optar per altres opcions, tingué un clar guanyador que no fou ni el president del govern ni el cap de l'oposició, sinó tots aquells que sàviament van estalviar-se veure'l. Tampoc l'expectativa, donat el baix perfil dels protagonistes, era excessivament alta, però si una cosa quedà clara ahir a la nit fou que si pretenien mobilitzar la important bossa d'indecisos fracassaren estrepitosament.\nL'espectacle, lluny de convertir-se en un intercanvi ric d'idees i contrapropostes, fou simplement un diàleg de sords en forma de monòlegs al desert, amanit amb algun que altre insult. I el moderador? Més absent que Rajoy en les cimeres internacionals sense intèrpret. Campo Vidal fou un zero a l'esquerra i a la dreta que en cap moment va saber imposar-se als candidats, ja que aquests anaren per la seva, saltant-se qualsevol dels blocs temàtics proposats.\n- Què deies?\n- Miraneies! Digues a ton pare que t’estiri un pam les orelles!\nDoncs, més o menys així es podria resumir el programa d'ahir que tingués com únic objectiu treure els drapets bruts d'uns i altres, passant de puntetes sobre propostes clares per fer front a temes tan sagnants com l'atur. De Catalunya? Cap solució miraculosa ni imaginativa, constitució un i reforma insubstancial l'altre. Ni referèndums, ni pacte fiscal. Simplement, una competició per veure qui dels dos era més vàlid per salvaguardar la seva sacrosanta pàtria. Això sí, els concerts basc i navarrès ni tocar-los!\nI mentrestant, les cases d'apostes continuen obertes a un possible pacte d'investidura amb la CUP, tot i que els darrers dies els pronòstics s'inclinen més per les eleccions. En aquest sentit, el misteri en forma d'enigma "cupaire" tindrà com escenari Esparreguera, perquè aquest sembla ser el lloc triat per resoldre un apassionant debat entre els partidaris de facilitar un nou govern i els que prefereixen enterrar qualsevol acord amb Artur Mas. Caldrà veure si el marc del Teatre famós per la Passió, acaba convertint-se en el desllorigador del procés o en canvi fan de l'assemblea del 27-D un espectacle de magnituds èpiques, únic a Europa per haver contribuït a enterrar el somriure de gairebé dos milions de persones.\nEn fi internautes, estarem atents per veure si els importants avenços en intel·ligència artificial finalment curen l'estupidesa real abans que sigui massa tard.\nBon dia i bon dilluns internautes. Deia Santiago Rusiñol que 'Tots diem ximpleries, però els filòsofs les diuen seriosament.' Un raonament el d'aquest escriptor i pintor del segle XIX que malgrat la distància temporal sembla coincidir en gran manera amb la darrera astracanada de l'alcaldessa de la capital catalana. I és que Ada Colau, si no fos pel caòtic desgavell en el dia a dia del cap i casal, podria anar pensant en fitxar per algun dels programes de la productora del seu amic Andreu Buenafuente.\nLa darrera perla de l'exactivista la deixà anar el cap de setmana al míting central que Podemos feia a la capital del reino, tot afirmant que després del 20-D els catalans podem tornar a sentir Madrid com la nostra capital. No cal dir que malgrat l'acord sobre el canvi climàtic de París per limitar l'escalfament global va veure's superat en escreix per un anticicló de crítiques terribles a les xarxes socials, les quals se'n feien creus que l'autoritat municipal catalana anés pel món dient aquestes altres bajanades.\nCuriosa afirmació d'una de les impulsores de la candidatura d'En Comú Podem, perquè deixa encara més clar que la neutralitat proclamada als quatre vents no és tal. Si a això hi afegim les declaracions del candidat Xavier Domènech, gairebé tan "conegut" com Lluís Franco Rabell, veurem que o els guionistes van fumar massa aquell dia o és que són més cínics del que ens imaginàvem. Quelcom més que acreditat després que aquest reivindiqués obertament i sense envermellir que ells són els "autèntics sobiranistes del país".\nI a tot això, també ens sorprenia en gran manera, tot i que cada vegada menys, l'anunci fet per un exdiputat de la CUP. Així, Quim Arrugat explicava que en l'hipotètic cas que vagi a votar el 20 de desembre no dubtarà a votar per En Comú Podem, perquè segons ell és qui millor representa els valors que defensa la CUP. Embolica que fa fort!\nMentrestant, el Partit Popular segueix explotant la via anticatalana per mirar de contrarestar els mals resultats que podrien expulsar-los del poder si es consuma un pacte de les altres forces. En aquest sentit, Mariano Rajoy, reputat comentarista esportiu i il·lustrat presentador del Barri Sèsam explicant les característiques dels gots i els plats, mira de treure temps per provocar un xic més la parròquia amb afirmacions tan falses com que a les escoles catalanes està prohibit parlar el castellà.\nEvidentment, la veta catalana sempre és molt més agraïda que haver de donar explicacions del perquè Espanya mareja la perdiu sobre si pensen sumar-se o no al contingent militar a Síria o perquè en un primer moment van disfressar l'atemptat patit divendres per l'ambaixada espanyola a l'Afganistan fent-lo passar per un simple atac a un hostal per estrangers.\nI parlant d'atacs, malament, ben malament deuen pintar els sondejos pels PoPulars quan ahir mateix el candidat per Barcelona i el seu àngel Marcelo van despotricar i de quina manera contra Ciutadans. El més paradoxal fou que el titular en funcions d'Interior gosà reivindicar la catalanitat del seu partit a diferència de la de Rivera que segons ells són poc catalans per utilitzar únicament la llengua de Cervantes. Com diria la meva àvia: "com ens hem de veure".\nEn fi internautes, que com deia el gran Groucho: "És millor estar callat i semblar ximple que parlar i aclarir els dubtes definitivament."\nBon dia i bon divendres internautes. 'Els éssers estimats que perdem no reposen sota la terra, sinó que els portem dins el cor.' Aquesta era l'opinió que l'escriptor francès Alexandre Dumas expressava en la seva prolífica obra i que de ben segur podrien subscriure bona part dels dirigents de Ciudadanos, tenint en compte que un dels seus éssers estimats reposa plàcidament al Valle de los Caídos reconfortat al veure que els seus discursos tenen cabuda en el programa electoral.\nEl curiós del cas és pretendre vendre un Podemos de dretes, prefabricat i concebut a imatge i semblança del seu fundador, un home que a l'igual que Cristiano Ronaldo, espera que tot giri al seu entorn i es pregunta cada matí -¿Qué haría yo sin mí?-. Així, amb idees velles més de color sèpia que no pas taronja, han volgut vestir la gran impostura d'un projecte de país que encara pensa que "cualquier tiempo pasado fue mejor". Una melangia casposa que demostra que posa de manifest que si és té nostàlgia és perquè es visqueren dies de glòria.\nLa deessa de la sort, però, no somrigué especialment als naranjitos de Rivera. Un cúmul de circumstàncies adverses feren que la jornada es convertís en horribilis. Des de suspendre un passeig a Toledo per un error en uns bitllets de tren a Màlaga fins a la piulada de la numero tres a Madrid, justificant l'holocaust a causa de les circumstàncies polítiques.\nL'escandalosa patinada de Marta Rivera de la Creu desfermà les ires a les xarxes, un fet que provocà una improvisada reunió de crisis a l'estació d'Atocha dels màxims responsables de campanya, que supervisats i tutelats pel president de la formació només se'ls acudí emetre un comunicat dient que s'havien tret les coses de context, ja que s'havia mal interpretat les paraules de l'escriptora madrilenya.\nEn aquest sentit, si fa uns dies vàrem conèixer l'amor del regidor a Soto del Real lloant la figura de Primo de Rivera, la nova patata calenta fou haver de justificar davant la premsa el punt del programa electoral que fa referència a la violència de gènere, deixant a entendre que als maltractadors se'ls hauria de rebaixar les penes per lesions per una qüestió d'equitat. Una altra "mala interpretació" que ves per on també defensava hores abans la mateixa candidata en un debat a TVE.\nI mentre el gran Rajoy continua traient conills del barret oferint rebaixes d'impostos a tort i a dret, per tal d'esgarrapar el vot de jubilats i joves; el seu ministre s'esplaia i gairebé confessa a La Vanguardia, que viu en una pau Interior gràcies a anar a missa diàriament i a la protecció que li ofereix el seu àngel de la guarda, el qual li permet trobar sempre aparcament de franc.\nEn fi internautes, que si tot plegat no ho acabeu de veure no us amoïneu, perquè com deia el savi poeta: "El neuròtic construeix castells en l'aire, el psicòtic els habita i el psicoanalista els cobra el lloguer".\nBon dia i bon dijous internautes. 'Avorrir-se en el moment adequat és signe d'intel·ligència.' La contundent i provocadora cita de l'escriptor nord-americà Clifton Paul Fadiman serveix en gran manera per descriure alguns dels debats que aquests dies saturen les nostres llars en horari Prime time. Si més no, aquesta és la sensació que tenim molts ciutadans quan seiem davant del que abans era una caixa tonta i actualment és venuda com la smart tv.\nVulguin o no els polítics, la moda de convertir la política en espectacle no sempre acaba atrapant una audiència que, cansada i farta de tanta eloqüència i dialèctica gratuïta que no porta enlloc, prefereix optar pel zapping o directament per "smart botó" que fent ús de la intel·ligència 3.0 apaga el televisor. Es clar que en aquest món hi ha gent per tot, des dels masoquistes que confessen la seva addicció per les pel·lícules iranianes subtitulades al japonès fins als friquis que sabent el resultat final acabem empassant-nos el debats electorals.\nUn excés que de ben segur té efectes nocius i secundaris, però algun vici hem de tenir en aquesta vida. La cita electoral d'ahir a 8TV no restà exempta de badalls i alguna becaina, no tant per la fórmula emprada sinó perquè a aquest punt de la pel·lícula sembla que tothom és coneixedor dels spoilers que expliquen el final d'un film "pesadot i avorridot" que es fa llarg i llarg.\nQuelcom que no hauria de ser així perquè després d'anys de PoPulars això podria canviar, però és que enguany casa nostra és més terra de debats que no pas de bolets, i això la ciutadania ho paga en escreix aquests dies. Probablement, l'abstenció a serà un dels elements més destacats a Catalunya, perquè el 27-S ha fet que molta gent hagi desconnectat completament i això de les Espanyes els queda ja molt lluny.\nI la jornada passada a Can Cuní no en fou una excepció: retrets, demagògia, hipocresia i falòrnies foren els adjectius que millor descriuen un vell debat en format nou, que només evidencia que aquestes eleccions generals no són ni de bon tros "el vot de la nostra vida", perquè guanyi PP o PSOE res no farà variar la seva melangia imperialista.\nMalgrat tot, compartint i entenent l'esgotament i desgast de bona part dels conciutadans, jo sóc dels que aniré a votar, no tant perquè n'estigui plenament convençut, sinó perquè no vull afavorir que les forces unionistes enriqueixin un discurs enfortit per la possible davallada de vots als partits independentistes.\nEn l'àmbit econòmic, paradoxal informe el que presentava ahir Foment del Treball, en el qual remarcava la consolidació de les exportacions catalanes (25% de tot l'estat) i la constant baixada d'aturats a casa nostra. Si a això hi afegim que la inversió estrangera a Catalunya s'ha quadruplicat coincidint amb el procés, no només deixa en evidència les fal·làcies d'aquesta patronal sinó també la del seu president, Joaquim Gay de Montellà que fins fa quatre dies deia tot el contrari.\nJa ho veieu internautes, "Cal tenir bona memòria després d'haver mentit." (Pierre Corneille, 1606-1684).\nBon dia i bon dijous internautes. 'Quan els que manen perden la vergonya, els que obeeixen perden el respecte'. Això és precisament el que pensava l'irreverent Cardenal de Retz, el qual dedicà bona part de la vida a les intrigues polítiques que no pas a l'espiritualitat de l'ànima. De fet, és difícil per no dir impossible entendre innovació i progrés sense desobediència. I en aquest sentit, l'agilitat mostrada Tribunal Constitucional a l'hora de suspendre definitivament la declaració independentista del Parlament demostra el paradoxal intercanvi de papers.\nAixí, mentre els rebels catalans intentem convèncer-nos del "tenim pressa, molta pressa", la justícia espanyola sembla haver-se'l fet seu, si tenim en compte la velocitat meteòrica amb que va signar la sentència. Al marge que de tots és sabut que la democràcia espanyola va néixer ja jubilada per la seva mandra crònica a modificar-se, el dubte que plana sobre la opinió pública és si aquesta decisió judicial cal tenir-la en compte o bé fem cas de la declaració i deixem al marge l'autoritat espanyola.\nUn pols interessant que pot condicionar i molt la posició final de la CUP, formació que a mesura que avança el calendari comença a evidenciar que el pensament únic no és tal, sinó que les discrepàncies internes han començat a generar dubtes significatius. Segurament, l'exemple més palpable dels mateixos el trobem en l'inesperat article de David Fernández al diari Ara en el que apel·la a cedir 2 diputats per la investidura. L'exdiputat que proposa aquesta mesura per desencallar el procés demana que a canvi JxSí aprovi un pla de xoc social i concret.\nÒbviament, aquesta proposta no ha caigut massa bé entre els més radicals de la formació, com per exemple la diputada Gabriela Serra que afirma que "Aquí no és mou ningú. Cap individualitat per sobre de la col·lectivitat". Plantejament conservador, intransigent i paradoxal tenint en compte que és majoritària la "col·lectivitat" del poble català que es deleix i anhela un acord in extremis que faci revifar el procés, retornant d'aquesta manera el somriure esmicolat pel reiterat "No tranquil". Veurem aleshores si la disciplina de vot preval sobre la consciència individual dels dits cupaires que han de prémer el boto verd o vermell.\nLa incertesa, però, no és únicament patrimoni de l'esquerra radical independentista, perquè l'esmorzar informatiu de Nueva Economia Fòrum comptava ahir amb la presència de Xavier Domènech. De les moltes fugides d'estudi que féu el candidat d’En Comú Podem a les eleccions generals, segurament la millor fou quan es mostrà plenament a favor de legalitzar la marihuana i ben dubitatiu a l'hora de posicionar-se pel Sí o pel No en un improbable referèndum. Potser val més que primer es fumin un "porret" i així s'abstinguin de tants romanços, també anomenats "cullonades" per Josep Pla.\nSense perdre el fil, malgrat la fumarada "porril", el que sí fou flipant fou el publireportatge que ahir brindava TVE a Mariano Rajoy. L'escenari triat fou el de 'En la tuya o en la mía', el programa que el cantant Bertín Osborne brinda a les cares més PoPulars. Com era d'esperar , "ni chicha, ni limoná", ja que el president del govern s'ha caracteritzat sempre per ser el campió mundial dels sonsos.\nMentre que de corrupció ni mitja paraula, sí que s'esplaià en canvi parlant de la gran tasca feta per mantenir la unitat d'Espanya i alhora es reivindicà com a víctima per haver de treballar 12 hores i 40 minuts al dia. Llàstima que més a dia d'avui encara s'associï més hores a més producció. I el final del programa, sublim pregunta per nota del mandatari: "¿Te parezco tan aburrido como dicen?"\nEn fi internautes, que com deia Abel Dufresne: 'L'avorriment és la malaltia de les persones afortunades; els desgraciats no ens avorrim perquè tenim massa coses a fer.'\nBon dia i bon dimecres internautes. 'El dolor és inevitable però el patiment és opcional'. Això que és un dels principis del budisme hauríem de començar a aplicar-nos-ho a casa nostra, tenint en compte que el desànim independentista fa més de dos mesos que plana sobre el país.\nI és que mentre a París, mandataris i experts mundials segueixen debatent sobre el canvi climàtic per mirar d'evitar que la temperatura del planeta pugi 2 graus, a casa nostra la temperatura no fa més que pujar. L'olla independentista no només fa dies que fa xup-xup, sinó que comença vessar per tot arreu a causa del cada cop més visible discordança dels protagonistes.\nDe l'estira i afluixa inicial habitual en tota negociació hem passat a la fase més crítica, on retrets i propostes impossibles semblen haver encallat qualsevol avançament. Òbviament, el desencís guanya adeptes cada dia que passa i el tema ja no és si caldrà convocar noves eleccions sinó quin dia de març es faran.\nProbablement, una nova cursa electoral no sigui la millor solució però és evident que el temps no passa debades en aquesta cursa contrarellotge. I es clar, és aleshores que s'obra més d'una incògnita que pot acabar enterrant el procés o bé revifar-lo. Segurament, el principal enigma és la repetició o no de Junts x Sí, una fórmula transversal pensada per aglutinar pensaments i sensibilitats diferents en un moment excepcional i decisiu.\nSi bé va donar els seus fruits el 27-S, les clavegueres estatals condicionaren en gran manera el mateix model pel 20-D, i caldrà analitzar si els principals actors consideren viable reiterar aquest patró donat que la ingovernabilitat encara és més excepcional que l'anterior. Tot i això, tampoc sembla cap garantia de res perquè les enquestes serien gairebé calcades als resultats anteriors i ben segur que si la CUP s'ha taxativa i enrocada ens el postulats amb 10 diputats, no vull pas imaginar-me com serà si augmenten a 12 o 14.\nMentrestant, a terres unionistes i mai millor dit, el candidat Josep Antoni Duran i Lleida continua fent sang a costa dels sobiranistes i especialment dels seus exsocis. Així, el líder d'Unió ha reiterat en el col·loqui organitzat per Nova Economia Fòrum la seva total predisposició a entrar en un govern de coalició que ajudi a tirar endavant la seva segona o primera pàtria. L'escenari madrileny també ha servit perquè el client més fidel del Palace afirmés que la manca de govern a Catalunya és el fracàs més sonat d'Artur Mas. Aquest comentari, gratuït com sempre, pot haver causat certa preocupació en alguns lobbies com el Pont Aeri, Foment del Treball, Banc de Sabadell... que comencen a plantejar-se si el democristià comença a patir pèrdues de memòria, especialment quan el fracàs més sonat l'ha tingut ell i la seva mà dreta al veure's fora de la Cambra catalana.\nEn fi internautes, no defallim perquè si la revolució dels somriures va iniciar-se al carrer, no necessàriament cal que s'acabi al Parlament. Per tant, no ens ofeguem abans d'hora, ja que com bé deia l'alemany Georg Christoph Lichtenberg: "S'ofega més gent en els gots que en els rius", i el nostre encara és ben cabalós.\nBon dia i bon dimarts internautes. Josh Billings, un dels grans humoristes de la literatura americana, escrigué que 'La vida consisteix no en tenir bones cartes, sinó en saber-les jugar bé.' Aquí però, la partida resulta força més complexa, especialment perquè allò que en un principi semblava ser Escala Reial de somriures independentistes ha esdevingut un bluf en tota regla, convertint il·lusions en emprenyades.\nI ahir ni uns ni altres van voler amagar el que era més que evident, el total desacord. D'aquesta manera, Anna Gabriel i Antonio Baños van voler justificar aquesta manca de consens amb JxSí en diverses entrevistes radiofòniques que serviren per fer públics els mateixos retrets ja escoltats aquest cap de setmana. "Hi ha moltes línies vermelles a l'altra banda" digué Gabriel a Mònica Terribas per intentar explicar que no s'hagi avançat gens, bàsicament perquè el famós "qui" condiciona tota la resta.\nMenys contundent es mostrà Antonio Baños que sembla que visqui en una bombolla, perquè ahir encara afirmava que no descarten que Artur Mas sigui President, això sí, sempre que l'assemblea nacional ho dictamini. Un raonament semblant a l'utilitzat pels unionistes que es dediquen a fer trampes al solitari quan argumenten que per permetre un referèndum només cal una majoria suficient per canviar la constitució, quelcom que fins i tot faria dimitir Santa Rita (patrona dels impossibles) al veure's superada per la situació.\nL'esperança que teníem alguns que es repetissin les Bases de Manresa per fer un front comú independentista va quedar més que descartada diumenge, al veure la prepotència i odi d'algunes intervencions, creant el fals miratge de trobar-nos més en un congrés de C's que no pas d'un partit que diu defensar la independència.\nI si als cupaires se'ls acaba la paciència, no cal dir a can Junts x Sí, un fet que també es va evidenciar ahir al convocar inesperadament una compareixença del grup parlamentari per explicar que no pensen oferir més fórmules imaginatives per complaure als que havien de ser companys de viatge. "O Mas o març", així de simple és la qüestió, que a dia d'avui alguns dirigents revolucionaris encara titllen d'engalipada convergent.\nÒbviament, el famós "tenim pressa, molta pressa" ha quedat tan aigualit que sembla més aviat un acudit de mal gust. La no investidura, no només ha paralitzat el Parlament sinó també tot el procés que viu moments difícils, condicionats en gran mesura per l'afició a celebrar mil i una assemblees que no m'estranyaria que a aquest pas es convoquessin fins i tot el mes d'abril vista la calma.\nMentrestant a les Espanyes, jugant als debats preelectorals versió 3.0, on la norma sembla ser l'absència del cap de govern i únicament la convocatòria selectiva de determinades forces.\nEn fi internautes, com podem anar bé a Catalunya si "Espanya és geomètrica: té problemes angulars i diagonals que es discuteixen en taules rodones per un munt de caps quadrats."\nBon dia i bon dilluns internautes. 'El nostre sacrifici conscient és la quota per pagar la llibertat que construïm.' La frase no els deu pas resultar indiferent a la gent de la CUP, donat que forma part de les moltes cites que deixà un dels revolucionaris mundials per excel·lència, Ernesto Guevara. I és que fins i tot el Che sabia perfectament que s'ha de pagar determinats peatges per tal d'assolir el somni de la llibertat.\nAquest però no sembla haver estat el plantejament dels més de 1.200 militants que aquest diumenge s'han aplegat a la capital del Bages per debatre sobre la negociació amb Junts x Sí. Les discussions a porta tancada no han estat precisament una bassa d'oli, si més no perquè el tema no era precisament menor. A manca d'una altra assemblea extraordinària, ahir és reiterà novament la negativa de la formació per tal d'investir Artur Mas com a President de la Generalitat.\nLluny del ja famós "NO tranquil", ahir el que vàrem veure al pavelló Nou Congost és que el mur cupaire segueix infranquejable, malgrat les petites esquerdes d'alguns dels seus prohoms que qüestionaven públicament el preu a pagar si no mostraven certs gestos cap a JxSí. Però ahir, la majoria dels assistents que teòricament no havien de votar res van decidir per àmplia majoria, que no els arrencaran ni la "S" ni la "Í" del Sí, perquè Artur Mas continua vetat i ben vetat.\nI segurament la cara més visible i contundent vers el president en funcions fou altre cop la d'Anna Gabriel, la qual s'atreví a presentar la CUP com l'autèntic garant de la Independència i acusà el partit guanyador de no moure fitxa per donar via verda al nou govern. Cosa que ens fa pensar que o la diputada està tant capficada en odiar Artur Mas o és que quan se seu a la taula de negociacions no escolta cap de les múltiples propostes de l'altra part.\nEls crits que s'escoltaren afirmant que se'ls acaba la paciència denoten una intransigència supina, molt de l'estil prepotent de Barcelona en Comú, que lluny de tenir una majoria folgada només té un regidor més que la segona força. Una paciència mal entesa perquè després del cop de porta de diumenge la imaginació de Junts x Sí no pot donar més de sí del que ja ho ha fet amb ells.\nLa filosofia del partit més assembleari de Catalunya a vegades sembla inspirar-se més en la llar de Peter Pan (El País de Mai Més) que no pas en la revolució, bàsicament perquè algunes decisions s'encaminen més en la rebequeria imaginativa dels nens que no pas en el món real dels adults. Bona mostra d'això la trobem en la filtració que La Directa feia publica explicant que una de les "curioses" demandes de la CUP en la taula de negociacions fou investir el president del Consell Assessor per a la Transició Nacional, Carles Viver Pi-Sunyer, prèvia renuncia d'escó de Mas. Per tant, se'ls pot titllar de moltes coses als cupaires però d'imaginació no els en falta.\nEvidentment un excés d'aquesta no sempre és bona, si més no per Catalunya perquè ens condemnen inexorablement a convocar noves eleccions i no serà perquè no s'hagin buscat mil i un croissants de xocolata que els fessin el pes. Diuen els experts que més tard o més d'hora la història acaba passant factura a cadascú, però el que està clar és que a dia d'avui, qui acaba aplaudint el fre a la independència per l'actitud de la formació de Baños i Gabriel és el "bo i milloret" de l'unionisme (PP, C'S, PSC, UDC i CSQEP).\nBon dia i bon divendres internautes. 'És genial tenir diners i les coses que pot comprar ells, però també és fantàstic tenir les coses que els diners no poden comprar.' Això és el que publicava fa uns anys el periodista nord-americà, George Horace Lorimer, tot parlant de la societat de consum. Un tema que com tant altres passa per no perdre el cap i menys quan fa anys que les butxaques se'n ressenten.\nD'aquesta manera, no és pas estrany que invents tan poc nostrats com el "Black Friday" triomfin emmirallant a més d'un amb gangues i bicoques que sovint entren més pels ulls que pel cap. En aquest sentit i si som honestos estarem d'acord que Catalunya fa temps que està de rebaixes. La devaluació de l'autogovern és un fet i cada dia ens llevem amb una nova retallada de competències i/o sentències d'anticonstitucionalitat que converteixen lleis en paper mullat.\nJa de per si, és més que constatada la inoperància de l'Estat per solucionar el que Mariano Rajoy i Carmen Chacón anomenen "el lío catalán". El problema simplement radica en l'estretor de mires i en la repressió als "rebels" per fer-nos tornar al que ells anomenen "sentit comú i solidari". Una solidaritat mal entesa, que força i de quina manera l'encaix a Espanya amb un calçador rescentralitzador.\nEs clar que la gallina dels ous d'or, malgrat estigui més prima i pongui menys, no es pot pas deixar anar així com així. Per tant, no ens ha d'estranyar pas que l'unionisme faci mans i mànigues per evitar qualsevol mesurar que permeti emancipar una au que vol canviar de corral perquè amb prou feines li donen pinso per sobreviure.\nEn aquest sentit, el món de les rebaixes s'ha començat a instal·lar en els votants independentistes, perquè passats 2 mesos de les eleccions catalanes encara no hi ha govern. Diuen que l'esperança és el darrer que s'ha de perdre en aquesta vida i és per això que la majoria d'ulls estaran centrats aquest diumenge a la capital del Bages. El desori palpable d'aquests dies a les files de Junts x Sí, podria acabar el cap de setmana si finalment els sentit comú dels militants de la CUP s'adonen que sense independència no hi ha revolució possible.\nLes llargues i maratonianes converses entre ambdues formacions no poden acabar en un no res, i més tenint en compte la "ciclogènesi Montoril" arribada des de la capital del reino. Ben segur que l'acord en algun moment ha d'arribar. Tot i així, calen gestos bilaterals que fructifiquin en acords, perquè allò que volem vestir és un nou Estat amb cara i ulls, i no pas una nova autonomia a base de saldos sense dret a devolució.\nSigui com sigui, malgrat el que diguin i desitgin alguns, les expectatives són força altes, tant com perquè a Madrid tornin a veure les orelles del llop. En fi internautes, si la cosa surt bé, a ells sempre els quedarà la saviesa de Freud: "Hi ha dues maneres de ser feliç en aquesta vida, una és fer-se l'idiota i l'altra ser-ho."\nBon dia i bon dijous internautes. A començament dels 80 i en plena ressaca de la transició, una transgressora Trinca continuava abanderant la crítica i paròdia política a través d'una original fórmula musical. Present i futur es presentaven convulsos i la formació de Canet incorporà al seu repertori El Danubi blau, una adaptació satírica del clàssic de Johann Strauss II que tenia perles com: "Aigües tèrboles, aigües tòxiques/clavegueres enciseres/aigües fètides, aigües pútrides..."\nDoncs bé, la fotografia àcida d'aleshores continua més vigent que mai. Malauradament, l'Estat fidel a la tradició postfranquista ha preferit seguit abocant residus perillosos enlloc d'instal·lar una depuradora o directament deixar de generar aquest vessaments tòxics. El darrer exemple de la seva política de clavegueres el publicava ahir El País, el qual informava sobre el "presumpte" tracte que el comissari Villarejo havia ofert a Jordi Pujol Ferrussola per tenir immunitat absoluta en tots els processos que té oberts.\nEl preu no era precisament baix, ja que el que asseguren és el màxim responsable de la lluita contra l'independentisme, hauria demanat que la família de l'expresident influís sobre el partit obligant-los a desestimar "aquesta bogeria independentista". Si el que publica el rotatiu és cert, demostraria la perfecta sincronia entre l'Executiu i el Judicial, posant novament en evidència la manca d'independència d'uns i altres, així com la desesperació d'un govern amb majoria que es veu superat pel tsunami català. Pel que es veu, malgrat que l'oferta era més que temptadora per restablir l'honor de la família, no acabà fructificant, tenint en compte com han evolucionat els esdeveniments.\nEn aquest sentit, el que és evident és que "l’autonomia, tal com l’havíem conegut, s’ha acabat, no existeix'. D'aquesta manera tan gràfica resumia Artur Mas l'actual conjuntura en una àmplia entrevista a Catalunya Ràdio, on repassà els darrers atacs de Montoro, així com les feixugues i denses negociacions de JxSí amb la CUP. El president en funcions es mostrà poc esperançat d'arribar a un acord abans del 20-D i deixà sobre la taula una afirmació que ben segur podria canviar l'actual "NO tranquil". Així, Mas va reconèixer que si finalment es convoquen eleccions per falta d'acord podria replantejar-se el seu compromís de deixar la política, ja que no s'hauria aconseguit culminar el procés tal com marca el full de ruta.\nUn missatge velat per la CUP que enlloc d'enviar-lo a casa l'hauria d'aguantar uns quants anys més. Indirecta que ben segur tindran en compte en l'assemblea que el proper diumenge celebraran prop d'un miler de cupaires a Manresa on debatran sobre l'estat de les negociacions amb Junts x Sí. Mentrestant, el diputat Benet Salellas, afirmava ahir en una entrevista a Ariet.cat que les darreres setmanes se senten profundament pressionats per l'opinió pública. Aquest fet ha provocat que comencin a sorgir "visions diferents" (discrepàncies) entre dos dels corrents principals de la formació, Endavant i Poble Lliure.\nI mentrestant el Constitucional carregant-se un article de la Llei de l'Hisenda catalana, i el Ministeri d'Exteriors torpedinant una missió comercial a Xina. I Rajoy? Doncs, "brutalment bé, gràcies". Fent " eslàlom esquivant debats televisius amb els candidats, però xalant fent de comentarista de la Champions amb els amics de la COPE.\nJa ho veieu internautes, 'quan la hipocresia comença a ser de mala qualitat, comença ser hora de dir la veritat.' (Bertolt Brecht)\nBon dia i bon dimecres internautes. 'És fàcil esquivar la llança, més no el punyal ocult.' La frase que bé podria atribuir-se-li a algun dirigent català té el seu origen en la rica literatura de proverbis xinesos. La cita no és pas menor ja que descriu força bé l'estratègia emprada per aquest malèvol personatge que dirigeix aquest Ministeri que disfressa opressió i humiliació d'obres caritatives quan parlen de Catalunya.\nL'aventura de Cristóbal Montoro converteix el mític cavall de Troia en un joc de nens, si tenim en compte el cinisme d'aquest individu de riure "hienil". Així, seguint els manuals de les clavegueres de l'Estat i de La Razón, van presentar a bombo i platerets el sistema de denúncia que els funcionaris podran usar per informar a l'autoritat competent de Madrid, sobre negligències i mala praxi que observin en les institucions catalanes.\nLa nova tàctica, incentiva el funcionariat a delatar tot allò que es desviï de les directrius estatals que miren de blindar encara més el control de l'unionisme vers el que ells anomenen l'autonomia rebel. El sistema digital emprat promet la confidencialitat pels treballadors públics i segurament alguna gratificació pels serveis prestats. D'aquesta manera, els lampistes de Moncloa miren de furgar en la ferida d'uns treballadors que "incomprensiblement" per Madrid s'han mantingut comprensius i fidels a l'executiu català, malgrat les retallades i la paga extra del 2012 que encara els deuen.\nAixò, sumat a les darreres "almoines" del FLA feu reaccionar amb contundència l'encara president en funcions de la Generalitat en la compareixença després del consell executiu de cada dimarts. Artur Mas no es va mossegar pas la llengua i va titllar la maniobra inquisidora del govern central com una "agressió institucional contra tota la població catalana" que tindrà conseqüències jurídiques. Vist com van les coses, caldrà estar atents si el govern català opta pels tribunals espanyols o cenyint-se a l'experiència apel·la a òrgans internacionals.\nLa fermesa del president català no trigà a ser contestada des de les files PoPulars. La que fou líder del PPC i excomensal d'honor de La Camarga, sentint-se òrfena de micròfons i càmeres, sortí del seu ostracisme per defensar les mesures restrictives del FLA assegurant que només pretenien evitar "el finançament d'ambaixades il·legals i qüestions independentistes."\nEvidentment, el titular d'Hisenda també va voler dir-hi la seva i es va limitar a aconsellar al dirigent català que s'abstingui de "discursets" i es preocupi pel benestar dels catalans, complint les condicions imposades. A més, Montoro amb el seu personal estil manipulador, sorneguer i burleta afegí que des de fa un temps es constata que "l'especialitat de la Generalitat és fer política a través del victimisme, però som nosaltres qui paguem les factures."\nD'altra banda, força decepció ahir a l'Hotel Ritz de Madrid, on Josep Antoni Duran i Lleida participà en el cicle d'esmorzars informatius que Nova Economia Fòrum organitza entre els principals candidats a les eleccions generals. El desencís no fou tant per la generosa "manduca" servida, sinó per la poca afluència de personalitats i en general l'absència de notables de la societat madrilenya, que pel que sembla donen per amortitzat el líder d'Unió.\nDuran però deixà un titular en la seva presentació de candidatura: "Faré un últim servei a Catalunya, Espanya i Europa en la propera legislatura." A casa, ja ens havíem il·lusionat pensant que aquest era l'anunci de la retirada definitiva, però no, Duran encara pensa que malgrat tot, el seu partit serà decisiu per arreglar el "món mundial".\nEn fi internautes, "Un cínic és un home que, quan olora flors, busca un taüt voltant." (Henry-Louis Mencken)\nBon dia i bon dimarts internautes. Fa uns quants anys, Rabindranath Tagore deixava escrit que 'La fe enganya als homes, però dóna brillantor a la mirada.' D'aquesta manera, el filòsof i escriptor indi mostrava la importància de tenir creences que generin confiança. Tot i així, sovint la realitat és tan tossuda que aquesta fe es veu qüestionada o si més no minimitzada per les circumstàncies terrenals.\nI ahir aquells homes i dones de poca fe, afectats també per la sequera financera de la Generalitat, van acabar de perdre-la del tot després que el secretari general del departament d'Economia i número dos d'Andreu Mas-Colell, recomanés als farmacèutics catalans que posin una "espelmeta" al seu sant o verge si volen cobrar els més de 300 milions d'euros que els deu l'administració catalana. Declaracions políticament incorrectes o simplement un exercici de sinceritat davant el nou ofec del govern central?\nPerò el que sí sortí per petaneres o si més no amb un ciri trencat, fou novament el diari de Paco Marhuenda que en un exercici de cocteleria matussera tornà a barrejar independentisme i jihadisme aprofitant la sensibilitat a flor de pell que té la ciutadania. Així, el rotatiu del Grup Planeta titulava amb àmplia riquesa tipogràfica:"Islamistas vinculados a Nous Catalans de Mas y Junqueras se unen a l'ISIS". Un fet menyspreable i de jutjat de guàrdia, però en realitat molt habitual en aquest pamflet barroer i groc.\nAra bé, no massa lluny d'aquestes fal·làcies, Màrius Carol deixava anar en un article de La Vanguardia que els darrers atemptats a la capital francesa faran replantejar la política de la UE, blindant les seves fronteres i rebutjant qualsevol aventura independentista com la catalana, en la qual hi ha actors clarament antisistema i antieuropeus que lluny de beneficiar els interessos de la Unió, afavoreixen els discursos dels terroristes. Llàstima que aquell que presumeix de ser tot un senyor barceloní, dissimuli tan malament la seva estima pel bon gust i la rigorositat periodística. A Moncloa i la Zarzuela el tindran present a les seves oracions i a l'hora d'enviar les postals nadalenques.\nI a qui sembla apagar-se la flama del ciri, és a Convergència la qual té els dies comptats, segons anunciava Artur Mas el cap de setmana i ratificava ahir Josep Rull. Els nous objectius i els reptes que planteja Catalunya, semblen haver estat decisius per confirmar la refundació del partit. Això i el fet de voler netejar la imatge després dels darrers escàndols que han deixat tocat el partit ha accelerat la creació d'una nova formació que inclourà sensibilitats liberals, socialdemòcrates i democristians amb una clara voluntat de construir un nou estat partint de zero. Tot i que el nom no fa la cosa, a vegades en política hi ajuda i bé que ho saben els assessors.\nQui en canvi sembla no estar massa ben assessorat és el president del Cercle d’Economia, Anton Costas, que ahir en una conferència de Josep Sánchez Llibre es dedicà a lloar la figura de Duran i Lleida i la formació extraparlamentària que encara lidera. Per Costas, "el paper que jugarà UDC serà molt important en el futur immediat". Resulta sorprenent que determinats personatges de la burgesia encara pensin que són ells qui trien els polítics i no la ciutadania quan posen la papereta a les urnes.\nUn altre que tampoc sembla viure en aquest món és Lluís (Franco) Rabell, el "líder"de Catalunya Sí que es Pot, que per si no el teniu present és aquell senyor calb i gordet que acompanyava a Pablo Iglesias en la campanya catalana. Ahir, lluny de posicionar-se a favor del govern català que s'ha vist castigat per les noves mesures de Montoro, va mostrar-se implacable tot dient que "la fanfarronada de la desconnexió tindrà conseqüències com aquestes".\nEn fi internautes, que com deia el novel·lista Jean Giradoux: 'Només els mediocres estan sempre en el seu millor moment.'


