Entrevista a Jesús Jurado: "la generació perduda d’Andalusia havia perdut una batalla política, però estava guanyant batalles culturals decisives" - Debats pel Demà\nAvui us portem una entrevista molt especial. En plena onada del renaixement d’un nou andalusisme i un context immillorable per testar la nova hipòtesis andalusita com les eleccions a Andalusia d’aquest pròxim 19 de juny, hem decidit entrevistar Jesús Jurado. Jesus és l’autor d’un dels llibres imprescindibles d’aquest any, com és La generación del mollete. Crónica de un nuevo andalucismo editat per Lengua de Trapo i escrit com a un tipus de biografia personal de l’autor, es tracta d’un assaig que recorre els moments claus de la darrera dècada i com aquests afectaren a la configuració d’un nou andalusisme que seria interioritzat per les generacions milenials: de ser filles del consens autonòmic andalús a portar a terme una revolució cultural que ja està escardassant les costures d’aquell consens.\nDe tot això i molt més, parlarem amb Jesús que a banda d’autor d’aquest llibre ha estat segons la seva descripció al llibre: “captador de socios para una oenegé, inició una carrera investigadora fallida i fue asesor de discurso y campañas electorales en Podemos. También formó parte algun tiempo de sus organos de dirección en Andalucía”. En definitiva un testimoni essencial d’aquest nou andalusisme que s’està obrint i que tant pot ensenyar-nos.\nBloc 1: Modernitats que no arriben. Transició i articulació del Règim del 78 a Andalusia.\nEl teu llibre La generación del mollete. Crónica de un nuevo andalucismo sembla estar muntat entorn d’una estructura vivencial pròpia. Entre aquestes vivències podríem començar pel significat de la Transició a Andalusia. Quin relat va ser l’imperant durant aquest procés? Com ho va interioritzar la teua generació?\nEfectivament, vaig prendre la meua pròpia vida com a fil conductor del llibre perquè no vaig trobar una altra manera d’enfilar de manera honesta les reflexions de caràcter més polític amb aquelles dedicades a nous fenòmens culturals o als canvis socials que es venien produint a l’Andalusia de l’última dècada. Així, per a abordar la Transició, part dels relats familiars i altres narracions personals sobre les manifestacions del 4 de desembre del 77, que contrasten amb el silenci oficial durant dècades. En elles es percep com l’autonomia va operar a Andalusia durant la Transició com un significant buit capaç d’articular les lluites més diverses, del dret al divorci a la reforma agrària. Però a més això va tindre lloc en una societat conscient d’haver sigut maltractada històricament per l’Estat. Per això el primer Estatut, guanyat literalment amb sang, sembla, llegit hui, més un manifest anticolonial que una llei orgànica.\nNo obstant això, alguna cosa hauria de passar aqueixos 10-15 anys transcorreguts entre la victòria del 28F i els meus primers records escolars. Perquè el que la meua generació va créixer celebrant en els col·legis cada 28 de febrer era una idea molt diferent de l’autonomia, basada en el consens, l’autocomplaença i la celebració folklòrica. Acoloríem dibuixos de Blas Infante, tocàvem l’himne amb la flauta i menjàvem molletes de pa amb oli (d’ací el títol del llibre). Durant dècades, la memòria de les intenses lluites per l’autonomia només va perdurar en tradicions orals: ja foren les batalletes familiars o les cobles de Carnestoltes.\nAquest moment semblaria que es tanca l’any 92 amb la celebració de la Expo. Dius que això va voler ser “més que una renovació dels vots de l’autonomia, una celebració de la seua superació” es va superar llavors el trauma del subdesenvolupament per un relat modernitzador i europeu?\nEl 92 va ser precisament això que va passar entremig d’aquell autonomisme rebel i l’experiència de la meua generació. Com bé explica Edu Maura en Los 90: Euforia y miedo en la modernidad democrática, aquell any va ser la culminació del pensament nacional-optimista, el moment en què Espanya es va celebrar a si mateixa per haver superat col·lectivament els reptes de la Transició. I a Andalusia, dèiem, la Transició s’havia centrat en la conquesta de l’autonomia com a mitjà per a superar un subdesenvolupament quasi colonial.\nLa Expo ens va contar que ja érem un país no sols normal i europeu, sinó de primera categoria. El problema és que aqueix discurs, que no estava només fet de paraules, sinó d’infraestructures, fastos, ingents quantitats de marxandatge, imatges televisives… no s’ajustava, en absolut, a la realitat material andalusa, especialment a la de les seues perifèries, que malgrat totes les millores experimentades en termes absoluts, continuava aprofundint la seua dependència i subalternidad en termes relatius i se sostenia en un model cada vegada més fràgil. Però anàvem a tardar més de 20 anys a comprovar-ho, clar. En els anys del canvi de segle, l’eslògan oficial de la Junta continuava sent “Andalucía, imparable”.\nElevant una mica la mirada, volia parlar de la importància que té l’autonomia andalusa en la configuració del sistema polític de la transició. Amadeu Mezquida deia que “Espanya basculava, era com una balança: en un costat estava Andalusia a l’altre Catalunya”. En quina mesura era important aqueixa posició d’Andalusia? Quina relació tenen Catalunya i Andalusia?\nMés enllà del balanç geopolític entre els dos territoris amb major població del país, que d’alguna manera sempre ha tingut i haurà de gestionar l’Estat central i que tan bé es va veure en aquell 1992 de doblet Expo-Olimpíades, m’interessa destacar el paper social que va jugar Andalusia en la configuració de l’Estat autonòmic del 78.\nPlanteja Xavi Domènech en Un haz de naciones que “Andalusia va inaugurar un discurs autonòmic que ja res tenia a veure amb el reconeixement de la singularitat, sinó amb l’assumpció que les autonomies eren una manera de garantir un desenvolupament econòmic igualitari”. I no estic del tot d’acord, perquè precisament la singularitat andalusa s’havia construït, ja des de l’andalusisme històric de principis del S. XX, en una clau eminentment material: som andalusos en la mesura en què no som propietaris, perquè els nostres ancestres van ser sotmesos i despullats de la seua terra. Aqueixa interpretació del fet diferencial andalús no fa més que aguditzar-se en el andalusisme polític dels 70’, influenciat pel pensament marxista, anticolonial i tercermundialista. Des de la Constitució d’Antequera de 1883, l’autogovern s’havia entès sempre com un mitjà per a l’emancipació social i econòmica dels andalusos. D’aquí ve que, a l’Andalusia dels últims 50 anys, la construcció de la democràcia, l’autonomia i l’estat del benestar foren projectades, enteses i comptades com un únic procés coherent –capitalitzat durant dècades, en tots els seus vessants, pel partit socialista.\nEn aqueix sentit, l’aspiració andalusa de “no ser com les altres, sinó com la que més” que ha marcat la relació amb Catalunya, ha d’entendre’s, almenys en el seu sentit originari, com una aspiració no de coartar els legítims drets catalans, sinó d’exigir una major convergència en termes de riquesa i benestar, entesos aquests com a inseparables de l’autonomia política. I és que un dels principals objectius de l’autonomia andalusa va ser acabar amb “les condicions econòmiques, socials i culturals que determinen l’emigració dels andalusos”, que va tindre a Catalunya com un dels seus destins principals i més traumàtics.\nBloc 2: Llavors de ruptura. Crisi econòmica i 15-M\nEl moviment del 15 de maig va suposar una sacsejada democràtica que per tota Espanya va posar potes enlaire els consensos anteriors del Règim del 78. No obstant això, les seues modulacions en els territoris amb identitats nacionals/regionals han romàs més ocultes. Que va haver-hi a Andalusia més enllà d’aqueix “relat centralista del 15-M” del que parles?\nPerquè si com dèiem abans, a Andalusia la democràcia, l’autonomia i el benestar s’havien entès com un tot coherent, una crisi econòmica que fa xixines el precari estat de benestar alçat en les dècades anteriors i les promeses de convergència amb la resta d’Europa, acompanyada d’una crisi política derivada del major escàndol de corrupció de la història d’Espanya –el cas dels ERE- acaben resultant, necessàriament, en un qüestionament de l’autonomia andalusa i de la identitat construïda per aquesta.\nNo va ser immediata, clar. Només a posteriori és possible trobar senyals que començaven a evidenciar la crisi d’aquest model en un doble sentit: d’una banda, sorgeixen moviments per la recuperació de l’autoestima col·lectiva com a nova manera d’articular les demandes autonomistes; per l’altre, un corrent reaccionari que renega de l’autonomia i la democràcia des de la nostàlgia del franquisme.\nSe sol veure el 15-M com l’inici d’un cicle polític nou a Espanya. Al mateix temps, com recordava Gemma Ubasart hi ha fenòmens que s’entrecreuen, com el Procés a Catalunya o les dinàmiques pròpies del País Basc. Com és a Andalusia? En quina mesura aquest moment prefigura els orígens d’aquest “nuevo andalucismo”?\nPotser no es pot parlar d’un 15M andalús amb dinàmiques tan substancialment diferents a Catalunya i País Basc, que ja per a llavors tenien assentades esferes polítiques, mediàtiques i activistes pròpies. Però sens dubte va tindre característiques pròpies derivades de les especificitats socials i polítiques andaluses. Sent Andalusia el territori on les retallades van afectar amb major cruesa, pels altíssims índexs de pobresa i desocupació que es mantenien ja abans de la crisi, les classes més humils van tindre un protagonisme major en el moviment. I això es va traduir en una radicalització del repertori activista precisament mitjançant la incorporació de pràctiques comunitàries tradicionals. Entre elles cal destacar les Corralas –okupació de blocs per a famílies desnonades regides pels valors d’autogestió de les dones andaluses-, l’ús del flamenc com a eina de protesta o el sindicalisme social d’origen jornaler del Sindicat Andalús de Treballadors, que va tindre un pes decisiu aquells anys tant a nivell mediàtic -amb accions com l’expropiació d’aliments en Mercadona- com a organitzatiu –en les Marxes de la Dignitat, per exemple.\nA més de tot això, cal recordar que entre 2012 i 2015, en el més àlgid de la crisi econòmica i política, Andalusia estava governada per una coalició entre PSOE i Esquerra Unida. Aqueix desprestigi de les organitzacions tradicionals de l’esquerra andalusa, especialment entre els més joves, seria decisiu en tot quant vindria després.\nBloc 3: L’assalt als cels. El cicle de canvi polític i el plurinacional a Andalusia.\nAmb l’arribada de Podemos, s’inicia un nou cicle de combat institucional que ha tingut diferents derivades. El teu dius que una de les claus per a entendre els resultats a Andalusia és la “absència d’un discurs andalusista propi capaç d’encaixar en la proposta plurinacional”. Què andalucismo podia haver encarnat Podem i que es diferenciaria de les anteriors onades?\nProbablement s’hauria limitat a implantar abans i amb menors costos el discurs que va adoptar Adelante en 2018. Això hauria permés, d’una banda, reduir la dependència dels lideratges madrilenys –alguna cosa que sens dubte ens hauria estalviat moltes disputes internes- i, per un altre, emancipar-nos del discurs andalusista de les organitzacions d’extrema esquerra, que tampoc encaixava ja en la societat andalusa del S. XXI. La marca Podemos, com es veia amb claredat en les enquestes, va tindre a Andalusia moments de prestigi, però sempre va carregar amb la llufa de ser una sucursal madrilenya –alguna cosa que limitava molt la nostra capacitat de creixement.\nNo obstant això sembla que el resultat no va ser molt satisfactori, escrius citant a Javier García Fernández, que si el PP era una maquina de fabricar independentistes catalans, “Podemos Andalucía ha sido una maquina de fabricar andalucistas”. Si una de les claus del projecte de Podemos va ser l’articulació de confluències plurinacionals (En Comú Podem, A la Valenciana, En Marea…) Al fet que es deu l’entossudiment que porta a l’aparell del partit a bloquejar els intents de construir una cosa així a Andalusia?\nEntossudiment sempre hi havia davant qualsevol desafiament de la jerarquia establida. Haver de negociar llistes de 61 diputats al Congrés amb un poder alié al nucli complutense inevitablement anava a generar resistències. El problema va estar, crec, no tant en l’entossudiment madrileny sinó en la feblesa andalusa. La diferència fonamental entre Andalusia i altres nacionalitats de l’Estat va ser l’absència d’organicitat pròpia, i aquesta al seu torn era conseqüència d’un buit anòmal: les últimes organitzacions andalusistes clàssiques, és a dir, el PA i la CUT es van dissoldre de manera quasi simultània al naixement de Podemos. Volíem ser reconegudes com a confluència plurinacional però no teníem amb qui confluir. De fet, si finalment Adelante Andalucía va aconseguir ser alguna cosa lleugerament diferent d’Unides Podem del Sud és gràcies a la incorporació, testimonial però qualitativament substantiva, de dues restes del naufragi del PA: Primavera Andalusa i Esquerra Andalusista.\nAixí i tot en 2018 aconsegueix aparéixer “con una épica inesperada” Adelante Andalucía. Si bé el resultat de les eleccions del 2-D no va ser bo, en comparativa, Adelante obtenia uns resultats espectaculars, com recordava la mateixa Teresa Rodríguez en el document polític “Ser Lunas Llenas”. Què va significar aqueix primer Adelante Andalucía?\nSi volíem superar al PSOE, que era la nostra meta, tots compartíem que la confluència entre Podemos i Esquerra Unida no podia fer-se sobre la base d’una identitat de part –som l’esquerra de l’esquerra- sinó disputant el tot, és a dir, la identitat andalusa que durant dècades havia sigut articulada pel PSOE-A. Aqueixa era la diferència qualitativa que va suposar Adelante respecte a Unides Podemos.\nAra bé, substituir al PSOE com a principal banderer andalús s’entenia com un objectiu a mitjà termini i suposàvem que Díaz tornaria a ser presidenta, fins i tot amb menys suports, reeditant el seu pacte amb Ciutadans. Sobreestimem la fortalesa socialista i infravalorem el corrent reaccionari de fons que s’havia deslligat en tota Espanya arran del procès, la moció de censura i l’auge feminista. El 2D ho va canviar tot: el govern andalús va caure en mans d’unes dretes amb una capacitat estratègica inesperada, a Espanya es va obrir un nou cicle polític marcat per la irrupció de Vox i Podemos i Esquerra Unida van iniciar un gir gobernista com a reacció conservadora davant aquest. Aqueix canvi de condicions va dinamitar els consensos sobre els quals s’havia consolidat el primer Adelante –encara que la seua final podia haver sigut molt menys traumàtic en tot cas-.\nBloc 4: En paral·lel: ressorgir del andalusisme cultural, social (i polític?)\nUn dels aspectes més interessants del teu llibre és la narració del ressorgiment d’un nou andalusisme cultural expressat a través de la nova escena musical i artística del moment. Per dir-ho ràpid i resumint: Empowerment vol dir Poderio en andalús?\nAqueixa frase de l’anunci de Cruzcampo, en diàleg aparent entre la Lola Flores fake i la jove cantaora Mª José Llergo, em va cridar poderosament l’atenció perquè ja l’havia llegida uns anys arrere en el manifest fundacional de la Poder, una revista del feminisme andalús. Va ser com una epifania de com el ressorgir de l’andalusisme cultural que alguns veníem intuint i teoritzant havia eixit dels marges i s’havia convertit en mainstream. Després del desastre del 2D, la generació perduda d’Andalusia havia perdut una batalla política, però estava guanyant batalles culturals decisives. Com insisteix sempre Curro, el cantant de Califato 3/4, el primer pas per a formular una alternativa és tindre l’autoestima suficient per a això. No s’ix de la resignació i el fatalisme sense un fort orgull per la teua identitat. Aqueixa va ser, per cert, una de les obsessions de Blas Infante: aconseguir que els andalusos se sentiren orgullosos de la seua història i de la seua cultura.\nVas escriure Querida Rosalía, disculpe las molestias en plena polèmica pel debat de l’apropiació cultural en les seues cançons. Com acaba sonant Malament en un míting de Vox?\nDeia abans que Vox, a Andalusia, representa l’altra cara de la moneda de la crisi autonòmica. Es nodreixen del malestar, de les masculinitats fràgils i de l’èpica nacionalcatòlica que el PSOE mai es va atrevir a qüestionar. Però tenen en l’estètica un obstacle important per al seu creixement. Si els teus únics aliats en el món de la cultura són Morante de la Pobla i José Manuel Soto, difícilment podràs presentar-te com una opció atractiva i trendy. Per això van emprar el Malament: un producte amb regust andalús capaç de connectar amb la societat andalusa de hui, però prou mercantilitzat com perquè no fora dissonant amb el teu projecte espanyolista.\nAl final, fins a Rosalía va acabar publicant –massa tard per al meu gust, això sí- un ‘FCK VOX’ en Twitter i no va sonar més en els seus mítings. Ara acompanyen les disfresses de Olona amb remescles de Macarena, perquè la versió original dels del Riu sona massa casposa fins per a ells.\nMake Spain Al-Andalus Again. Que està passant quan un grup de memeros digitals arriben a les mateixes conclusions que l’andalusisme infantià d’Antonio Manuel?\nÉs fascinant com l’interès pel passat andalusí renaix paral·lelament en fòrums digitals, en la novel·la històrica, en la música electrònica, en el disseny gràfic, en els tatuatges… Com deia abans, en aquesta nova onada andalusista hi ha un propòsit fonamental: recuperar l’orgull del que som. I per a això hem de tornar a comptar aqueix “el que vam ser” que cantem en el nostre himne, perquè la història oficial d’Espanya ens deixa més aviat mal parats.\nI un altre element compartit per aquests primers brots verds andalusistes és l’aposta per la dignificació i valorització de les parles andaluses que no es va veure amb la mateixa força en els andalusismes anteriors.\nEt trasllade les preguntes que tu mateix et fas en el llibre sobre el renovat interès pel passat andalusí i els seus vincles amb el nacionalisme andalús: “No era demasiado esencialista esta obsesión por el pasado andalusí”? “Que demonios tenia que ver la denuncia del paro, la emigración o la corrupción con el Califato de Cordoba?”\nCom deia abans, la relectura del passat és sempre necessària per a retornar l’autoestima i la dignitat a una comunitat marginada. Prou veure com el moviment Black Lives Matter proposa l’enderrocament de les estàtues d’esclavistes amb la mateixa convicció que el ‘Defund the police’. Blas Infante ho va entendre perfectament, però ull, no ho feia des del prisma esencialista i excloent del nacionalisme ètnic, com en aquells dies plantejaven molts altres. Ho feia com el que sempre va ser: un republicà federal convençut. Pi i Margall ja insistia que no era possible formular una idea republicana d’Espanya sense rescatar de l’oblit i la negació el que ell deia “l’Espanya àrab”. Sense ella, és impossible desmuntar el relat nacionalcatòlic d’un país fundat per i fos amb l’Església i la Corona. I recuperar hui les glòries d’Al Ándalus és fer-ho en clau feminista i antiracista. L’última novel·la d’Antonio Manuel, o el Orguyoça de Carmen Xía són exemples d’això. Per això sempre dic que tant de bo la moda andalusina no se circumscriga al nou andalusisme, sinó que s’estengui a les esquerres estatals, valencianes, madrilenyes, extremenyes…\nBloc 5: Batalles del present. El 19J i Adelante Andalusia\nPer a acabar, com veus la campanya d’aquestes eleccions? Creus que el nou Adelante Andalusia pot encarnar la traducció política d’aqueix nou andalusisme cultural?\nEl nou Adelante guarda diferències substancials amb l’anterior, no pot encara marcar-se objectius tan ambiciosos com aquell. Aquest 19J el que necessita és consolidar-se. Va començar com a moviment de resistència de tints ultraesquerranistes enmig del conflicte amb UP, però va saber redreçar el rumb a temps per a abordar aquestes eleccions amb un objectiu clar i senzill: reconstruir una organització política andalusita amb presència institucional després de dècades d’absència; acabar amb aqueix buit anòmal que esmentàvem abans. I la seua estratègia discursiva principal passa precisament per intentar articular políticament el nou andalusisme cultural.\nAra bé, que ningú s’enganyi, això no es dona ni molt menys de manera automàtica. Les esferes cultural i política són diferents, per molt que estiguin interconnectades. Ni aquestes eleccions mesuraran la potència del andalusisme cultural, ni l’andalusisme polític serà mai el seu únic catalitzador. Tots disputen hui –fins a Vox, a la seua manera- la identitat andalusa, incloses les seues manifestacions culturals més avantguardistes. L’última ona gloriosa d’andalusisme cultural, aqueixa generació d’artistes que va de Triana a Rocío Jurado, passant per Camarón i Carlos Cano, va acabar sent capitalitzada, com la resta d’allò andalús, no pel Partit Andalusista, sinó per un PSOE vestit de blanc i verd. Evitar que el nou andalucisme acabi sent la banda sonora dels futurs documentals sobre Juanma Moreno serà una tasca àrdua. I comença el mateix dia després de les eleccions


Una tretzena d’ajuntaments de la comarca reduiran factura energètica gràcies a la compra agregada de gasoil | La Clau -Revista gratuïta del Maresme\nUna tretzena d’ajuntaments de la comarca reduiran factura energètica gràcies a la compra agregada de gasoil\nEl President del Consell Comarcal del Maresme, Miquel Àngel Martínez i Camarasa, i el President de l´empresa Petronieves, Luis Alberto Nieves, han signat aquest juliol el contracte administratiu que permetrà a 13 ajuntaments maresmencs el repostatge de gasoil A (automoció) i C (calefacció) a un preu més reduït. Aquest estalvi econòmic s´ha aconseguit gràcies al sistema de compra agregada del Consell Comarcal que es basa en l´economia d´escala per aconseguir preus més competitius.\nSegons ha explicat el President del CCM, l´adjudicació del contracte de gasoil “completa el mapa de compres d´energia que vam iniciar amb l´electricitat i a la qual després es va sumar el gas. L´objectiu és que els serveis públics del Maresme funcionin amb una menor despesa econòmica, però també amb un important estalvi energètic”. En aquest sentit, el concurs que ha fet el Consell Comarcal per adjudicar el servei de subministrament de gasoil a entitats públiques del Maresme contempla també un sistema que permet a cada ajuntament controlar el seu consum.\nAquesta és la primera compra agregada d´hidrocarburs per part de les administracions públiques que es fa a Catalunya. S´hi han adherit els ajuntaments d´Arenys de Munt, Cabrils, Caldes d´Estrac, Calella, Dosrius, El Masnou, Mataró, Pineda de Mar, Premià de Mar, Sant Cebrià de Vallalta, Sant Vicenç de Montalt, Tordera i Vilassar de Dalt. Tots ells sumen un consum de prop de 385.000 litres de gasoil A i de 95.000 litres de gasoil C.\nEl concurs públic per la compra agregada de gasoil ha incorporat totes les variables municipals, fet que permet donar resposta a les diferents necessitats locals. Es tracta, doncs, d´un servei “a mida”. En uns casos s´ha contractat només el repostatge de gasoil en una modalitat o en les dues existents (A i C) i en altres també s´ofereix la instal·lació i legalització dels dipòsits de combustible i dels sistemes de control dels sortidors. Tot plegat, l´adjudicació ha estat per un valor de 949.000 euros, una quantitat que representa un estalvi de 100.000 euros, que percentualment representen el 8,72% del preu de sortida. Desglossats, l´estalvi aconseguit en gasoil A és del 9,18% i en gasoil C del 2,56%. El percentatge augmenta fins el 20% en el cas de les instal•lacions de dipòsits i sortidors.\nJa fa 8 anys que el Consell Comarcal del Maresme aposta pel sistema de compra agregada com a mecanisme de suport als ens locals a l´hora d´aconseguir uns preus més competitius en l´adquisició de material o serveis.