LA VIA AUGUSTA: JOC DE CARTES\nEl televisiu cuiner de TV3 Marc Ribas és també el presentador del programa Joc de cartes... Però no ens hem de confondre, no es tracta de jugar al guinyot, a la brisca a la rumba o al cinquet... Se tracta de confrontar les cartes de 4 restaurants que, en principi, són competència.\nBé, suposo que això ja ho sabeu i fins i tot és possible que sigueu seguidors del programa. Si és així i a sobre sou del Delta, segurament veiéreu el programa de dijous passat on van competir quatre restaurants de la zona: Albert Guzmán de la Ràpita, l’Ida Can Machino dels Muntells, Mas Prades de Deltebre i la Subhasta de l’Ametlla de Mar. Entre tots havien de triar el millor restaurant d’arròs del Delta.\nTot i que intento anar al llit abans de 2/4 de 12, dijous vaig seguir molt atentament el programa per tractar-se de 4 restaurants d’aquí. Abans no l’havia vist mai.\nPerò me va vindre al cap una pregunta: Com es van triar els 4 restaurants? Si ets del Delta segur que tindràs el mateix concepte que jo sobre la nostra gastronomia autòctona: Què seria un restaurant del Delta sense tenir a la carta unes bones especialitats d’arròs? Entre tots els productes autòctons que es poden oferir l’arròs és l’estrella indiscutible. Poques vegades he anat a menjar a un restaurant del Delta i no he menjat arròs... Poques...\nFixeu-vos la importància que té l’arròs a la cuina del Delta que Pepe, el propietari del Restaurant del Càmping la Tancada me va explicar un dia que va haver de posar un cartell on hi posa Arrosseria per mirar d’atraure clients que venen al delta precisament buscant aquest producte.\nEvidentment no he estat a tots els restaurants del Delta (ja m’agradaria!), però puc parlar en propietat d’uns quants que, tot i que en algun cas puguin fer cuina d’autor, tenen a la carta un excel·lents plats d’arròs. A part del Restaurant del Càmping la Tancada que us he esmentat abans, he menjat arròs als següents: l’Estany, Delta Hotel, Tapa Santa, Ribera, Paquita, Faiges, Asmundo, Pati d’Agustí, Mas Prades, Racó del Riu i segurament algun altre que ara mateix no me ve al cap.\nEntre tots ells, el que més treballa l’arròs és el del Racó del Riu que té més de trenta especialitats a la carta. És fa difícil imaginar-ne tantes! No fa gaire me van dir que ja anaven per les 60, però no ho he pogut comprovar.\nTornant al programa televisiu, a part de la qualitat dels productes, també se tenien en compte d’altres aspectes: menjador, cuina, servei, resultat final del plat, relació qualitat preu... Per tant, no només es tractava de saber quin era el millor restaurant d’arròs, sinó que tot anava inclòs en un pac.\nSegurament us en heu adonat que dels 4, de l’únic que puc opinar és del Mas de Prades que va ser el que finalment va resultar guanyador. Els espectadors que vàrem seguir el programa, tot i no poder fer-nos una idea dels sabors, olors, etc., dels comentaris i dels altres aspectes dels que si que podíem opinar, segurament una majoria també haurien donar com a guanyador entre els 4, el Mas Prades.\nHi vàrem estar fa una mica més d’un any i, el primer que ens va sorprendre va ser la distància que hi ha entre les taules. Hi ha restaurants on resulta molt difícil moure’t, ja que s’aprofita l’espai fins el darrer centímetre. Potser aquest és un dels aspectes que sé té en compte a l’hora de triar els que acabaran sortint al programa. Però estaria bé saber-ho.\nInsisteixo, m’agradaria saber com s’han escollit aquests 4 i no d’altres que, segurament, també haurien pogut ser protagonistes.\nA la Ràpita per exemple, diuen que Albert Guzmán va darrere d’una estrella Michelin, però pel que sembla Can Batiste no li va al darrere i, en canvi no va sortir.\nNo vull acabar sense felicitar al Mas Prades ja que trobo que, després del que es va veure, era qui més s’ho mereixia.\nEtiquetes: arròs, Joc de Cartes, Restauració, TT.E., TV3