LA MÀQUINA TRANSFORMADORA DE QUANTITATS | Aprenent amb les mans\nVaig descobrir la màgia de la màquina transformadora dins del GAMAR però no va ser fins que la vaig reproduir per acompanyar als infants que realment me’n vaig adonar de la profunditat on es podia arribar creant uns fonaments sòlids on recolzar l’estructura de les frases matemàtiques referents al càlcul de la suma i de la resta.\nUna màquina transformadora acostuma a ser una caixa de fusta amb dues obertures laterals.\nLa màquina funciona davant dels ulls del infant d’esquerra a dreta. Amb això vull dir que entrarà alguna cosa per l’obertura lateral esquerra, es transformarà dins de la caixa, i sortirà alguna cosa per l’obertura lateral dreta.\nEn el cas que estiguem jugant amb la màquina transformadora tot transformant les quantitats el que entrarà, es transformarà i acabarà sortint pot ser una bosseta amb pedretes al seu interior o l’element que vulgueu això sí contingut dins d’una bosseta, caixa o cistell que ofereixi la imatge de quantitat concreta.\nAmb aquest funcionament senzill horitzontal coincideix amb l’estructura de tota frase matemàtica.\nA: QUANTITAT QUE ENTRA\nB: OPERACIÓ O TRANSFORMACIÓ\nC: QUANTITAT QUE SURT\nAquesta estructura se li haurà d’afegir l’element d’allò a descobrir inherent a tota frase matemàtica. Aquest element tant podrà ser “A” com “B” com “C” i és per aquest motiu que oferirem als infants els tres jocs possibles que ens ofereix tota màquina transformadora.\nQuan allò a descobrir és “B” Què ha fet la màquina?\nMostrarem als infant el saquet on a dins hi haurà una quantitat de material que podran comptar.\nAquest saquet serà retornat i l’introduirem a la màquina pel lateral esquerra desapareixent d’aquesta manera de la vista dels infants. La màquina funcionarà (afegirem o treure’m pedretes del saquet amb una mà mentre amb l’altre fem sonar la caixeta de música) aquest funcionament quedà totalment ocult a la mirada dels infants.\nSeguidament el saquet tornarà aparèixer des del lateral dret i el donarem als infants perquè en puguin tornar a comptar descobrint la nova quantitat existent.\nLa pregunta en aquest cas serà “què ha fet la màquina?” Els infants hauran de triar entre l’etiqueta de la suma (+) o l’etiqueta de la resta (-) en funció si “C” és una quantitat superior o inferior a “A”. Reconeguda l’etiqueta que defineix el què ha passat aquesta serà enganxada al frontal de la màquina transformadora\nQuan allò a descobrir és “C” Què sortirà?\nEn aquest joc els infants prepararan la quantitat de pedretes que hi haurà al saquet abans d’entrar a la màquina transformadora i determinaran la transformació o operació que farà la màquina tot indicant-la enganxant l’etiqueta corresponent.\nEl que fa de màquina rebrà el saquet i el farà entrar a la màquina pel lateral esquerra desapareixent d’aquesta manera de la vista dels infants. La màquina funcionarà obeint a l’operació fixada des de bon començament (afegint o traient pedretes del saquet amb una mà mentre amb l’altre fa sonar la caixeta de música) aquest funcionament quedarà totalment ocult a la mirada dels infants.\nSeguidament el saquet tornarà aparèixer des del lateral dret i el donarem als infants perquè en puguin tornar a comptar descobrint la nova quantitat existent i puguin valorar si la màquina a funcionat bé o s’ha equivocat.\nLa pregunta en aquest cas serà “què sortirà?”\nQuan allò a descobrir és “A” Què ha pogut entrar?\nEn aquest joc els infants es trobem en el frontal de la màquina transformadora l’etiqueta que indica la transformació o operació que farà la màquina i seguidament el saquet sortirà per el lateral dret. Aquest serà donat als infants els quals descobriran la quantitat de pedretes que té.\nTenint present la quantitat final i la transformació que ha fet la màquina la pregunta ser en aquest cas “què ha pogut entrar?”\nCom es pot observar la màquina transformadora tot i ser molt sensorial l’experiència té un ancoratge en el món simbòlic ja que inclou les etiquetes de (+) i (-) per indicar les diferents transformacions possibles. Podem eixamplar aquest ancoratge i demanar als infants que transcriguin el que ha passat en forma de frase on inclouran les grafies numèriques i el símbol d’igualtat com a expressió d’equilibri entre la situació inicial unida a la seva transformació i la situació final.\nPassar al llenguatge matemàtic arrelant-los a la manipulació és molt més coherent que fer-ho de manera totalment desvinculada ja que tot llenguatge pretén transcriure una realitat concreta.\nMés endavant també podrem oferir etiquetes més sofisticades on s’especifiqui quan ha afegit o tret la màquina.\nMés endavant també podem canviar les nostres unitats per representacions de les quantitats molt més compactes com les perles Montessori o les regletes numèriques.\nNo tinc paraules per arribar a expressar la meravella que dins del GAMAR la Maria Antònia Canals em va oferir quan me la va mostrar. Infinitament afortunada.


Rafa Nadal i Tomeu Salvà tomben Rússia i donen el títol a Espanya\nEls dos tennistes mallorquins es confirmen com els millors de la seva categoria\nLa selecció espanyola infantil de tennis, integrada pels mallorquins Rafel Nadal i Tomeu Salvà i el català Marcel Granollers "que juga el partit de dobles", va aconseguir ahir el Campionat del Món a la República Txeca en guanyar en la final el conjunt de Rússia.\nRafel Nadal obtingué el triomf en el seu partit per un clar 6-3 i 6-2, mentre que Tomeu Salvà guanyava per 6-3 i 6-3. En el partit de dobles, la parella de l'equip espanyol, integrada per Rafel Nadal i Marcel Granollers, guanyà ajustadament per 4-6, 6-1 i 6-4.\nEls mallorquins Rafel Nadal i Tomeu Salvà, primer i segon en el Campionat d'Espanya infantil disputat el mes de juliol passat, jugaren els individuals a la primera fase davant les seleccions d'Eslovàquia, Sud-àfrica i la República Txeca i no perderen ni un sol partit. En semifinals, el combinat espanyol derrotà Alemanya i ahir va superar Rússia.\nRafel Nadal, que pertany al Club Tennis Manacor i és nebot del futbolista del Reial Mallorca Miquel Àngel Nadal, i Tomeu Salvà, del CT Can Simó, formen part de l'Escola Superior de Tennis del Govern balear que dirigeix Jofre Porta.\nAmbdós tennistes estan considerats com les grans promeses del tennis espanyol i els entesos assenyalen que, si continuen amb aquesta progressió, en uns pocs anys es podrien situar al top ten de l'ATP, agafant així el relleu al mallorquí que actualment actua al circuit, Carles Moyà, que arribà al número 1 mundial fa dos anys.


U UN 28 Imatges 1 Col·laborador/a 731 Visites Bústia de suggeriments\nUniversitat d’Eivissa HIST Institució de govern i representació local de les illes d’Eivissa i Formentera entre el s. XIII i la promulgació i l’aplicació del Decret de Nova Planta de Mallorca i Eivissa a principi del s. XVIII.\nLa Universitat s’engloba en els organismes municipals que molts de regnes per tot Europa, entre els quals hi ha la Corona d’Aragó, varen crear al llarg de l’edat mitjana i que donaven un grau més o menys gran de gestió dels assumptes locals als habitants de les pròpies poblacions. Els seus equivalents a la resta de les illes Balears són el Gran i General Consell de Mallorca i la Universitat de Menorca.\nEn el conjunt de la Corona d’Aragó, mentre els segles medievals suposaren l’aparició de les estructures de poder local, els segles moderns varen ser els de la progressiva pèrdua d’aquest poder en benefici del poder reial, d’acord amb la doctrina de l’absolutisme. El final de la Universitat va arribar amb els Decrets de Nova Planta i l’aplicació de l’absolutisme a tots els nivells de l’administració. Així la Universitat d’Eivissa va ser substituïda per l’Ajuntament, organisme d’origen castellà i d’implantació borbònica, que suposà una retallada de les llibertats i els privilegis que la Universitat havia representat per a les Pitiüses dins la Corona d’Aragó.\nA diferència dels seus equivalents de Mallorca i de Menorca, la Universitat d’Eivissa sempre va ser un organisme unitari, sense la creació de consells o d’universitats subsidiàries a la seua part forana, a causa de la dispersió de l’hàbitat a Eivissa i del persistent despoblament de Formentera.\nLa base social de la Universitat eren els prohoms, o homes bons, que eren aquells que tenien un reconeixement social i econòmic per part de tota la població. Les institucions més importants de la Universitat es renovaven anualment i es basaven en el principi d’aprovació per decisió majoritària. Aquestes institucions eren el Consell General , el Consell Secret i els jurats (jurat ).\nEl Consell General era una assemblea representativa de la població dels prohoms de l’illa, de nombre variable d’assistents al llarg dels segles, però que va voltar la cinquantena durant la major part de la seua història.\nEl Consell Secret era una assemblea menor, una mena de comissió permanent del Consell General que fins al s. XVII va ser de tretze membres.\nEls jurats, per la seua banda, eren inicialment tres prohoms que es feien càrrec de la gestió diària, i eren un veritable centre de govern de la Universitat, que presidien i exercien la seua representativitat, a més de formar part del Consell Secret.\nLa figura dels prohoms, la institució del Consell General i la idea de la Universitat són tres manifestacions del mateix cos jurídic i no existeixen en cap moment per separat.\nRespecte al funcionament i l’articulació de les diferents institucions —Juraria , Consell Secret i Consell General— se sap que al s. XV el Consell Secret es reunia gairebé cada dos dies. S’hi tractaven assumptes molt variats: el proveïment de blat per a l’illa, el nomenament d’obrers, la tramesa de nuncis o síndics davant el rei, etc. El Consell Secret, per tant, era un òrgan delegat que servia per tractar assumptes quotidians, però que no podien esperar a la convocatòria del Consell General o que no eren prou importants.\nEn canvi, el Consell General es reunia sense una periodicitat establerta, però podien passar entre un i dos mesos fins a la següent reunió. Una de les reunions ordinàries més importants del Consell General era la que el dia 1 d’abril servia per triar el Consell Secret i els oficials. En aquestes reunions es tractaven temes que necessitaven un major consens, com els privilegis d’insaculació —al s. XV— o fins i tot l’assignació que els jurats havien de rebre per vestir-se correctament, ja que era costum diferenciar-se de la resta de ciutadans, així com d’altres càrrecs de la Universitat. El Consell General, igualment, es reunia per a ocasions excepcionals, com quan el Regne de Mallorca va ser reintegrat a la Corona d’Aragó dues vegades, 1285 i 1343, per tal de decidir quin camí hauria de seguir l’illa d’Eivissa davant la invasió de Mallorca, en aquelles dues ocasions.\nCom que l’assistència al Consell General no sempre es podia garantir, era molt habitual que un membre que no podia assistir-hi fos substituït per un altre que complís els mateixos requisits. Pel que fa a l’assistència, els jurats i els consellers de la mà forana, ja entrant al s. XVII, es varen queixar, entre altres greuges, que la distància els impedia moltes vegades involucrar-se en el funcionament de la Universitat, ja que no podien assistir a les reunions diàries.\nEls principals ingressos de la Universitat provenien de la venda de la sal, que esdevendria des del s. XIII la columna vertebral de l’administració de la Universitat, juntament amb alguns impostos indirectes o drets (p. ex., dret de bossa, dret del segell...). Així va ser des d’aquells anys fins a la seua fi, quan amb el Decret de Nova Planta les salines passaren a ser propietat de la Corona.