El Punt Avui - Notícia: “In-Inde-Independència”\n11 comentaris\tEnviar un comentari\n16/06/12 02:00\t-\nTweet\tNo deu ser queels unitaristesfan separatistesde manera premeditada i no paradoxal? Jordi Font Cardona\n27/04/2013\tLa vella dama\n06/04/2013\tPia i els cafres\nNo tan sols nacionalistes de tota la vida, sinó també tebis nacionalistes de conveniència, independentistes no nacionalistes, socialistes federals tips de no trobar eco enllà de l'Ebre, adolescent febrosos a la recerca de l'absolut, vells comunistes irredempts que retroben l'absolut... A Catalunya, l'onada independentista creix, alimentada per les evidències: la vulneració del pacte constitucional i del pacte estatutari, la pervivència a Espanya d'una cultura política imperial que no admet cap perspectiva plurinacional, la incapacitat de la política (sempre amb la mira en el curt-mitjà termini electoral) per canviar aquesta cultura difusa amb una acció de llarga durada, la desproporció inacceptable del dèficit fiscal, la priorització de l'AVE sense passatge enfront del Corredor Mediterrani, etcètera. Una onada que ve alimentada també per una gernació d'intel·lectuals orgànics de la causa, tan estesos i efectius, tan hegemònics, com ho havien estat, en el passat no tan llunyà, els intel·lectuals d'inspiració marxista. El desencadenant no ha estat l'èxit nacionalista, sinó el fracàs federalista, és a dir, en primer lloc, el fracàs del PSC. El socialisme català s'havia cregut el model federal per a Espanya i n'havia fet un convincent apostolat. Ep!, no pas qualsevol model federal, sinó el del federalisme plurinacional, el que propugna la transformació de l'Estat espanyol en un estat plurinacional, amb el ple autogovern de les nacions que inclou, acompanyat d'un esquema descentralitzat per a les regions. Bona part de Catalunya s'ho havia cregut, una infinitat de bona gent, sensata i raonable. Per això, va ser el govern\ntripartit el que va emprendre el repte del nou Estatut, mirant al sostre alt de la Constitució, d'acord amb Zapatero en el primer tram, quan aquest es proposava assolir la pau al País Basc i l'aliança amb el nacionalisme basc i català d'esquerres, cap a un nou estadi, el de l'Espanya plural. Això, però, va donar lloc a una ofensiva espanyolista sense precedents en la democràcia recuperada, de signe antisocialista i anticatalà alhora. De seguida, les enquestes, amb la caiguda vertiginosa del PSOE, van posar de manifest el caràcter utòpic de l'intent de Zapatero en el curt termini, perquè topava amb l'espessor de la cultura difusa espanyola, impregnada de nacionalisme excloent, només modificable a llarg termini. Així va ser com es va imposar la marxa enrere del PSOE, fins donar per bona la regressiva sentència del Tribunal Constitucional, convertit en tercera cambra legislativa amb majoria ultramuntana. Es posava novament de manifest, de manera insospitada i clamorosa, l'històric desnivell entre Catalunya i Espanya en el terreny de la cultura política. D'aquesta manera, es produïa el fora de joc del PSC i de tot allò que respon al supòsit invers, a les bones intencions federalistes. Però on va l'actual onada? D'entrada, el pensament únic és perillós per definició: l'ou de la serp el cova l'absolut, sigui el de Déu, el de la Revolució o el de la Nació. Hem après, d'altra banda, que la nació és sobretot el consens bàsic de la ciutadania al voltant d'una visió que la uneix i que la identifica. Fins ara, aquest consens s'havia situat en el catalanisme d'intensitat mitjana, no independentista. Pot ser-ho la causa independentista, en un país en què més de la meitat de la seva població és catalanoespanyola i en plena avaria de l'ascensor social? L'espanyolisme que vol l'extinció de Catalunya i de la seva llengua ha tingut sempre un desideràtum: fracturar el poble de Catalunya. Si tibem el llençol de la pàtria comuna cap a l'independentisme, no estem deixant la resta al descobert?, no l'estem posant a l'abast dels qui volen instrumentalitzar-la contra Catalunya? No deu ser que els unitaristes fan separatistes de manera premeditada i no paradoxal? Catalunya no hauria de fer el camí del País Valencià.\nDarrera actualització ( Dissabte, 16 de juny del 2012 02:00 )\nEl Punt Avui. Comarques Gironines 16-06-2012 Pàgina 17 El Punt Avui. Edició Nacional 16-06-2012 Pàgina 19 DESA LA NOTÍCIA A:\nAlbert Martí (Barcelona) Senyor Font, pensament únic? fracturar Catalunya? vol dir que els independentiste s, malgrat i ser majoria, ens hem de resignar a seguir amb l'status quo de submissió a Espanya per a no "fracturar el poble"?\nVol dir que es pot fer un pas d'aquestes característiques sense un ampli consens com el que tenim ara?\nQuè proposa aleshores, que posposem la independència enfonsant-nos cada cop més el les desigualtats socials i eixamplant aquesta fractura o que arribem a la independència i com a mínim tinguem el luxe de poder cometre els nostres errors i no haver de pagar pels dels altres?\nJo no veig massa paral·lelisme amb el País Valencià però aquí i al País Valencià el que cal és més defensa decidida contra els atacs d'Espanya i menys badar, que això sí que beneficia a Espanya.\nRealment es pensa que Espanya actua de forma premeditada per a crear independentiste s? em sembla que no els entén. No poden evitar fer el que fan. Senyor Font.\nDissabte 16 juny 2012, 05:40\nBoi Fuste Carbonell (Santa Coloma de Cervelló) Albert el que cal és decidir, i fer-ho aviat, si volem estar al cul de sac espanyol o sortir per tenir un país d'excelencia. Amb els espanyols ja sabem el que tenim, espoli, impagamanets, incompliments, maltractament i sobre tot miseria, amb la independència, tot i corre riscos, potser tenim un millor futur. Exemples en tenim, Nordamerica, Austràlia, Estonià, Lituània, Montnegre, Ceylon, i tant d'altres i que se s'àpiga mai d'aquests països ha volgut tornar ha ser una colònia. Ales propères eleccions, com sempre tú decideixes, o Espanya o Catalunya, les dues coses són impossibles. Les dues són possibles si qui decideix és Espanya, tu mateix.\nDissabte 16 juny 2012, 08:45\nRamon Serra (Barcelona) Mai Espanya ha estat tant menyspreada internacionalme nt, com a català no m'he sentit a gust de formar part d'aquest estat, crec que ha arribat el moment d’una separació, a curt termini, tots dos hi sortirem perden, però a mig i llarg termini, Catalunya i els catalans podrem lluitar per la nostre identitat, defensant el dret a la diferència i lluitar el nostre benestar. Espanya, ha perdut la oportunitat de saber conviure amb el respecte que es mereixen les diferents nacions que conviuen amb ells, el nacionalisme espanyol, ha tornat a trair les essències de la convivència. A Catalunya tenim també un problema molt gran, i és la manca de polítics, que anteposin Catalunya, davant del seu partit, també tenim el problema del nacionalisme, que sempre culpa als demès, amagant les carències pròpies. Afortunadament molts catalans ho sabem, i lluitarem per una Catalunya on la crítica constructiva, s’imposi als que s’envolten amb la bandera, per no reconèixer les seves manc\nDissabte 16 juny 2012, 09:20\nRamon Serra (Barcelona) les seves mancances. No se si ens en sortirem, però val la pena intentar-ho\nDissabte 16 juny 2012, 09:23\nChabierdragon franja Oriental (Fraga) El batiburrillo d'aquest senyor no hi ha per on agafar-ho. Que parla? Que vol dir? No se si és independentista o unionista...No se si el que li dol que Espanya vulgui amarrar a Catalunya o que vulgui desfer-se d'aquest llast...I és que, al final, l'article és un mirall de la realitat del pensament català. Per cert, el del corredor mediterrani ja comença a ser fastigós. Tothom sap que aquesta és la infraestructura que es farà. El que sembla absolutament canalla és que es pretengui que altres territoris ni tan sols puguin reivindicar altres opcions que els afavoreixin mes. És patètic.\nDissabte 16 juny 2012, 09:35\nChabierdragon franja Oriental (Fraga) I hi ha un altre problema que no aborda directament però que s'intueix en les cantonades del text. Si es fonamenta una posició independentista des d'una òptica econòmica ha d'haver-hi quilòmetres de distància. I això en el segle XVIII, no ara. M'explico, les independències de les colònies d'ultramar, tant les castellanes com les angleses, es van sustentar sobre la teoria de l'espoli econòmic de la metròpoli. El problema de Catalunya és que no hi ha distància i que, a més, està absolutament implicada en el desastre econòmic d'aquest país, incloent balafiaments i equivocades polítiques estatals impulsades per genis catalans (o dels països catalans) de l'economia.\nDissabte 16 juny 2012, 10:02\nestanis palau sanjuan (Martorell) No, home, no. La pàtria comuna és la democràcia i la llibertat, els drets civils i els socials. Si els catalans ens l'atorguem uns als altres, el dret a exercir la democràcia vull dir, tota la resta és sobrer. Aquest és el coixí de confiança mútua i que és lleig que uns neguin perquè, cadascú des de la seva opció, tots volem el millor per a tots. O no?\nDissabte 16 juny 2012, 11:20\nMartirià Raspall i Comadrán (Sabadell) Pobre Font, 40 anys essent l'intelectual orgànic del PSC per arribar a la misèria intelectual més profonda, ja no sap de què parlar i es fot en terreny d'altres... Que no tens alguna revolució pendent per anar-te entretenint? que perilla el teu pessebre? Però si fins i tot el botifler periquito del Ramoneda ja també es declara in-inde-indepen dentista!\nDissabte 16 juny 2012, 12:29\nJosep M Boix Masramon (Sant Miquel de Campmajor) Una cosa ha quedat clara: en el cas de Catalunya, l'autonomisme s'ha tornat ranci i putrefacte. Els seus defensors (CyU, PSC-PSOE...) ja no saben com fer-s'ho per mantenir-lo artificialment viu. Si baden una mica més, la funerària se'ls endurà juntament amb el cadàver.\nDissabte 16 juny 2012, 14:00\nnuria rossell (Girona) El que està clar fins avui és que els unionistes sí que són de pensament únic i que van units (valgui la redundància) i que de moment s'estan sortint amb la seva. En canvi, els que sempre hem anat dividits i priroritzant altres alternatives "pel bé d'escanya" o jo no sé de qui, som els catalans de veritat, els que volem que Catalunya torni a gaudir d'independència per poder fer les coses ben fetes, o si més no, a la nostra manera que segur no serà mai tan irracional com l'espanyola.\nDissabte 16 juny 2012, 14:03\nAlberto Tomba Tomba Els catellanoparlan ts habituals podran seguir-ho fent en una Catalunya independent. Es seguirà ensenyant a l'escola com ara i la majoria de població seguirà sent bilingüe com ara. Jo sòc castellanoparla nt, no tinc cap problema, malgrat el català serà l'única llengua oficial. Per la resta no hi haurà diferències seguiran sent ciutadans de primera com ara. Quin és el problema de fractura? Que una part menor com a mínim al 50% es senten espanyols (més que catalans). No passa res jo no em sento espanyol i bè que hi visc i parlo en castellà a Catalunya i Espanya.\nDissabte 16 juny 2012, 19:12


La seva dona ha fet pública la notícia i planteja que «potser aquest cop el jutge ho considerarà un bon motiu per deixar-lo en llibertat»\nper Redacció dissabte, 6 d’abril 2019 - 15:20h\nHi ha vegades que la realitat supera la ficció, i aquesta ocasió és una d’elles. La Junta Electoral Central ha enviat una citació a l’exconseller Joaquim Forn per informar-lo que ha estat escollit per fer de president d’una mesa electoral el pròxim 28-A. Una notícia que s’ha encarregat de fer pública la seva dona, Laura Masvidal, a través d’un article que ha escrit pel diari ‘Ara’, on ha deixat plasmat, fent ús d’una fina ironia, que «potser el jutge ho considerarà, aquest cop sí, un bon motiu per deixar-lo en llibertat».\nTambé pots llegir: Casado, Rivera i Abascal, entrevistats per Bertín Osborne a ‘Mi casa es la Tuya’.\nLaura Masvidal ha explicat l’última visita a Soto del Real\nMasvidal ha escrit un article d’opinió que ha batejat amb el titular ‘Tensió... Arterial’, on explica com va ser la visita del passat diumenge al seu marit a la presó de Soto del Real. Tal com apunta, l’exconseller Forn no es troba especialment bé últimament, i freqüentment és víctima de marejos, quelcom que s’incrementa quan és traslladat a les àrdues sessions que estan tenint lloc aquestes setmanes al Suprem.\nDesprés explica una sèrie d’anècdotes força curioses que han tingut lloc a Soto del Real. Per exemple, fa patent que una noia que va coincidir amb ella a l’hora de visites, va haver de marxar amb les mans buides perquè el familiar que estava empresonat havia estat extradit, i ningú l’havia informat dels fets.\nTambé parla d’un brot que va patir un pres mentre Forn era a la infermeria, i que es va concloure amb el pacient en qüestió estimbant-se tot sol contra la paret i obrint-se, literalment, el cap.\nEt pot interessar: Batet acusa els independentistes de «viure del conflicte de Catalunya».\nJoaquim Forn, escollit com a president de mesa\nPerò el que més crida l’atenció de l’article no és això, sinó el que explica just abans de posar punt final a la narració. Així les coses, Laura Masvidal explica el següent: «Arribo a casa i rebo la citació de la Santa i Sagrada Junta Electoral: Joaquim Forn i Chiriello ha estat escollit per fer de president de mesa electoral».\n«Això és Espanya!» clama i lamenta la dona de Forn, que conclou la narració vehiculant-se en la ironia. «Potser el jutge ho considerarà, aquest cop sí, un bon motiu per deixar-lo en llibertat».\nBatet carrega contra l’independentisme i l’equipara amb la dreta espanyola\nLes confessions més sorprenents de Casado, Rivera i Abascal a ‘Mi casa es la Tuya’\nEleccions Presó de Soto del Real Joaquim Forn