\nRespecte als espais i als edificis que feia servir la Universitat per a les reunions del Consell General, les més concorregudes, el lloc habitual era la mateixa església parroquial de Santa Maria. Però per a la gestió diària dels jurats i els consellers, les reunions es feien probablement a les successives llotges que varen existir, la vella i la nova. Finalment la Universitat es va acabar dotant d’un edifici propi, construït al s. XVI, o tal vegada abans, a la plaça de les Tres Corts, posteriorment de la Catedral, i annex a la capella del Salvador, just enfront de l’església de Santa Maria. Aquest edifici va ser seu de la Universitat fins a 1715 i de l’Ajuntament fins a 1838. El 2015 és part del Museu Arqueològic d’Eivissa i Formentera. No només s’hi celebraren les reunions dels jurats i del Consell Secret, sinó que a més s’hi guardaven els diners i els documents.\nA poc a poc l’organització de la Universitat es va anar tornant cada vegada més complexa i va anar creant la seua documentació a través d’una sèrie de llibres, que han arribat només parcialment, bàsicament dels s. XV, XVI i sobretot del XVII. Alguns recullen els privilegis i els documents més importants, com el Llibre de la Cadena . Altres aixequen acta del dia a dia de l’administració de la mateixa Universitat i les seues reunions, com els llibres de determinacions del consells secret i general o els llibres de juraria. La major part de la documentació són llibres en els quals es consigna la informació econòmica (impostos, pòlisses, àpoques...) o en què els diferents oficials portaven el dia a dia de la seua gestió (clavari, hospitaler, formenter... així com la important col·lecció dels oficis de la sal, com l’escrivà o el guardià).\nTot aquest fons es conserva a l’Arxiu Històric de la Ciutat d’Eivissa, amb excepció del Llibre del mostassaf d’Eivissa , que es troba a la Biblioteca de Catalunya.\nFuncions i oficis de la Universitat\nDurant els segles que va existir la Universitat, va assumir gradualment un seguit de funcions ben variades. De les més importants sens dubte hi havia la gestió de totes les fases de producció i de distribució de la sal. Però també n’assumí d’altres com assegurar l’abastament de gra a les illes per a les èpoques de penúria, assessorar els consenyors en l’administració de justícia, gestionar diferents aspectes del port com la drassana, assegurar el manteniment de les defenses i els dipòsits d’armes per repartir-les en cas de necessitat, exercir la vigilància de les portes de les murades, controlar els pesos i les mesures del mercat, gestionar l’hospital de pobres, mantenir els mestres d’educació elemental, representar la societat pitiüsa davant dels reis o de qualsevol dels consenyors, finançar les festes populars...\nPer organitzar tota aquesta complexitat de funcions, al marge dels càrrecs més importants que existiren, els jurats i els consellers, la Universitat es va dotar d’una sèrie d’oficis amb diferent importància i responsabilitat. Aquestos oficis, però, no varen existir des de l’inici de la Universitat, sinó que es varen anar creant al llarg dels segles, segons les necessitats. A més, molts varen patir modificacions o fusions en les seues funcions. Els diferents regiments, com els de 1454 o el de 1663, estableixen a quina mà pertanyien i de quina forma eren elegits.\nOrígens de la Universitat\nLa Universitat ja apareix en algun moment del s. XIII, possiblement poc després de la invasió catalana. Tot i que la historiografia des d’Isidor Macabich assenyala l’any 1299 com el de la creació de la Universitat, el cert és que les evidències documentals mostren com abans, al llarg del s. XIII, ja existia de forma primitiva i és citada contínuament.\nRespecte d’una data real d’aparició de la Universitat, és prou probable que hi hagi una relació amb la promulgació de la Carta de Franqueses l’any 1236, quan els prohoms obtengueren certes atribucions assessorant els batles en determinades qüestions, p. ex. la justícia. No ha de sorprendre que la Universitat existís prèviament a 1299, ja que el Gran i General Consell de Mallorca va ser creat i articulat per primera vegada l’any 1249, només vint anys després de la conquista, i la Universitat de Menorca es va crear l’any 1287, el mateix any de la seua conquista.\nTan sols cal observar que, amb la informació amb què es compta, la Universitat d’Eivissa existia, com s’ha dit, sense gaires poders. Només comptava amb el Consell General o de prohoms (al qual aquell segle assistia més d’un centenar de persones) com a institució de referència i segurament només com a òrgan consultiu dels batles. El conjunt de prohoms, aplegat en totalitat o en part en el Consell General de la Universitat, existia per tant des d’una data molt primerenca. A partir d’aquí es va anar articulant al llarg dels anys segons les necessitats, sense existir necessàriament un regiment o conjunt de normes orgàniques fins a 1299. La dècada dels anys seixanta del s. XIII el consell de prohoms es reuní per tal de gestionar la donació de les salines els anys 1261 i 1267, i l’any 1264 Guillem de Montgrí pactà amb el mateix consell la prescripció dels censos de la terra.\nAls dos consells relacionats amb la donació de les salines apareixen per primera vegada els precedents dels oficis dels estanys de la sal que existiren fins al s. XVIII, els primers dels molts oficis que rodejaren la Universitat. El document de 1261 especifica que el batle reial havia d’elegir tres prohoms per dividir el producte de la sal, que havia de beneficiar tota la població. A partir d’aleshores el paper de la Universitat a les salines, unit als diferents interessos de particulars, dels consenyors o de la corona, foren font habitual de conflictes durant segles atesos els interessos que es varen crear des del primer moment al voltant d’aquesta importantíssima font de riquesa.\nEntre els anys 1285 i 1286 el Consell General tornà a aparèixer com a representant de la Universitat, per tal de decidir la rendició i jurar fidelitat davant el rei Pere d’Aragó, que va envair el Regne de Mallorca per reintegrar-lo a la Corona d’Aragó.\nPer tant, amb aquestos exemples i altres de similars, es comprova com al s. XIII ja existia la Universitat i el seu Consell General, a més dels primers oficis amb què es va dotar. Així doncs, la Universitat es va anar construint segons les necessitats de cada moment i en els seus orígens no era més que una assemblea molt nombrosa de prohoms, que transmetien els seus acords i decisions als batles.\nA partir de 1299 la Universitat fou dotada per primera vegada d’un regiment, és a dir, una norma orgànica que regula, amb més o menys detall, el seu funcionament, des de la relació d’aquesta institució amb els batles, a l’elecció dels jurats i consellers passant pels oficis més petits.\nAl llarg de la seua història, entre 1299 i 1715, la Universitat comptà amb una sèrie de regiments, la major part dels quals pertanyents al s. XIV, que va ser l’època més convulsa i creativa pel que fa a l’articulació d’aquesta institució. Aquesta successió de regiments és conseqüència del que a la historiografia de la Corona d’Aragó s’ha anomenat pactisme, és a dir, la negociació contínua dels privilegis polítics a canvi generalment de beneficis econòmics per a la Corona, tot i que no n’és condició indispensable.\nRespecte als noms dels regiments, es disposa d’un document de 1454 (que és al seu torn el regiment de sac i sort) que esmenta, però no identifica, els regiments de franquesa, de pragmàtica i de concòrdia, de manera que el primer regiment, el de 1299, seria el de franquesa. Enlloc més, en cap altre document, no es bategen o s’identifiquen els regiments amb noms. Aquestes tres denominacions i la coincidència amb els noms dels regiments del Consell de Mallorca varen fer que durant molt de temps als diferents estudis i publicacions es consideràs que la Universitat d’Eivissa es limitava a copiar en cronologia i característiques els regiments mallorquins, quan els estudis demostren que són realitats molt diferents. Aquesta confusió, la inicià Álvaro Santamaría, per manca d’altra documentació, i es donà per vàlida durant molt de temps i en moltes publicacions al s. XX.\n1299, el naixement de la Juraria\nAquest any, tot i no ser el de creació de la Universitat, és una data cabdal. Suposa, per una part, el seu primer regiment conegut, i per l’altra, la creació i la institució de la Juraria i el Consell Secret, com a organismes representatius i col·legiats de la Universitat, i el Consell General. L’origen d’aquest document és la voluntat de Jaume II de Mallorca d’unificar els regiments municipals del Regne, que en el cas de l’illa de Mallorca va suposar una retallada més que un avanç.\nEl funcionament que s’instaurà va ser el següent: els tres batles dels consenyors, juntament amb el Consell General, triaven tres prohoms per esdevenir jurats. Els tres jurats integraven la Juraria i ocupaven un càrrec que els havia de permetre una gestió continuada i àgil dels assumptes que gestionava la Universitat, i a més facilitaven una relació més fluida d’aquesta institució amb els batles.\nEls jurats romanien en el càrrec un any, triaven deu consellers a l’inici del seu mandat, amb els quals integraven el Consell Secret, una comissió permanent de tretze membres (deu consellers més tres jurats), els quals es podrien reunir amb més facilitat que el Consell General, molt més nombrós.\nEl document de 1299 és el primer document que normativitza la Universitat, tot i que no especifica els poders que ha de tenir més enllà de la col·laboració amb els batles, que encara tenien molt de poder en el seu organigrama. Aquest regiment establia com a particularitat que el Consell General intervenia en l’elecció dels jurats juntament amb els batles, situació que no es donava ni a Mallorca ni a Menorca.\nPassat 1299, a la llarga, l’elecció dels jurats es faria amb el Consell General presentant una terna de sis candidats, dels quals tres els triarien els batles; aquest sistema era de cooptació.\nA partir de 1299 la Universitat va tenir una gran activitat, que va anar augmentant amb el pas dels anys, fet que es reconeix per una de les tasques que desenvolupava: la tramesa de síndics al rei, que en alguns períodes se succeïren amb una gran freqüència. Aquest regiment de 1299, com els que vendrien posteriorment, va patir modificacions, fins que l’any 1385 va ser substituït per un altre regiment. Però fins llavors la base organitzativa va continuar sent la mateixa (el Consell General aconsellava, o proposava, als batles, l’elecció dels jurats, que al seu torn triaven els consellers del Consell Secret). Tot i que aquest regiment no rebia cap denominació en el mateix document, se l’anomenava tradicionalment regiment de franquesa.\nDesenvolupament del regiment fins a 1385\nDes de 1299 els tres jurats es varen convertir en la institució clau en el funcionament de la Universitat. Tot i que al regiment de 1299 no s’especifica qui estava habilitat per formar part de la Juraria, sembla que el costum va fer que només els prohoms més rics poguessin ser jurats durant bona part del s. XIV. El sistema d’elecció dels jurats, en el qual els batles dels consenyors tenien la darrera paraula encara que fos per cooptació, devia afavorir que aquest monopoli oligàrquic es perpetuàs durant decennis. Sembla que aquest grup, que s’acabaria anomenant mà major, va tenir el monopoli de la Juraria fins a 1360 o 1361.\nA partir d’aquell moment es va iniciar el costum de repartir la Juraria entre persones de diferent extracció social, per atorgar-li més representativitat, i es començà a parlar de mà major, de mà mitjana (o menor, o menestral segons el document) i de mà de fora. La divisió social en mans era habitual a la Corona d’Aragó, encara que segons la població responien a realitats socials diferents. Amb les mans com a instruments, el rei Pere el Cerimoniós va impulsar a la Corona d’Aragó que els municipis augmentassin la seua representativitat social.\nEn molts casos, com va ser el d’Eivissa, aquestos canvis de representació varen ser conseqüència, i també causa, d’enfrontaments entre diferents grups socials dins les ciutats.