Berrugues genitals o condilomes | Fundació Puigvert\nInici » Informació de salut » Malalties i tractaments » Berrugues genitals o condilomes\nBerrugues genitals o condilomes\nLes berrugues genitals són la infecció de transmissió sexual més freqüent. Són proliferacions benignes en la seva majoria degudes a la infecció pel Virus del Papil•loma Humà (VPH), però requereixen fer diagnòstic diferencial amb altres ITS com els condilomes plans sifilítics o molluscum contagiosum. La via de transmissió fonamental és la sexual, per contacte directe.\nLa manifestació més coneguda de la infecció per VPH són les berrugues genitals o condilomes, encara que la majoria de les infeccions són subclíniques o latents (el pacient no té lesions visibles i per tant no sap que està infectat i que pot infectar). El període d'incubació varia molt, l'habitual és de 3 a 6 mesos, encara que pot anar de poques setmanes a més d'un any, de manera que saber des de quan està infectat el pacient o qui l'ha infectat és molt difícil. S'estima que un 75% de la població sexualment activa ha tingut o tindrà infecció pel VPH, un 15% presenta infecció activa i només un 1% condilomes.\nEl diagnòstic sol ser clínic, per genitoscòpia o per biòpsia. Les proves específiques per determinar el VPH (PCR) en general no estan indicades en l'abordatge de les berrugues genitals.\nEn general el pronòstic és bo i en més del 90% de les persones infectades es resol espontàniament. La resposta immune sol donar lloc a una remissió clínica mantinguda i la infecció es resol sense seqüeles. Un petit percentatge de casos es converteixen en portadors crònics, en les que la malaltia pot recidivar o evolucionar a lesions preneoplàsiques o neoplàsiques depenent del tipus de VPH.\nL'objectiu dels tractaments són eliminar les berrugues, no el virus i per tant les recidives (nous brots de berrugues) després del tractament inicial són freqüents. Hi ha molts tractaments diferents per a les berrugues genitals sense que cap d'ells hagi demostrat ser superior als altres: cirurgia, crioteràpia, pomades, líquids, làser, etc. No existeix el tractament ideal per a tots els casos.\nEls factors que influeixen a l'hora d'escollir el tractament són:\n• Les característiques dels condilomes: nombre, mida, localització ...\n• Experiència i judici clínic del terapeuta\n• Recursos disponibles i cost\n• Preferència i circumstàncies del pacient\n• Efectes adversos\nLa majoria de tractaments produeixen efectes adversos en forma de dermatitis, cicatrius, etc. Cal avisar el pacient. Alguns tractaments poden ser tòxics en embarassades. Els factors que poden afectar la resposta al tractament són la immunosupressió (VIH, trasplantats), el compliment i el tabac.\nA la Fundació Puigvert disposem de totes les modalitats terapèutiques.\nCom que és una infecció que es transmet pel contacte sexual (no cal la penetració) el preservatiu protegeix, però no és ni de bon tros 100% efectiu, ja sigui perquè no cobreix totes les superfícies o pel contacte genital que hi ha previ a la col•locació del preservatiu (durant el joc amorós).\nUna altra manera de prevenir la infecció és la vacunació contra el virus del papil•loma humà (vacuna cuatrivalente), que ja està establerta en el nostre medi per a les nenes de més de 12 anys (sobretot abans d'iniciar l'activitat sexual) i que aviat també s'acceptarà per als nens


Un projecte per contribuir al benestar de les persones grans i evitar situacions de soledat.\nQuè és el projecte PROPERS?\nÉs una xarxa de prevenció en la qual participen veïns, veïnes, comerciants, persones voluntàries i professionals de les entitats i serveis vinculats al barri.\nConstruïm un circuit de detecció de gent gran sola i seguiment de la seva situació, tant per prevenir mals majors, com per vincular-los més amb les activitats i la comunitat del barri i ciutat.\nAjudar i facilitar que les persones grans que han escollit seguir vivint a casa seva, puguin fer-ho en condicions de benestar i seguretat amb la complicitat del seu entorn. La prioritat és reduir la solitud i el risc d’aïllament i exclusió social.\nA persones grans que viuen soles, se senten soles, o estan acompanyades de persones grans o en situació de dependència. El perfil d’entrada és de majors de 75 anys que viuen soles, o acompanyades d’altres persones majors de 65 anys.\nQui són els Propers?\nVeïns i veïnes, comerciants, farmàcies, voluntaris/es i entitats socials que, amb la seva mirada sensible i respectuosa, contribueixen a reduir el risc d’aïllament de la gent gran.\nQuin son els valors principals?\nEl respecte a la gent gran, i el treball conjunt entre l’administració pública i la ciutadania per construir un barri més humà, més solidari i compromès amb el seu entorn, facilitar així la prevenció del sobreenvelliment.\nCom puc ajudar a les persones grans del Xup?\nTu pots ser un veí o veïna Proper: una persona solidària i observadora, però alhora molt respectuosa amb la privacitat de les persones.\nNo et suposarà cap esforç, únicament has de prestar atenció a la dinàmica diària de les persones grans que coneixes o tens a prop.\nSi detectes un canvi en la seva rutina diària, en el seu comportament o en el seu aspecte, pot ser un indici que necessita algun tipus de suport. En aquest cas, simplement posa’t en contacte amb el Projecte Propers.\nPer garantir que el projecte doni la volta a la situació de la gent gran del barri, farem realitat el màxim d’accions que reforcin el vincle entre el veïnatge i la seva gent gran i ajudin a la detecció i prevenció del sobreenvelliment.\nSi vols participar al Projecte PROPERS escriu-nos al correu aavvxup@gmail.com o truca’ns al telèfon 93 875 47 05


Nules signa a Fitur acords d'inici d'agermanament amb dues poblacions de Mèxic\nL'Ajuntament de Nules ha aprofitat la seua estada a Fitur, la Fira Internacional de Turisme que té lloc aquests dies a Madrid, per a signar acords d'inici de relacions per a l'agermanament entre Nules i dues localitats de l'Estat de Veracruz de Mèxic, Tempoal de Sánchez i Villa de Cosoleacaque.\nEn la signatura han estat juntament amb l'alcalde de Nules, David García, els alcaldes presidents d'aquests dues poblacions, Abel Hermenegildo Díaz Ponce i Cirilo Vázquez Parissi, a més de la secretària de Turisme i Cultura de l'Estat de Veracruz, Xochitl Arsebú Lago.\n"Aquest acords suposen l'inici de col·laboracions amb aquestes localitats en els àmbits comercial, cultural, educatiu, turístic o de seguretat pública, de manera que en les pròximes setmanes es constituiran les comissions de treball mixtes per a coordinar les primeres accions de cooperació", comenta l'alcalde David García.\nPer altra banda, l'alcalde de Nules també s'ha reunit amb la Ministra de Turisme d'Equador, Rosi Prado de Holguin, per a veure possibles vies de col·laboració i cooperació entre Nules i localitats d'Equador.\nEntre els diferents assumptes tractats s'ha explicat als representants tant de Mèxic com de l'Equador la problemàtica per la qual travessa la citricultura de la zona i la necessitat d'obrir mercats nous al nostre producte.


Salvador Fernández Capo, nou president de Ciment Català\nEl Consell Directiu de Ciment Català ha elegit Salvador Fernández Capo nou president en la seva reunió del mes de març. El nou dirigent de la patronal succeeix en el càrrec Àngel Cercós Casalé, que ha presidit l’entitat els darrers 6 anys.\nEl nou president enceta el seu mandat amb un doble front d’objectius. D’una banda, intensificar les relacions amb l’Administració per tal de promoure la inversió en infraestructures que han de mantenir i potenciar la competitivitat del país. Això permetria, alhora, assegurar l’activitat i els llocs de treball de les fàbriques. Per un altre costat, millorar la competitivitat del sector, sobretot pel que fa a costos d’energia elèctrica i tèrmica (combustibles alternatius). Aquesta és una línia clau per evitar la deslocalització de la producció tot ajudant a construir una societat més sostenible i contribuint a la mitigació del canvi climàtic.\nNascut a Barcelona al 1962, Salvador Fernández Capo és llicenciat en Ciències Econòmiques i Empresarials per la Universitat de Barcelona, i compta amb un postgrau (PDG) a l’IESE. La seva carrera professional ha estat vinculada des de 1988 a Grup Ciments Molins, on ha desenvolupat diferents funcions en els negocis del ciment i el formigó. Actualment ocupa el càrrec de Director General d’Operacions de Grup Ciments Molins, i anteriorment havia estat director general de Promsa.