\nLa mà major, una minoria oligàrquica dins els prohoms d’Eivissa, estava formada per rendistes i comerciants que eren propietaris d’immobles, tant dins com fora de la vila. El grup social dels cavallers era molt escàs a les Pitiüses i formava una petita noblesa local que mai no va tenir gran pes. Tot i així eren assimilats a la mà major, encara que en molts altres municipis, la cavalleria, igual que la resta de la noblesa, tenia les portes tancades als consells i les juraries.\nD’altra banda, la mà mitjana la integraven menestrals i artistes, i es caracteritzava perquè els seus membres vivien de la seua pròpia feina, tot i que no eren assalariats sinó artesans o mariners.\nLa mà de fora, per últim, no és una diferenciació social sinó geogràfica, tot i que aquestos prohoms no es podrien assimilar a terratinents rendistes, ja que en aquest cas s’integrarien a la mà major.\nReformada la Juraria cap al 1361, a partir de 1366 s’iniciaren altres reformes orientades a evitar que el control de la Juraria es limitàs a unes poques persones. En aquesta direcció anaven les mesures antioligàrquiques, com evitar que una persona que hagués format part del Consell Secret repetís càrrec dos anys seguits, i que són també típiques del regnat de Pere el Cerimoniós.\nA Eivissa el rei inicià, a partir de 1366, la reforma del funcionament del Consell General. Quan les assemblees del Consell General eren convocades no tenien cap filtre ni límit per regular-ne l’assistència, i per tant un grup social podia influir-hi simplement augmentant la seua presència numèrica. Amb el sistema de funcionament vigent era molt fàcil desequilibrar la representativitat a favor d’una mà (previsiblement la mitjana, més nombrosa) i condicionar l’elecció dels jurats, fins i tot els d’una mà aliena.\nPer tant, la reforma del Consell General es faria limitant el nombre d’assistents: el primer intent de limitar-ne l’accés va ser l’any 1366, quan s’establí que aquest Consell havia d’estar format per trenta-set prohoms, els tres jurats i els deu consellers (integrants aquestos tretze del Consell Secret), en total cinquanta persones. A més s’establia que dels trenta-set prohoms, vint fossin de fora de la vila i disset del seu interior. Ara bé, d’aquestos disset prohoms de la vila no s’especifica quants serien de la mà mitjana i quants de la major. De fet aquesta correcció al regiment de 1299 (sense invalidar-lo definitivament, encara) és el resultat de l’augment de la tensió entre la mà mitjana i la mà major, és a dir, que la tradicional oligarquia s’enfrontava a un grup social que reclamava el seu pes demogràfic i econòmic.\nÉs simptomàtic i remarcable que l’inici de les reformes, tant a la Juraria com al Consell General, s’iniciassin poc després de l’atac castellà que va patir l’illa d’Eivissa l’any 1359. El trasbals econòmic i social que la guerra va provocar l'acceleració dels canvis, en els quals la mà mitjana apareixia com a grup emergent. Al mateix temps que augmentava la tensió social per la reforma de la Universitat, aquesta darrera centrava els seus esforços en la reconstrucció de les murades després de l’atac, i a aconseguir beneficis fiscals per finançar-la, com l’exempció de la contribució reial o el permís per exportar determinats productes, bàsicament forestals i ramaders.\nLa tensió subjacent a les reformes va esclatar l’any 1367 quan els jurats sortints de 1366 i 1367 varen acusar el governador reial, Bernat de Montsoriu, d’interferir fraudulentament en l’elecció dels nous jurats, ja que, de la terna que havia presentat el Consell General de sis candidats, en va triar només dos en lloc dels tres reglamentaris, mentre que el tercer el va triar de fora de la llista. Aquest assumpte es va allargar els següents anys i el rei va arribar a inhabilitar el governador, tot i que finalment es va donar l’elecció per vàlida. Al llarg dels segles varen ser freqüents els enfrontaments amb els governadors reials. En aquell moment es tractava el repartiment del poder entre les mans i el governador Bernat de Montsoriu, qui, amb la seua intromissió, va condicionar-ne la distribució dels càrrecs.\nUn document del mateix 1368 parla de bandositats entre majors, menors del castell de la vila i forans. El problema era que la reforma del Consell General de 1366 no en disposava la renovació, i es va haver de fer una nova correcció l’any 1368, amb la qual els jurats i els consellers, una vegada triats, dissolien el Consell i en creaven un de nou. El resultat va ser un sistema d’elecció descendent en què els batles triaven els jurats, els jurats els consellers, tots aquestos últims el Consell General i, l’any següent, el Consell General proposava sis noms perquè els batles triassin els nous jurats, que iniciaven una altra vegada el procés. Tot i els canvis, en el fons es continuava respectant el regiment de 1299, ja que els batles encara conservaven la seua prerrogativa de triar en última instància els jurats.\nAquestes reformes es feien al mateix temps que augmentava el poder del Consell General en matèria econòmica, com el control de les despeses que podien autoritzar els jurats, o política, com les sindicatures que la Universitat enviava al rei per fer qualsevol tipus de protesta o petició. D’igual manera el Consell General fiscalitzava la Juraria, i els jurats i el Consell Secret eren els qui triaven els membres del Consell General, en una mena de control mutu.\nTot i les mesures que prengué el rei per evitar enfrontaments, la nova situació va continuar causant problemes i lluites entre les diferents mans i grups socials, ja que l’any 1369, a l’hora de triar per primera vegada els jurats amb la nova norma del Consell General, una vegada més s’excediren els límits d’assistents. Es tractava d’un acte premeditat per situar els propis candidats i així poder controlar els mecanismes de poder establerts. Es triaren com a jurats Raimon Olard, Pere Parada i Jordi Castelló, tot i que la mà major va intentar invalidar aquesta elecció; el rei, per no causar un mal major, davant la situació irresoluble va acabar donant-la per vàlida i apel·lant a la concòrdia.\nEn tot aquest període de crisi, entre l’elecció fraudulenta dels jurats per part de Bernat Montsoriu l’any 1367 i l’elecció dels jurats amb una presència excessiva de prohoms l’any 1369, es detectaren enfrontaments entre la mà major i la mitjana, que s’havien de repartir de forma no estipulada els seus disset representants. L’enfrontament també era entre diferents clienteles i famílies, per exercir el poder i segurament per treure’n profit econòmic. De fet, en el cicle 1366-1369 un dels prohoms que es trobaren contínuament dins la polèmica, tot i que no fou mai jurat en aquell període, fou Francesc de Vic, cavaller de l’Alcudia, que intentà aconseguir per totes les maneres invalidar l’elecció de 1369.\nTots aquestos conflictes entre oligarquia i nouvinguts (mà major contra mà mitjana o menor) no difereixen gaire del que succeeix en molts altres municipis de la Corona d’Aragó i darrere d’aquestes confrontacions no s’han de cercar tant enfrontaments per l’aplicació d’un programa polític o un altre, sinó una veritable lluita pel poder.\nRespecte al regiment de 1299, amb les crisis dels anys seixanta, la institució que més es reformà fou el Consell General, però la Juraria exemplifica millor els canvis socials i l’augment de la diversitat, amb l’aparició de les tres mans.\nA partir de 1370 s’entrà en un període de pau social en el qual el regiment de 1299 va seguir funcionant, amb les reformes de 1361, 1366 i 1368, i es renovaren càrrecs i institucions sense gaires problemes aparents.\nFinalment la Universitat es va poder dedicar a la reconstrucció de la murada, necessària després de l’atac castellà de 1359, i a altres assumptes més quotidians. L’any 1381 es va introduir una petita reforma que va tenir repercussions els segles següents: la introducció del quart jurat, que fou exercit per un dels jurats sortints. Tot i que en aquell moment se l’anomenava jurat conseller, amb el temps seria dit quart jurat. Acabaria sent exercit pel jurat sortint de mà major i, amb el pas dels segles, en lloc de quart jurat, fou anomenat jurat segon de mà major, desplaçant simbòlicament els jurats de mà mitjana i de mà forana, mostra de la força que sempre va tenir la mà major.\nEl regiment de 1385\nMalgrat els anys de tranquil·litat, el 1383 el rei va manifestar la seua preocupació perquè el funcionament de la Universitat no s’ajustava als regiments i les ordinacions existents, perquè gent no preparada estava accedint a càrrecs importants, però per ara es desconeix si això significà un ressorgiment del conflicte entre les mans. La tensió entre la Universitat i la Corona va arribar a un punt que es va considerar invalidat el funcionament existent. Així, l’any 1385 el rei va emetre un nou regiment, que tal vegada acabaria sent conegut com de pragmàtica, i que implicaria un canvi profund en el funcionament de la Universitat. Aquell regiment va estar vigent des de 1385 fins a 1394, quan fou substituït per un de nou, però tornà a aparèixer poc abans de 1404 i llavors la seua vigència fou fins a 1454.\nL’objectiu original del privilegi de 1385 era impedir que un grup tancat dominàs la Universitat i per això s’instaurà una nova institució que tengué molt de pes en el futur: la Cinquantena. Aquest instrument, format per cinquanta persones, fou l’encarregat d’integrar el Consell General, i d’aquestos cinquanta sortien els tres jurats i els consellers. Ara bé, la característica més important fou que no va existir només una cinquantena, sinó diverses (en un nombre indeterminat segons els documents de 1385), que anaren rotant cada any. Així una persona o grups de persones no podien formar part indefinidament del Consell General i, per tant, es garantia la rotació.\nQuant al nombre de cinquantenes, tradicionalment s’ha parlat de cinc, però a final del s. XIV eren sis, fet que demostra la seua variabilitat. Cinc o sis cinquantenes implicaven una part important de la població respecte al total de les illes, i possiblement s’hi intentava fer cabre tots els prohoms de totes les mans, encara que es desconeix en quines proporcions convivien, punt important atesos els conflictes que havien sorgit no gaire temps enrere.\nUna altra novetat d’aquest regiment és que els batles perderen poder en l’elecció dels jurats en benefici de la sort. Llavors la tria era una mescla d’elecció i d’insaculació, en la qual la Cinquantena triava sis membres de cada mà i, en sacs separats, es triaven els membres de cada una de les mans a sorts. Tot i que aquest procediment va introduir per primera vegada l’ús del sac i de la sort, no s’ha de confondre amb el que s’instaurà l’any 1454, conegut com regiment de sac i sort. Una vegada triats els jurats, aquestos triaven el Consell Secret, format per nou membres de la Cinquantena, més el quart jurat, sortint de la Juraria de l’any anterior.\nEl Privilegi de 1385 va implicar també un control major dels oficis i de l’assistència, i establia la persecució dels casos de frau. Inicialment el regiment va tenir èxit, i l’any 1390 se’n va fer una petita rectificació respecte al nombre de persones de cada mà que es triaven per a cada Juraria: en lloc de ser-ne sis, en serien quatre, i l’any 1393 es començà a aplicar la sort en l’elecció d’alguns oficis: el guardià de la sal i el mostassaf, mostres que aquest factor d’elecció es percebia com a just i cada vegada més necessari.\nEl regiment de 1394\nSense cap tipus de dubte el període més intens i convuls de la Universitat correspongué al darrer terç del s. XIV, bé per la manifestació institucional dels primers conflictes entre les mans, bé per la variació normativa. Només nou anys després de l’aprovació del Privilegi de 1385, que semblava que havia donat bons fruits, s’aprovà el Privilegi de 1394. Aquest fou conegut posteriorment com Concòrdia seguint la denominació de 1454, però lluny d’aquest nom, la seua vigència va ser molt curta, menys de deu anys, i abans de 1404 es tornà al regiment de 1385.