Entrevista a Stefano Fantoni - Revista Mètode\nEspecialitat en comunicació científica, físic i premi de la Unesco pel màster en comunicació científica que ha desenvolupat a Trieste.\nEls cabells blancs i escarotats i una manera de caminar desacompassada conviden a pensar que s’acosta el típic científic afable i genial que per primera vegada abandona la seva torre d’ivori. Res més lluny de la realitat, uns ulls desperts i una mirada penetrant el delaten ja abans de començar a parlar. Stefano Fantoni és un físic inquiet, i modest, que sembla que demane perdó quan confessa que li interessa tot a la vida, cosa que l’ha fet botar d’un lloc a l’altre contínuament. El 2001 la Unesco li va lliurar el premi Kallinga en reconeixement a una de les seues principals obsessions, la divulgació de la ciència. Va ser-ne pioner amb la posada en marxa, el 1994, d’un màster sobre comunicació científica a la Scuola Internazionale Superiore di Studi Avanzatti, SISSA, a Trieste, que encara dirigeix. Professor de Física Teòria, ha estat durant dotze anys cap del laboratori interdisciplinar de la SISSA, on aposta perquè experts de molts camps treballen conjuntament. Col·labora en diferents mitjans de comunicació i s’ha untat fins a les orelles en moviments polítics i socials a Itàlia. També li interessa l’art i, com a assidu consumidor, busca raons científiques en aquesta plaent vessant. Finalment, com a bon comunicador, Stefano Fantoni, que va venir a València per impartir un curs en la Càtedra de Divulgació Científica, acabava l’entrevista contant una història del seu admirat Guido Fubbini per exemplificar el que els passa als científics en general i a ell en particular. “Hi havia un home que només eixir de casa s’adona que ha perdut les claus. Torna a buscar-les i és clar, no hi pot entrar… busca i busca.… s’hi acosta gent, pregunta i molts l’ajuden… la gent busca prop de la llum del carrer, no prop de la casa… fins que un pregunta: per què busqueu per ací? Perquè hi ha llum, responen”.\n«Si el que la ciència afirma és veritat, això ha de divulgar-se»\nNo li sembla que fins i tot els llauradors tenen més facilitat per a expressar els seus coneixements que els científics?\nSí, sí, per descomptat. He parlat amb molts llauradors, alguns molt grans, llauradors sense cultura, sense grans coneixements, però que saben molt bé com expressar els seus pensaments. Ho fan de manera molt clara, anant directament a allò que és realment important, i això en el cas dels científics no sempre és així.\nPer què creu primordial la divulgació científica i li dedica els seus esforços?\nEn primer lloc, jo crec que la ciència és una institució social importantíssima, potser la més important que tenim al món. En segon lloc, i açò té molta relació amb el que acabe de dir, si el que la ciència afirma és veritat, això ha de divulgar-se. És així des del principi de la ciència moderna. Ningú no hauria conegut Galileu si no fóra pels escrits que va deixar. Si un científic es guarda per a ell el descobriment que ha fet, el seu treball no forma part de la ciència. Qualsevol avanç de la ciència ha d’anar del nivell individual al nivell divulgatiu. La divulgació és tan fonamental per a la ciència com la investigació. Sense la divulgació, la ciència no té sentit.\nParlem d’una disciplina nova?\nLa divulgació científica va viure una gran transformació després de la Segona Guerra Mundial, quan la ciència, i els qui s’hi dedicaven, van abandonar el que es considerava la sociologia acadèmica per la sociologia postacadèmica. En l’època de Galileu, l’única transmissió possible es feia a través dels llibres. Més recentment, podem parlar de quatre nivells de comunicació/divulgació científica. En un primer nivell parlaríem dels articles que els científics escriuen per a ells mateixos, textos amb un llenguatge molt tècnic i que molt poca gent pot entendre. En el segon nivell, parlem de les revistes especialitzades, on els científics, més que explicar el seu últim descobriment, tracten de fer accessibles els seus coneixements a altres científics. En tercer lloc, situaríem un nivell de comunicació oral, el que es dóna en conferències, debats, etc. I en quart lloc, el nivell de divulgació pública de la ciència, que és cada vegada més important. Això és així perquè el científic està cada dia més implicat en la societat, i els seus experiments reflecteixen els desitjos del món que l’envolta, com mai abans ho havien fet.\nSón els científics els únics elegits per divulgar la ciència?\nEl màster que es fa a Trieste és un intent, per cert, reeixit, de professionalitzar la divulgació científica dirigida al gran públic. Això vol dir que la divulgació de la ciencia no és solament cosa dels científics, sinó que també implica altres col·lectius professionals, com ara els periodistes. La divulgació científica és tremendament important per al públic perquè incrementa el valor de la democràcia. Necessitem saber què passa en la ciència a l’hora de triar els nostres dirigents. Recordaràs que no fa molt, a Anglaterra, no sé quin ministre va preguntar a la comunitat científica per què s’havien d’invertir diners en la cerca del bosó de Higgs i a Suïssa, un grup de biòlegs s’han passat a la política. A Itàlia tenim el cas Di Bella, una mena de metge que volia aplicar un mètode molt fantasiós contra el càncer i alguns físics han intervingut públicament en l’assumpte. Tot açò apunta que, sí, és clar que els científics han de fer-se càrrec del que diuen, divulguen, però és cada vegada més important que aquesta divulgació científica es professionalitze. Aquest és l’objectiu d’aquest màster, que hi haja gent professional en qualsevol dels nivells de divulgació científica.\nHa percebut algun canvi a Itàlia pel que fa a la comunicació de la ciència després de més de deu anys de posada en funcionament del màster pel qual la UNESCO l’ha premiat?\nSí que n’he percebut alguns, però crec que no són deguts al màster, sincerament. El major canvi que s’ha donat, almenys a Itàlia, és la fragmentació de la comunicació. Ara hi ha molts tipus de comunicació, per exemple a Internet, pàgines web. A més, sabem que han aparegut deu noves empreses editorials, petites editores que viuen només de publicar llibres de divulgació científica. Després hi ha el fenomen de les agències de premsa. Els grans periòdics ja no estan disposats a pagar el preu de mantenir permanentment periodistes científics i acaben recorrent als free-lance. Aquestes agències són una oportunitat perquè els periodistes s’unesquen en una mena de cooperativa i des d’allà venguen els seus reportatges als diaris. Aquest sistema funciona molt bé, i a Itàlia tenim tres agències especialitzades en ciència a les quals molts de nosaltres estem vinculats. Aquesta és una nova tendència positiva sempre que es mantinga un nivell de qualitat en els mitjans. No obstant això, als diaris i la televisió el nivell és encara molt baix. El problema, jo diria que és l’estructura dels mateixos mitjans de comunicació. Per als grans mèdia la ciència no és un tema interessant, ni hi aposten. Els que tenen el poder no volen invertir en divulgació científica, pensen que la ciència és irrellevant per al gran públic i en això s’equivoquen. Crec que no hem estat capaços de convèncer els grans dirigents de les cadenes de televisió i dels diaris que la informació científica és important.\n«La divulgació científica és tremendament important perquè incrementa el valor de la democràcia»\nQuants estudiants han participat en aquest màster?\nBé, cada any acceptem quinze estudiants. En els deu anys que hem fet el màster n’hi deuen haver passat 150. Hem fet estadístiques i sabem que el 70% dels que han fet el màster viuen d’aquest treball en diferents llocs d’Itàlia i en diferents empreses. La majoria són free-lance i a penes un o dos treballen de manera fixa en diaris com L’Expresso, però són molt pocs els casos, i no és perquè aquests tinguen un nivell més alt que els altres, sinó perquè al diari ja els coneixien prèviament.\nD’on va venir la idea de posar en marxa el projecte del màster de comunicació?\nA Itàlia vam ser els primers. La idea va sorgir quan prenia un cafè amb un amic periodista que està considerat el pare del periodisme científic a Itàlia. Ara hi ha moltes escoles a Itàlia que comencen dins del marc de les universitats, per exemple a Pàdua, a Torí i a Sicília. Però he de dir que la majoria no van pel bon camí perquè la disciplina científica passa un moment molt difícil perquè el nombre d’estudiants ha caigut en picat. La veritat és que estem al límit del desastre. En algunes universitats hi ha menys de deu estudiants en física o química. I aquestes escoles tracten de resoldre el problema, però jo crec que no és el camí. Pense que si volem que la divulgació de la ciència es professionalitze, no són els científics els únics que han de posar de la seua part, també ho han de fer els filòsofs, els periodistes, etc. Els científics serien els primers, però no els únics.\n«La divulgació de la ciència no és solament cosa dels científics, sinó que també implica altres col·lectius professionals, com ara els periodistes»\nQuines conseqüències provoca actualment la manca de comunicació entre els científics i la gent?\nAra mateix hi ha un fort debat a Itàlia entre els mitjans de comunicació i la comunitat científica al voltant de la investigació genètica. Els científics acusen els mitjans de posar el públic en contra de la investigació genètica i d’insistir molt en el perill que comporta. Això és cert, però crec que els científics s’equivoquen a l’hora de fer responsables els mitjans. És cert que alguns periodistes fan ideologia, però això és una qüestió menor. Els periodistes fan el seu treball, i ells no poden decidir si una investigació és bona o no, si aquest científic té raó o no la té. La gran responsabilitat és dels científics, no dels mitjans. Crec que el fet que es done aquest debat és positiu perquè abans ningú no li prestava atenció a les publicacions científiques. Els científics defensen la seua responsabilitat en la divulgació, que haurien d’haver assumit des del principi. I imagine que aquest debat es repetirà pel que fa a la nanotecnologia, que és un tema que cada vegada atrau més atenció. Si els científics no informen la societat del seu treball –per què investiguen en un camp determinat, quines són les seues perspectives–, quan facen un descobriment i el divulguen, la gent simplement no confiarà en ells. Per això has d’informar la gent abans. Aquesta estratègia s’ha entès molt bé als Estats Units i per primera vegada, en un projecte científic important s’ha destinat una quantitat de diners a la seua divulgació, perquè la gent conega el camp que s’investiga. Això hauria de passar cada vegada més, perquè la divulgació és part de la investigació, i si no t’avances a informar la gent, quan realment faces el gran descobriment el públic no l’entendrà, es pensarà que és perillós i en desconfiarà. I amb raó.\nNo li sembla que la gent se sent molt més pròxima avui dia a la tecnologia que no a la ciència?\nMoltes vegades els científics parlen de tecnociència, i la majoria de la gent confon els dos conceptes, ciència i tecnologia. La gent està molt interessada en la tecnologia entesa com el resultat de la investigació, i això és en part cert i en part fals. Aquesta creença és deguda sobretot a la cultura de la gent. No hi ha manera d’avançar en la tecnologia si no hi ha investigació fonamental. Qualsevol avanç tecnològic s’obté no enfocant la investigació sobre ell, sinó per casualitat. Els vertaders descobriments es donen en la trajectòria de la investigació, no quan ha finalitzat.\nMolts exemples al llarg de la història ho demostren. Has d’incrementar els coneixements científics i ho has de fer sense pensar en cap finalitat concreta perquè aquesta és la manera més probable de tenir èxit, de trobar alguna cosa que tinga una conseqüència pràctica. Aquest concepte està totalment perdut, i això és molt perillós. Si un projecte no va orientat a una aplicació immediata, i és el cas habitual entre nosaltres, és molt difícil convèncer els polítics perquè el financen. Això condiciona el treball dels científics, els obliga a investigar sobre alguna cosa que tinga aplicació. I aquest és un gran error, tant dels polítics com dels científics. Els científics són, en aquest sentit, esclaus dels polítics. Si els polítics em demanen que diga que açò tindrà aplicació, jo ho dic. Això és un error i la tecnociència acabarà substituint la ciència, i nosaltres acabarem perdent la nostra feina.\nVostè ha tocat molts camps de la física, la nuclear, l’astrofísica, els líquids quàntics… Pica molt i no rasca gaire o és que té una visió interdisciplinar que el du a anar obrint nous horitzons?\nNo sé. M’agrada tot, potser és un defecte que tinc. No puc treballar en una àrea més de tres o quatre anys, me’n canse. És culpa meua.\nM’ha interessat molt l’estudi dels sistemes de molts cossos en interacció, de gran importància en molts camps de la ciència, en particular en astrofísica, en física nuclear o en física dels líquids o dels sòlids.\nAquesta és una raó. A banda, m’agrada molt moure’m, saber què passa per ací i per allà. No és casual que durant dotze anys haja estat el cap del laboratori interdisciplinar de la SISSA, que busca ampliar els camps d’investigació i que aposta perquè experts de molts camps treballen conjuntament. No tinc més resposta que açò.\nLes seues inquietuds l’han dut també a implicar-se en política, a fer campanya a favor de l’Olivo. Creu que els científics han de prendre part activa en la vida ciutadana?\nHo he fet, sí, dues vegades en la meua vida. Crec que és un deure per a tot científic intervenir a nivell polític. Primer perquè el científic és un ciutadà i és un ciutadà molt privilegiat per la seua cultura. No obstant això, quan he participat m’he adonat que la política és una professió, i tu, com a científic, no passes de ser considerat un tècnic, amb la qual cosa l’impacte que pot tenir la teua intervenció és més aviat reduït, llevat que canvies de treball.\n«Crec que és un deure per a tot científic intervenir a nivell polític. Primer perquè el científic és un ciutadà i és un ciutadà molt privilegiat per la seua cultura»\nTambé està molt interessat en l’art. Què pot aportar la ciència a aquesta disciplina?\nLa música o la pintura són arts creatives. En la ciència crees per camins incerts i d’alguna manera això és també el que fan els artistes. Si escoltes música moderna o contemples art abstracte només comença a agradar-te quan dones amb la clau del que vol expressar. S’ha de donar una connexió entre el cervell, la racionalitat i l’emoció. Aquesta afirmació també és vàlida pel que fa a la ciència, hi ha un nexe racional. Crec que l’art podria ser un vehicle per divulgar la ciència, si és veritat o no, ho desconec, però estem molt interessats a veure si és possible. Si parles amb escriptors, pintors, et diran: l’art és l’art, oblida-te’n. No volen ser esclaus de la ciència. Però jo crec que la imatge, la pintura, el teatre, poder fer un paper molt important per divulgar la ciència.\nPer arrodonir, què ens pot dir del Cavaliere?\nNo, em fa vergonya. Crec que no hi ha res a dir. Tot el que està fent-se es perquè la gent parle… és irrellevant. Ok? Moltes gràcies.


El rei abandona la fàbrica de Seat després de visitar-la pel seu 70è aniversari\nPublicat 05/03/2021 15:36CET\nMARTORELL (BARCELONA), 5 mar� (EUROPA PRESS) -\nEl rei Felip VI ha abandonat la fàbrica de Seat a Martorell (Barcelona) poc abans de les 14 hores, després de visitar-la aquest divendres pel seu 70è aniversari.\nHa sortit escortat per diversos furgons dels Mossos d'Esquadra que, juntament amb equips de la Guàrdia Urbana, han tallat la circulació al trànsit.\nJust davant la Seat l'esperaven uns 20 manifestants --també la presidenta de l'ANC, Elisenda Paluzie-- que exhibien una pancarta de 'Catalunya no té rei' i han cridat la mateixa consigna.\nCONCENTRACIONS A PONTS\nLa jornada ha començat aquest divendres a les 9.00 quan una vintena de persones s'han concentrat a la plaça Joan Serrats de Martorell, que han convocat els CDR per protestar contra la visita del monarca, tot i que abans de començar l'acte ja s'havien dissolt.\nDurant el transcurs de la concentració alguns manifestants han alertat que els Mossos els feien retirar les pancartes a altres punts, excepte a la plaça Joan Serrats, on l'han mantingut.\nAl marge de la manifestació dels CDR, a les 9.30 hores 20 persones més s'han concentrat al pont de la Plaça 19 del mateix municipi, que passa per sobre de l'autopista AP-7, que han convocat l'ANC i Òmnium Cultural.\nRETIRADA DE LES PANCARTES\nLa presidenta de l'Assemblea Nacional Catalana (ANC), Elisenda Paluzie, s'ha posat en contacte amb la Conselleria d'Interior per la retirada de pancartes "per veure què passava" i, després de la trucada, els han permès penjar-ne una al pont.\n"No es tracta que ens donessin permís, nosaltres havíem comunicat l'acció a Interior correctament i no teníem cap resolució que ens digués que no podíem penjar les pancartes", ha dit en unes declaracions a Europa Press.\nQuan ha fet la trucada, l'ANC ha confirmat que "no hi havia cap resolució que prohibís penjar les pancartes, per la qual cosa l'operatiu ha rectificat l'ordre", segons Paluzie.


El govern dels jutges, per Xavier Sardà\nJustícia i política Opinió Basada en interpretacions i judicis de l’autor sobre fets, dades i esdeveniments.\nAixò dels magistrats de dictaminar a requeriment d’una part passa en altres llocs, ja ho sé. El fracàs de la política acaba als tribunals. Moltes vegades, per pur obstruccionisme\n17 de de juliol del 2021. 19:05\nFa un parell de dies que em sento fart, cansat, fastiguejat i una mica fatigat. Ara resulta que això de l’estat d’alarma no és del tot constitucional. Per un sol vot, el ple del Tribunal Constitucional dictamina que s’havia d’haver declarat l’estat d’excepció. O no sé què.\nLa dreta més rància cleptòmana, Ayuso i els altres baladrers de l’Antic Testament estan en èxtasi. Els importa poc la pandèmia, però els posa espasmòdics atacar el Govern.\nEl mateix dia, el Rei fa una crida a la unitat, en el segon homenatge d’Estat a les víctimes de la Covid. Doncs que esperi la unitat assegut.\nPer aquí, Aragonès demana l’estat d’alarma descentralitzat i són els jutges els que li han atorgat el permís.\nAixò dels jutges de dictaminar a requeriment d’una part passa en altres llocs, ja ho sé. Als Estats Units el tema de l’avortament va arribar al Suprem i a Alemanya el Tribunal Federal es va pronunciar sobre el sistema de finançament dels ‘landers’. El fracàs de la política acaba als tribunals. Moltes vegades, per pur obstruccionisme\nÉs lògic que els ciutadans experimentin confusió i soledat, davant l’embolic juridicopolític.\nEstem en ple rebrot descontrolat del virus i ara el Constitucional diu que el Govern espanyol no ho va fer bé lluitant, amb l’estat d’alarma, contra una pandèmia mortal sense precedents. Bé, doncs que el treguin de l’ordenament, que el canviïn, que l’ampliïn o que l’inflin com un flotador. La llei orgànica 4/1981 dels estats d’alarma, excepció i lloc, permet «limitar la circulació o permanència de persones o vehicles en hores i llocs determinats o condicionar-les al compliment dels esmentats requisits». Segons reputats constitucionalistes, és just el que va dir la declaració de l’estat d’alarma.\nLa democràcia és una església en què tots som heretges, com diu Savater. Molta toga negra per salvar-nos dels polítics que votem. A retornar les multes i a continuar lluitant contra el virus. Els jutges picant amb la maça i l’oposició, pregant a Déu.\nBalanç de l’agost


Parlant de Gamificació al TEDxReus - Jugar, una forma de viure - Imma Marín\nContinuem amb el TEDxReus, i tal com vaig prometre al meu anterior post, ara em centro en la que va ser la meva intervenció, que com no podia ser d’altre manera, es va centrar en la potencia del joc, aquest cop enfocada des de l’actual tendència a la “gamificació” de tota mena d’activitats i processos, és a dir, d’introduir dinàmiques i mecàniques lúdiques a espais fins ara sovint allunyats del joc i de l’oci en general.\nNingú dubte avui dels beneficis del joc. Sabem que és una font d’estímuls que, a més de procurar diversió, aconsegueix que mantinguem l’atenció de manera sostinguda, facilitant aprenentatges i descobertes. Quan juguem, ens mostrem tal com som, ens comuniquem i generem complicitats i vincles, entre moltes altres coses.\nAvui, la força del joc està més present que mai. La tecnologia, cada cop més capaç, i una generació nascuda als voltants de 1970 que no ha deixat mai de jugar i que sembla que no té cap intenció de deixar de fer-ho, han estat el terreny perfecte per el naixement d’una nova forma de comunicar i educar que ha pres el nom de Gamification, que hem traduït al català com a gamificació.\nPer primera vegada la separació arbitrària entre oci i treball, entre lleure i obligació, plaer i esforç, banal i útil, es veu trencada. El joc penetra en tots els àmbits: més enllà de l’oci i més enllà de la infància, envaint espais i activitats de no-joc, convertint-se així, en aliat de marques i empreses.\nTanmateix, si el joc està impactant en el mon de l’empresa, la salut o la política, què passa amb l’educació? La gamificació de l’educació és encara un gran repte pendent. Cal posar el joc en el cor del procés d’ensenyament i aprenentatge. No es tracta de “fer jocs” per entretenir o fer més agradables les obligacions; no es tracta “d’utilitzar el joc” com a recurs o eina educativa. Es tracta de concebre el joc com a metodologia i estratègia d’aprenentatge, activant la motivació intrínseca de l’alumnat, tal com ens indica avui la neurociència; convertint la formació en veritable transformació de les persones. Faig meva així la frase d’en Nietzsche en l’Ecce Homo “No conec cap altre manera de tractar les coses importants que el joc”.\nA continuació i per finalitzar, comparteixo el vídeo de la intervenció:\nconferències educació events gamificació\n← TEDxReus: quina experiència!\nÉs el joc o són els jocs els que traspassen fronteres culturals i temporals? →\neventos juguetes gamificació Día del Juego ¿Jugamos? participación jocs de taula juego videojuegos cultura educación empresa joguines events joc gamificación Francia actualidad actitud lúdica derechos infancia conferencias blog educació juegos de mesa conferències libros juegos Riedulab Internacional actualitat


Vols barats de Jerez de la Frontera a Orlando a Iberia\nVols barats EUA Orlando Jerez de la Frontera-Orlando\nVols barats de Jerez de la Frontera a Orlando (ORL) de Jerez de la Frontera a Orlando Jerez de la Frontera-Orlando, EUA\nVols barats Jerez de la Frontera-Tampa\nVols Jerez de la Frontera-Orlando\nConsulta l’oferta de vols de Jerez de la Frontera a Orlando i reserva el teu bitllet d’avió en línia. Iberia et garanteix els millors preus d’última hora per a la nostra oferta de vols barats de Jerez de la Frontera a Orlando.\nEls preus mostrats corresponen a cerques de vols a de Jerez de la Frontera a Orlando fetes recentment per clients. Poden canviar segons la disponibilitat de places, possibles variacions de tarifes, taxes i altres suplements en el moment de fer la consulta. Els preus per trajecte són aplicables comprant bitllets d’anada i tornada.


TAC12 TV - La Fundació de les Decennals estrenarà una òpera durant les festes\nLa Fundació de les Decennals estrenarà una òpera durant les festes\nDivendres, 05 Juny 2020 10:11\nAdaptada pel tenor vallenc Roger Padullés, “La flauta màgica” de Mozart és el títol escollit. Hi participaran noms reconegut de l’escena operística catalana i també una representació de veus de les sis corals vallenques.\nLa flauta màgica de Mozart, una de les òperes més reconegudes històricament, serà la primera producció pròpia impulsada directament des de l’organització de les Festes Decennals. Es preveu estrenar el 4 de febrer al Centre Cultural en el marc de les festes. L’adaptació dels textos i talls musicals de l’original l’ha realitzat el tenor vallenc Roger Padullés, que també serà l’encarregat de dirigir l’espectacle acompanyat en la producció i escenificació de la vallenca Bàrbara Flores.\nA banda de la seva vessant com a tenor, Padullès ja ha escrit i dirigit altres espectacles operístics. Un dels últims també realitzat a Valls en companyia del Cor Èulia: Dones d’òpera. Tot i això, el mateix director admet que aquesta vegada el repte és major, per la dimensió de l’espectacle i per la necessitat d’adaptar-lo a un espai que no està preparat per representar-hi òpera.\nL’espectacle tindrà un marcat accent de quilòmetre zero. La música en viu la posarà una orquestra de cambra formada per quinze músics del Camp de Tarragona. D’altra banda, la direcció musical de l’espectacle anirà a càrrec del tarragoní Xavier Pastrana, que entre altres ha conduït l’orquestra de l’Auditori Josep Carreras o l’Ensemble O Vos Omnes. Els figurants que acompanyaran als cantants sortiran d’entre els cantaires de les sis corals vallenques.\nNo s’ha concretat encara el repartiment dels cantants solistes si bé, des de la direcció s’apunta a noms reconeguts del panorama operístic català que ja han interpretat els mateixos papers a prestigiosos escenaris com el Liceu. David Alegret o Marta Mathéu són alguns dels artistes que ja han confirmat la seva presència.\nMés en aquesta secció: « Un camp de treball farà tasques de recuperació als torrents de Valls Incombustible J.J. Miguel »


homepage - Aikido Yoshinkan\nL’escola Yoshinkan és un estil d’aikido desenvolupat per Gozo Shioda Sensei, alumne directe de Morihei Ueshiba Sensei, fundador de l’aikido. Yoshinkan vol dir lloc on es treballa el centre, l’esperit, el ki.\nL’estil Yoshinkan està considerat el més dur i contundent dins de l’aikido. Posa especial atenció als atemis, o cops, i el practiquen les forces de seguretat japoneses des del 1954.\nJacques Muguruza Sensei va ser deixeble directe de Gozo Shioda Sensei, fundador de l’escola Yoshinkan i alumne resident (uchi deshi) al Hombu Dojo d’aikido Yoshinkan al Japó. Nascut el 1955, ha dedicat la seva vida a l’estudi de l’aikido i a la seva introducció a Europa des del 1982.\nActualment, Jacques Muguruza Sensei és 8è DAN d’aikido diplomat directament pel Hombu Dojo d’aikido Yoshinkan del Japó. També està certificat com a Instructor del propi Hombu Dojo i ostenta el títol d’Instructor Superior Internacional d’aikido Yoshinkan, ambdós títols atorgats pel propi Gozo Shioda Sensei. A més, posseeix el títol de Kyosho atorgat per la International Martial Arts Federation.


Les Germanes de la Sagrada Família d'Urgell es dediquen a l'ensenyament i l'assistència a hospitals i residències, missions, parròquies, temps lliure i altres apostolats compatibles amb el carisma. Són presents a Catalunya, Andorra (col·legi Mare Janer de Santa Coloma i escola Sagrada Família d'Escaldes), Astúries, Valladolid, Madrid i Andalusia, Mèxic, Argentina, Xile, Uruguai i Colòmbia, Guinea Equatorial i Itàlia. La seu general és a Rubí. A Catalunya és present a escoles a Barcelona -Sant Andreu de Palomar i Avinyó–, Sabadell, el Masnou, Viladecans i Lleida, a Matadepera amb una llar d'infants; a residències d'avis a Sant Andreu de Palomar, Matadepera i Cervera; i als hospitals de la Seu d’Urgell i de Valls. També compta amb comunitats a l'Hospitalet i a Badalona. A la residència de la Seu d'Urgell descansen les restes de la fundadora.\nGermanes de la Sagrada Família d'Urgell - Lloc web oficial\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Germanes_de_la_Sagrada_Família_d%27Urgell&oldid=18994954»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 18 oct 2017 a les 07:45.


Òscar Olivares – CDR la Safor\nEtiqueta: Òscar Olivares\nEls horts socials fan comunitat\n21 Novembre 2017 per cdrlasafor\t♥ 0 Leave a Comment\nL’Escola de la Terra i el CDR la Safor van organitzar una xarrada sobre diferents models d’horts socials que trobem a la comarca de la Safor. Hi va participar Rosa Canet, mestra del CRA Mondúver-Safor de Potries, que va explicar el projecte Hort i Cultura que posa en contacte l’alumnat de l’escola amb les persones que coneixen la terra. Segons Canet, es tracta d’un traspàs de coneixements, ja que l’escola és tot l’entorn. Trenquen les parets de l’escola i de les assignatures i s’aprén sobre l’organització del treball, l’oratge i el camp.\nTambé va parla Òscar Olivares, tècnic d’Agricultura de l’Ajuntament de Gandia i la persona encarregada de gestionar els horts urbans. Per a Olivares, els horts urbans de Gandia són espais de socialització, ja que a les parcel·les hi conviuen persones jubilades, escoles i associacions. La idea és crear una anella verda al voltant de la ciutat a la qual es puga accedir a peu. Un dels problemes que va comentar Òscar Olivares és el compostatge de les restes vegetals.\nEn darrer lloc, José M. Peiró i Montse Bernàcer, membres de la Col·lectiva van explicar aquest projecte autogestionat que tenen el bancal al Real de Gandia. L’objectiu de la Col·lectiva és l’apoderament i l’autoabastiment dels seus membres, a més de la sobirania alimentària. I van posar en marxa una moneda social: l’Eco, que serveix per intercanviar serveis. Cada membre aporta i agafa segons les seues necessitats. Els excedents s’intercanvien amb altres col·lectius i als Mercats del Trenet.\nÒscar OlivaresCol·lectivaGandiaHort i Culturahorts socialsJosé Maria PeiróMontse BernàcerPotriesRosa Canet