\nEl problema de partida eren les cinquantenes, que tenien una gran virtut: la seua representativitat, ja que implicaven amb tota seguretat tota la població de prohoms. Ara bé, al mateix temps això era una debilitat, perquè amb l’existència de sis cinquantenes com hi havia llavors, les persones idònies per ocupar els càrrecs i els oficis, cada vegada més nombrosos, quedaven diluïdes entre tants de grups. Havien d’esperar que regís la cinquantena a la qual pertanyien per poder exercir alguna d’aquelles magistratures. Lluny de cercar una solució intermèdia, es va optar per eliminar les cinquantenes. Llavors, aquest regiment de 1394 normativitzà la creació dels consells generals sense cinquantenes, amb el problema de limitar la seua assistència i al mateix temps garantir-ne l’accés als prohoms, detentors del dret d’assistència.\nLa solució va ser crear un consell de portes obertes, que només es tancarien quan els prohoms assistents fossin un nombre determinat. L’única quota era la de la mà forana, que s’estipulà en quatre per quartó (un d’ells el quartoner). Els setze membres de la mà de fora, més els tretze del Consell Secret, es completaven amb “trenta o trenta-cinc” persones més de la vila, és a dir, de la mà major i de la mitjana. Amb aquest mètode no importava tant quants d’assistents (una seixantena) ni qui hi havia, sinó que, sobretot, hi hagués prou gent. És remarcable que amb aquest privilegi les mans de la vila no es repartien quotes d’assistents, atesos els conflictes que havien tengut. És un senyal que tal vegada la mà major i la menor havien arribat a una entesa o pacte, tal vegada repartint-se els oficis.\nRespecte de l’elecció dels jurats, es continuava respectant el mètode instaurat l’any 1390 de triar quatre membres de cada mà, dels quals un era elegit a sorts per ser jurat.\nNo se sap quin any va deixar d’estar vigent aquest regiment, però sí que el 1404 tornava a funcionar el sistema de cinquantenes, i per tant el regiment de 1385. Què havia posat punt i final a aquest regiment és encara difús, però sí que se sap que la conflictivitat social es va tornar a encendre a inici del s. XV. Aparegué un conflicte contra “jurats i singulars”, amb rivets antisemites i “crims enormes i delictes”. No és impensable que aquestos conflictes estiguessin relacionats, com a causa o conseqüència, amb un retorn al Privilegi de 1385, tot i que de forma no prou clara encara. Sí que es pot apuntar que una vegada passada la primera dècada del s. XV s’entrà en una etapa tranquil·la per a la Universitat i finalitzà una etapa clau del desenvolupament institucional.\nAl s. XV la Universitat comptà amb un cos normatiu extens i amb un conjunt d’oficis (i, per tant, d’atribucions) molt més elevat que l’any 1299, quan se n’iniciava el desenvolupament. El resultat fou que, fora dels temps de lluites i bandositats, la Universitat assolí un paper de representativitat de la societat del seu temps i fou una caixa de ressonància del sentir i dels interessos dels pitiüsos. De nou, tot plegat no es diferencia gaire del que passa a la Corona, ja que a grans trets el s. XIV (i en concret el regnat de Pere el Cerimoniós) fou el de l’experimentació normativa i de l’augment del poder dels municipis.\nEl regiment de sac i sort, 1454\nL’any 1454 va ser aprovat un nou regiment per a la Universitat d’Eivissa, que fou conegut com regiment de sac i sort , de nou per evitar les bandositats que mai no acabaven de desaparèixer, sinó que quedaven latents. El regiment de sac i sort d’Eivissa responia a una generalització d’aquesta norma per a tota la Corona, en un procés que va des d’inici del s. XV fins ja entrat el s. XVII (Menorca l’adoptà l’any 1429, mentre que València no ho féu fins a 1633). Es tractava, per tant, del regiment que definí una nova etapa dels municipis, ja a l’època moderna.\nTot i que el nom del regiment, sac i sort, fa pensar que el ritual que li dóna nom, l’elecció dels noms a l’atzar i introduïts en un sac, n’és el tret característic i la principal novetat, cal recordar com al regiment de 1385 ja es varen introduir aquestos dos elements, el sac i la sort. Aquest sistema també consagrà les cinquantenes rotatives com a base per a la formació dels consells generals. Però no per a l’elecció dels oficis, ja que els noms que cada cinquantena proposava anaven al mateix sac; per tant, no calia formar part d’una cinquantena concreta per ser elegit, p. ex., mostassaf un any determinat. Simplement calia formar part d’una mà concreta.\nOn és realment innovador aquest sistema és a l’hora de triar els noms que poden anar als tres sacs, un per cada mà o estament, per triar els oficis. Aquí apareix la figura de l’habilitador, triat un per cada cinquantena, un ofici que tenia el mandat exclusiu de triar els noms que havien d’anar als sacs, d’on s’extreien jurats i oficials. Era, per tant, molt més important el procés d’introduir els noms que el d’extreure’ls.\nAlguns oficis rotaven anualment entre diferents mans, mentre que d’altres eren assignats exclusivament a una mà. Altres oficis exigien saber llegir i escriure (p. ex. el clavari, que era qui portava els comptes de la Universitat, o l’escrivà de la sal, que també feia de secretari dels consells secrets i generals), i es fixava l’edat mínima per formar part d’aquestes institucions: 25 anys. El llogador, càrrec relacionat amb la gestió de les salines, era l’únic que tenia una bossa específica per a ell, formada per deu noms, dos per cada cinquantena, que l’habilitador havia d’introduir secretament. Per evitar la repetició dels càrrecs, els sacs principals de cada mà s’anaven buidant cap a un altre sac. Quan el segon sac de cada mà i del llogador era ple, es recomençava amb aquest darrer.\nTot aquest ritual de l’habilitador, de triar noms i posar-los dins el sac, cercava posar límits a les parcialitats, ja que implicava una negociació d’uns noms que tothom considerava justos. Només dos anys més tard, el regiment de 1454 va ser modificat, en detectar-se que els habilitadors s’havien pres massa llibertats a l’hora d’insacular noms. Aquest problema remet a un d’anterior: la manca de noms vàlids per a tots els oficis. Amb la modificació es vetaven els deutors amb la Universitat, per tal que no poguessin ocupar cap càrrec, o els qui ja tenguessin un ofici per a algun dels senyors de l’illa. Aquest regiment romangué més o menys intacte fins ben entrat el s. XVII, mentre no es trobassin ordinacions o revisions puntuals per al s. XVI o la primera meitat del XVII. Per tant es tractava d’una consolidació institucional del sistema municipal, destinat a perdurar durant dos segles al llarg de l’edat moderna. A més, aquest regiment va veure l’important canvi que va suposar la unió de la Corona d’Aragó amb la de Castella a final del s. XV.\nAquesta permanència no significa que els diferents sectors quedassin pacificats, ja que encara l’any 1486 es distribuïen els habilitadors entre les diferents bandositats que hi havia en aquell moment, una solució salomònica que en certa manera reconeixia la impossibilitat d’un sistema que aportàs la tan desitjada pau perpètua, sinó que calia una negociació contínua i actualitzada.\nEl Consell Secret havia d’estar format per cinc membres de la mà major, cinc de la mitjana i tres de la forana, dels quals un de cada una era jurat, punt on s’observa la predominança dels habitants de la vila.\nEn aquella època tengué lloc la Guerra Civil Catalana (1461-1472) que afectà bàsicament el Principat de Catalunya però va obligar tots els territoris de la Corona d’Aragó a posicionar-se a favor del rei Joan II o bé a favor de la Generalitat de Catalunya. Durant aquesta guerra les Pitiüses es varen mantenir majoritàriament fidels al rei, tot i que els primers anys varen viure enfrontaments altra vegada relacionats amb bandositats.\nEls jurats diverses vegades varen protestar al rei per l’absentisme dels governadors i sembla que el rei va fer esforços per mantenir la fidelitat de l’illa, fins i tot amb un perdó general de delictes que va abraçar tots els habitants, incloent-hi prohoms i jurats. En tot cas, la Universitat i els jurats, al marge dels enfrontaments interns, mantenien el paper de representació del conjunt dels habitants de l’illa, i com a tal els reis la tractaven i l’escoltaven.\nReivindicacions de l’època moderna\nLa unió entre la Corona d’Aragó i la de Castella no va suposar un canvi en el funcionament de la Universitat, com tampoc no ho va ser per a la resta d’institucions de la Corona d’Aragó. Ara bé, sí que va suposar per a totes aquestes institucions un allunyament de la monarquia, i una menor receptivitat d’aquesta darrera a les seues peticions, memorials o queixes.\nDurant l’aixecament de les germanies de Mallorca de 1521-1522, la Universitat d’Eivissa es va mantenir fidel al rei Carles, i fins i tot l’illa va acollir el virrei del Regne de Mallorca i els nobles que varen fugir de l’illa vesina, sense més conseqüències.\nLa inseguretat que va viure la Mediterrània durant bona part del s. XVI i el canvi en la tecnologia bèl·lica varen desembocar en la construcció de les murades renaixentistes projectades per l’enginyer Giovan Giacomo Palearo “el Fratín”. Prèviament a l’inici de les obres, els jurats ja demanaven que la Corona augmentàs la dotació de soldats que s’havia traslladat feia poc per defensar l’illa i que jutjaven insuficient. La Universitat s’havia fet càrrec del manteniment puntual de la fortificació medieval, però les noves murades varen ser d’iniciativa i patronatge reials. Tot i això, aquesta obra va ser finançada per la Corona, els consenyors i la Universitat. Aquesta última va tenir-hi un paper subsidiari però important: contribuïa econòmicament amb el millarès i diverses talles i donacions, i també aportava mà d’obra i material. A més, els jurats varen protestar pel desinterès dels consenyors eclesiàstics per contribuir amb la part que els corresponia.\nAl s. XVI apareix amb força la reivindicació de la restauració de la diòcesi eivissenca i els jurats la varen assumir com a pròpia. L’objectiu per als jurats, més enllà de tenir un bisbe propi i aconseguir una millor administració dels sagraments, era aconseguir que les rendes feudals que rebia l’arquebisbat de Tarragona no sortissin de l’illa, ja que també varen demanar l’anul·lació de la senyoria de Tarragona. La creació del bisbat implicava que la vila d’Eivissa rebria el títol de ciutat, circumstància que es plantejà al s. XVI per primera vegada. Aquesta reivindicació es va convertir en la clau de volta de la política de la Universitat durant uns quants decennis. Al s. XVII la qüestió del bisbat va seguir viva i l’any 1605 un síndic de la Universitat, Antoni Fullana , va anar a la cort de Felip III a defensar-ne la creació. Tot i que el rei el va escoltar, va assumir la petició i l’elevà al Papa, no va sorgir efecte.\nL’any 1626 els jurats insistiren i al·legaren novament davant Felip IV els arguments a favor d’aquest bisbat: falta de recursos econòmics (rendes) i religiosos (vocacions, sagraments...). Però malgrat que aquesta reivindicació es va allargar fins a 1654, les negociacions havien entrat en un carrer sense sortida i aquesta va morir i no reaparegué fins més d’un segle més tard. La crisi financera que vivia la monarquia des de feia uns quants decennis també va afectar Eivissa i la Universitat. La sal, font d’ingressos segura però mal gestionada i molt ambicionada, es va usar per pagar els sous als governadors, que la rebien lliure d’impostos i per tant la podien vendre a un preu més baix. Els jurats, gelosos dels privilegis de la Universitat i guardians dels seus propis interessos, varen queixar-se repetidament d’aquesta situació.\nCrisi de la Universitat i regiment de 1663\nLa segona meitat del s. XVII, dins un context de crisi generalitzada, va ser també la d’uns canvis al si de la Universitat, tot i que no va arribar el seu final. Els seus jurats encara tenien projectes, com la proposta d’un centre educatiu gestionat pels jesuïtes per evitar així que molts d’eivissencs marxassin a realitzar els seus estudis elementals i superiors fora de l’illa, amb un èxit menys que relatiu. Però el cert és que la Universitat era un organisme vell, regit per normes del s. XV, endeutat i controlat per una oligarquia que se’n beneficiava econòmicament des de feia temps.\nDins d’un context general en el qual la Corona hispànica pretenia augmentar el seu poder i els ingressos en perjudici de les institucions, els furs i la diversitat que tenien les diferents regions de la Corona, la Universitat va veure com els reis ja no eren els aliats que havien estat a l’edat mitjana. Del pactisme dels s. XIV i XV s’havia passat a un projecte d’absolutisme i centralització que es volia implantar a costa de les lleis i els privilegis antics que existien per tota la Corona d’Aragó.\nAquestos canvis són contemporanis d’altres que varen tenir lloc en altres institucions de tota la Corona d’Aragó per part de la monarquia, cicle que va ser descrit per Joan Reglà com a “neoforalisme”, una mena de nou pactisme per part de la monarquia després de la Guerra dels Segadors de Catalunya, però que ha estat redefinit com a “fals neoforalisme”, en el sentit que el que es pretenia no era renegociar, sinó retallar els furs i els privilegis de la Corona d’Aragó.\nAixí, l’any 1663 la Universitat va rebre unes ordinacions que modificaven part del seu funcionament i que assenyalaven una important reforma política i un canvi de rumb. P. ex., el Consell Secret passava dels tradicionals tretze membres a només sis: els quatre jurats, l’escrivà i un síndic. Es varen consolidar dos jurats de mà major com a jurat primer i segon, tots dos elegits a sorts. El jurat de mà mitjana passava a ser el jurat tercer i el jurat de mà de fora, el jurat quart.\nD’altra banda, la insaculació també fou reformada: no hi hauria tres sacs, un per cada mà, sinó un sac per cada ofici, es delimitaven així els noms aptes per a cada ofici en concret i s’eliminava un factor aleatori important. El resultat amb tots els oficis, foren 34 sacs diferents, mostra de com s’havia fet més complexa l’administració de la Universitat. Es varen establir incompatibilitats familiars, com p. ex. impedir que pare i fill o sogre i gendre poguessin ser jurats el mateix any.\nPerò el canvi més important que representaven aquestes ordinacions era en la tria dels noms per als sacs: ja no restava en mans dels habilitadors, un ofici els titulars dels quals sorgien de la mateixa Universitat, sinó en mans del governador, que era qui triava els noms aptes per a cada ofici. Cal retrocedir fins a 1385 per trobar l’any en el qual els representants dels consenyors deixaren de tenir poder en la tria dels jurats i els oficis, i l’any 1663 aquest poder fou recuperat exclusivament per al governador reial. Els poders del governador incloïen no només triar els noms, sinó també iniciar la insaculació, o tria dels noms per als oficis. Tot i aquests amplis poders del governador, els jurats podien ser consultats pel governador per proposar noms per als oficis. En qualsevol cas, l’última paraula la tenia el governador.\nEn la mateixa línia revisionista es troben les ordinacions de 1686, les darreres conservades de la llarga història de la Universitat. No són més que petites rectificacions al regiment de 1663, com p. ex. establir en quatre el nombre de cinquantenes. A aquesta situació s’ha d’afegir que la Universitat estava fortament endeutada i que les pesants gestió i administració de les salines no donaven el benefici que se’n suposava. El profit de la sal s’esvaïa entre els diferents beneficiaris, sobre els quals queia contínuament la sospita d’apropiar-se d’unes riqueses que, des del s. XIII, se suposaven comunes. La Universitat rebia moltes queixes perquè uns pocs de la mà major controlaven les salines i en treien un important profit econòmic, en perjudici de la comunitat que representaven.\nEra molt urgent la necessitat d’una reforma econòmica de la Universitat i en aquest sentit l’any 1683 un projecte, fallit, implicava l’entrada de la Corona a les salines i la seua gestió. Si hagués triomfat hauria suposat la despossessió d’aquest important privilegi, provinent del s. XIII, i que amb el temps s’havia desnaturalitzat i pervertit el seu sentit original. El projecte d’estatització va fracassar precisament pels interessos de l’oligarquia i d’alguns sectors de l’Església que també participaven dels beneficis.\nPerò s’ha de fer notar que no se cercava només portar a terme una reforma econòmica i solucionar una situació enquistada en els segles, sinó que la Corona estava embarcada en un projecte molt més ambiciós d’augmentar els seus ingressos i poder, molt habitualment en contra de drets i furs locals que provenien de l’edat mitjana. És, per tant, relacionable amb les ordinacions de 1663 i amb un canvi de tendència de la monarquia hispànica, que des de Felip IV abandonava qualsevol forma de pactisme. Es tendia cada vegada més cap a l’absolutisme que ja es prefigurava a l’entorn de la corona a final del s. XV, tot i que encara no havia de ser l’absolutisme ple, d’encuny francès, importat per Felip V.\nSi bé la reforma política de la Universitat va tenir èxit l’any 1663 i els governadors varen entrar de ple en la selecció dels membres de la Juraria i els oficis, no va passar el mateix amb la reforma econòmica de 1683, que va quedar pendent fins al final de la Guerra de Successió .\nL’últim capítol de conflictivitat en la societat eivissenca i en la Universitat abans de la Guerra de Successió va tenir lloc l’any 1689. Es tracta d’un important aixecament pagès, emmarcable en la crisi general de la Universitat a final d’aquella centúria i relacionat amb les reformes no realitzades o postergades al si de la Juraria, del Consell General i de les salines. A final del s. XVII tengué lloc un enfrontament entre la pagesia i la mà de fora, contra les mans de la vila d’Eivissa, principalment la major. S’ha de tenir en compte que durant el s. XVII la població rural de l’illa d’Eivissa va augmentar molt i per tant la proporció demogràfica entre el camp i la vila es resolia a favor del primer, tot i que no la importància política, que requeia sobre els de la vila.\nEls pagesos es queixaven de la seua poca representació en la Universitat, tant per l’únic jurat que tenien, en minoria respecte dels tres jurats de les mans major i mitjana, com pels oficis que els corresponien. Demanaven a més un lloc on poder reunir-se i no fer-ho, quan anaven a la vila, pels carrers, sense comoditat ni discreció per tractar assumptes importants; també reclamaven un notari propi per als quartons, i així resoldre les seues escriptures i documents de forma més eficaç. Assenyalaven la mala gestió i fins i tot l’espoliació de les rendes de les salines per part de l’oligarquia urbana, com una de les explicacions de la carestia en la qual vivien i la mala gestió de la Universitat.\nLa mà de fora va intentar aprofitar les ordinacions de 1686 per introduir millores per a la seua representació al si de la Universitat. Fins i tot va proposar que el jurat de la mà de fora precedís protocol·làriament el de mà mitjana. Però les seues reivindicacions no varen ser preses en compte, perquè les mans major i mitjana s’hi varen oposar. A això se li afegia una situació crítica de carestia i altes imposicions fiscals, ja que sembla que al camp eivissenc es va arribar a passar gana, tal vegada per l’augment de la població, però no dels rendiments.\nTotes aquestes queixes i reivindicacions varen arribar a ser presentades davant el rei l’any 1690, després que els jurats de la vila s’haguessin negat a entregar una còpia de les ordinacions de 1686. Tot i aquestes queixes i la revolta, les peticions dels pagesos no varen ser escoltades, i la Universitat es va continuar regint fins als Decrets de Nova Planta amb les ordinacions de 1686.\nLa Guerra de Successió i el final de la Universitat\nDurant la Guerra de Successió a la Corona espanyola, entre 1700 i 1715, la Universitat d’Eivissa va lligar el seu destí al de la resta de la Corona d’Aragó. Durant uns anys la Universitat no es va decantar per cap dels pretendents, ni per Felip d’Anjou ni per Carles d’Habsburg. Però l’any 1706, a causa de la presència d’una esquadra angloholandesa prop del port d’Eivissa, la Universitat va jurar fidelitat al pretendent austriacista, afegint-se a la major part de territoris de la Corona d’Aragó.\nLa guerra va afectar el funcionament normal de la Universitat, ja que aquell mateix any es va manar que es traguessin dels sacs els noms de les persones que podien ser més favorables als borbons. Durant la guerra la Universitat també va veure com es va portar a terme una operació per arrendar l’explotació de la sal a un particular, l’italià Giovanni Battista Visconti. Aquesta operació va ser feta l’any 1709, amb el consentiment del governador José Ponce de León , d’uns jurats sense interessos en el comerç de la sal i sense convocar el Consell General, que en un cas així havia de ser escoltat i havia de decidir. Els últims anys de la guerra varen ser marcats pel litigi a diferents nivells per recuperar la gestió de la sal. La Universitat tant va actuar davant l’arxiduc Carles, sense sort, com intentant que el jurat en cap ocupàs el lloc del governador, recorrent a un document reial de 1662, intent que el governador va avortar.\nAquesta conflictivitat, que no va arribar a esclatar amb força, va ser un de tants capítols d’enfrontaments seculars entre la Universitat i els governadors reials. Però aquest conflicte per la sal era inspirat per prohoms amb interessos econòmics en aquest negoci, com ho demostra que les reivindicacions varen cessar quan l’any 1712 els jurats elegits no tenien ni varen mostrar interès per les salines.\nL’any 1713 l’arxiduc Carles va intentar normalitzar les institucions i va enviar a Eivissa un visitador, Miquel Rullan, que tenia la missió gens senzilla de dotar la Universitat d’unes noves ordinacions i sanejar-ne l’economia amb unes salines arrendades, tot i que s’ha de dir que Visconti durant la guerra va pagar regularment la renda que li pertocava. La missió de Miquel Rullan no va tenir èxit, bàsicament perquè el bàndol austriacista ja es trobava en retirada i l’arxiduc Carles va renunciar a les seues aspiracions sobre la Corona espanyola.\nAl final de la guerra, amb la caiguda de Barcelona l’any 1714 i la rendició de Mallorca el 1715, la Universitat va intentar guanyar-se el favor del monarca borbó, sense èxit. Per dret de conquista el rei va expropiar les salines, que varen passar a ser gestionades per la Corona, consumant el que s’havia previst l’any 1683, tot i que en un context molt diferent.\nAl marge de la radicalitat de l’acte, el cert és que les salines ja feia decennis que es trobaven en crisi a causa de la gestió deficient i interessada d’unes poques persones vinculades amb la mà major i la Universitat, a més del convent dels dominics.\nD’altra banda, la consolidació de la monarquia de Felip V va precipitar el final de la Universitat, ja que el rei no va escoltar les adulacions dels jurats.\nEl Decret de Nova Planta del Regne de Mallorca (amb excepció de Menorca, que havia passat a sobirania britànica arran del tractat d’Utrecht) suposava el final de les institucions sorgides dels privilegis i els costums de la Corona d’Aragó, fet que significava la desaparició del Gran i General Consell de Mallorca i de la Universitat d’Eivissa.\nEl Decret de Nova Planta de 1715 implicava la posada en pràctica de l’absolutisme centralista d’estil francès i per això el que se cercava era l’homogeneïtzació legal i institucional de tot el Regne, a més de castigar els territoris que havien restat fidels a Carles III. El decret situava la Reial Audiència de Mallorca com a centre de l’administració a les Illes Balears, ja que a través seu el rei escollia els càrrecs municipals. Seguint el model castellà, la Universitat canvià de nom i passà a anomenar-se ajuntament, i els jurats es varen començar a dir regidors (regidor ).\nTot i així, durant part del s. XVIII va continuar la denominació d’Universitat, probablement per simple costum. Aquesta denominació encara apareix passada la meitat del segle, però progressivament es va perdent per la denominació oficial d’Ayuntamiento. Va desaparèixer tota insaculació, però això va ser poc significatiu perquè des de 1663 ja era el governador qui triava els noms que anaven al sac. Simplement, ara el governador elegia directament els regidors, sense cap ritual. Durant aquell període de postguerra, els integrants del nou ajuntament varen intentar sense èxit recuperar la gestió de les salines.\nAl marge de la institució es varen viure dues conspiracions: la primera, l’any 1716, cercava una nova proclamació de Carles d’Habsburg com a rei; la segona, l’any 1719, i promoguda gairebé per les mateixes persones, pretenia que Eivissa seguís la mateixa sort que Menorca i que s’annexionàs a la Corona britànica. Cap d’aquestos dos intents no va tenir èxit. L’objectiu últim de les insurreccions era tornar a la situació legal prèvia al Decret de Nova Planta i tornar als antics privilegis de l’illa d’Eivissa i a la gestió pròpia de les salines.\nNomés a final del s. XVIII l’Ajuntament d’Eivissa començà a veure com se segregaven ajuntaments rurals, procés que es consolidà amb l’arribada del liberalisme al s. XIX. Per tant és possible veure una continuïtat institucional entre la Universitat d’Eivissa i l’Ajuntament de la Ciutat d’Eivissa, hereu de l’ajuntament borbònic, que fins i tot va ocupar el mateix espai a la plaça de la Catedral fins a l’any 1838.\nJa a final del s. XX, amb la creació del Consell Insular d’Eivissa i Formentera, es va voler vincular simbòlicament aquesta institució amb l’antiga Universitat, ja que són les úniques institucions d’autogovern pròpies de les illes d’Eivissa i Formentera que han existit des de la conquista catalana. [JPT]


El programa de TV «Donde comen dos» normalitza la PCI i la Síndrome de Down - Rehagirona\nEl programa de TV «Donde comen dos» normalitza la PCI i la Síndrome de Down\nLangui i Pablo Pineda protagonitzen Donde comen dos, un docushow de viatges i gastronomia de RTVE en què visiten alguns dels millors restaurants, tant els més moderns amb Estrelles Michelin com els més tradicionals.\nSegons Langui, “és un viatge d’amics per diferents ciutats: visitar restaurants amb estrelles Michelin, bars i tavernes típiques, la cullera i la forquilla fi… Però també visitar llocs culturals, conèixer a persones tant conegudes com anònimes amb una història al darrere… “. Per la seva banda, Pablo explica que és” un viatge de col·lega a col·lega que ens fica en la història i la cultura dels pobles als quals anem”.\nEl programa contribueix a la normalització de la discapacitat, com destaca el mateix Langui: “Crec que programes com aquest fets directament des d’un down o paràlisi cerebral és normalitzar”.\nDonde comen dos va començar a emetre’s el divendres passat, i en aquesta entrega van viatjar per Castella-la Manxa i van compartir moments amb famosos com Pepe Rodríguez, Samantha Vallejo-Nágera i José Mota.\nAvui s’emetrà el segon episodi, a les 23:15 h, en el qual, segons RTVE, “Langui i Pablo visitaran el restaurant del Casino de Paco Roncero a Madrid. Allà compartiran taula amb l’ambaixadora de Polònia, Marzenna Adamczyk. A més, els protagonistes deDonde comen dos menjaran cocido madrileny a La Bola amb Leo Harlem; provaran la típica capa espanyola; pujaran a un bus turístic; jugaran a bitlles amb Carmen Lomana; i recorreran Pan Bendito amb Langui.\nEn aquest vídeo pots veure els millors moments del primer programa:\n[/spb_text_block] [spb_video link=”https://www.youtube.com/watch?v=I7mhC3t8nKk” remove_related=”yes” autoplay=”no” full_width=”no” width=”1/1″ el_position=”first last”]


La història de les vacances dels amants. Dia de Sant Valentí - Dones lloc Femme Avui\nCom superar la mandra i començar!\n14 d'agost de, l'any 2015\nNENS mestre de cuina. 2 temporada. Superfinal. Nombre 35 del STB 30/05/17 Veure en línia\nMarc Nayork sobre el passat i el futur de les recerques\nPel·lícules russes LLISTA PER A NENS\nLa història de les vacances dels amants. Dia de Sant Valentí\n11 de febrer de, l'any 2015\nDia de Sant Valentí o dia d'avui el Dia de Sant Valentí és una celebració popular al món. Persones de diferents religions celebren aquesta festa. La generació més jove amb gran expectació l'espera d'aquest dia, amb l'esperança d'aconseguir "Valentine", símbol de les vacances.\nPer descomptat, el Dia de Sant Valentí en el nostre temps és absolutament un dia de festa secular i també altament comercialitzada. És gràcies als homes de negocis vacances va ser una distribució a tot el món. Els empresaris són capaços d'utilitzar els sentiments romàntics de la gent en els seus propis interessos i quinze dies en un any per implementar amb èxit una gran quantitat de béns i serveis, amb el més mínim indici d'un símbols amants de vacances.\nSigui com sigui, la festa és sempre millor drames humans de la vida quotidiana. I si és així, llavors hem preparat per celebrar el Dia de Sant Valentí i compartir amb el lector de tota mena de llegendes associades als orígens d'aquesta festa.\nLlegenda primera -drevnerimskaya\nLlegenda segon ... massa vell Romà\nLa llegenda de la tercera - l'Edat Mitjana, sinó també sobre l'antiga Roma\nEl primer esment en els clàssics anglesos\nCom ha assenyalat un dia de festa al Regne Unit\ncalendari de l'església\nel 14 de febrer a Bulgària\nA priori, la mortalitat humana en el món antic era molt alta. Però fins i tot aquesta trista estadística tenien els seus "pics" - la velocitat màxima de la mortalitat durant les epidèmies.\nPer exemple, en l'última dècada del segle III aC Roma es va ensorrar onada de malalties tal força que la ciutat es van extingir més de la meitat. Molts supervivents i recuperar-se d'una dona no podia suportar els nens termini o els nascuts morts. oracles pagans van veure en aquest fenomen un càstig dels déus i demanar perdó d'ells van decidir fer un dia de festa del sacrifici.\nÒbviament sacerdots cerebrals inflamades van generar un ritual de flagel·lació dones per augmentar la fertilitat. Sota les regles del ritual, de les pells d'animals per al sacrifici es van fer flagells que joves armats ispivshie vi en honor de la deessa de la fertilitat. Després d'abundants libacions, matons nus van córrer a Roma, van agafar totes les dones que vénen a través de la seva trobada, despullats i colpejats amb fuets de cuir. Homes els agradava molt la diversió que cada vegada és més alegre participar cada gdom, incloent la noblesa romana.\nL'evidència històrica mostra que amb un fuet de cuir va ser vist i Marc Antoni. Com el lector segurament sap Antony va viure i glorificat a la seva gran nom al 83-31 anys abans de Crist. És a dir, d'acord amb aquestes dates, cavalleria romana més de dos-cents anys, s'entretenien amb la flagel·lació dones.\nL'autor es pregunta si tal manera punxeguda Marc Anthony aquest dia de festa amb la seva nòvia - la reina egípcia Cleòpatra. És una llàstima que mai sabrem la resposta a aquesta qüestió, així com si l'efecte de la cerimònia llargament esperada del càstig corporal de les dones.\nUna altra dada interessant que existia aquest ritual pagà molt temps després de la cristianització de Roma. Només al final del segle V dC, el papa Gelasi va decidir prohibir aquesta relíquia pagana. El ritu s'associa amb el dia de festa modern de tots els amants de les dues raons. En primer lloc, es va dur a terme a mitjans de febrer, just després del sacrifici d'animals en honor a la lloba que va alletar a la llegenda de Ròmul i Rem - els fundadors de Roma. En segon lloc, el propòsit del ritual es relaciona directament amb el fons de les vacances modern.\nA la tornada del pagans i cristians eres hi va haver una història. L'estadista romà anomenat Valentí, ser cristià secret, pagat a la nova fe dels seus servidors. Un dia, Valentine va dur a terme una cerimònia del casament de dos dels seus empleats d'acord a les normes cristianes. Denunciat pels tres d'ells van ser detinguts. Valentin, com un oficial d'alt rang que van escapar a la pena de mort, i d'allí al seu criat. Amb ganes d'animar el seu company condemnat, Valentín li va escriure una carta a ells en forma de cors vermells que indiquen l'amor de Crist. Missatge de la núvia i el nuvi no havia pogut passar a una nena cega. Però de sobte va canviar d'idea i va convèncer a Valentin carcellers funcionaris van intercanviar la vida pel seu compte. Abans de l'execució de Sant Valentí va lliurar la carta, santificats per la fe i la bondat, la mateixa noia cega, que llavors va veure la llum i es va convertir en una bella dona.\nLa seva visió dels orígens del Dia de Sant Valentí, un cronista medieval afirma en el llibre "La llegenda d'or".\n"Llegenda Daurada" va ser la lectura més popular a l'Edat Mitjana. Aquest treball decent va ser creat pels genovesos, el Bisbe, Jacobus de Voragine. El llibre va ser compilat sobre la base de les llegendes populars i documents històrics.\nAixí, segons aquest llibre, firat pel Dia de Sant Valentí té les següents fonts. Un cop més, a la Roma antiga (que animadors) emperador Claudi Segon va acudir que un home sol - el millor guerrer. No és carregat amb la família i els pensaments sobre el benestar de la seva dona i fills, un títol seria millor lluitar en honor de l'emperador. I quan van arribar a la present sentència, Claudio II va prohibir als guerrers per casar-se.\nL'heroi d'aquesta llegenda era un simple sacerdot i un metge militar a la vegada, soldats amor compassiu. En les condicions de la cura més estricte secret consagrada als sindicats dels homes i les dones. No va ser fins al temps que el bon treball mèdic va ensopegar amb un triangle amorós i va rebutjar tercer partit el va informar. pobre home va ser condemnat, condemnat a mort. Esperant la mort, metge ha aconseguit enamorar de la filla del carceller - Julia. En amor amb un metge cura abans de morir va escriure una nota a la seva nòvia, on va parlar del seu amor i la va signar "el teu Valentí". Va ser el primer "Sant Valentí" del món. Llegiu la nota era després de l'execució, i l'execució va tenir lloc en si ... la qual cosa és sorprenent, el 14 de febrer.\nLes tasques escriptor britànic Jeffrey\nRichard II i Ana de Bohèmia\nescriptor britànic Jeffrey Tasques afegeixen aura romàntica de Sant Valentí. Amants van començar a comptar el dia de les seves vacances, i els sacrificis de martiri dels antics romans (cristians o simplement simpatitzants) han oblidat.\nEn el poema "Parlament Bird", dedicada a la participació del rei Ricard II d'Anglaterra (sí, sí, el molt desafortunat heroi de la guerra entre les guerres de les roses) amb\nAna de Bohèmia, les posicions d'autor el 14 de febrer com el dia dels enamorats. Les paraules van ser més o menys la (traducció lliure de l'autor): "El 14 de febrer - el dia en què tots els ocells tria a un company." Una unió de Richard i Anne, que va ser un èxit, i l'amor, només es va consolidar aquest nou estereotip.\nEn l'Edat Mitjana la joventut d'Anglaterra i Escòcia han practicat aquest costum. noies de Sant Valentí van escriure els seus noms en trossos de paper i es submergeixen les petites notes en una caixa gran. Nois van treure un tros de paper. La nena, el nom s'indica en una peça es va convertir en "Valentina" i era "la senyora del cor" per la seva "Valentine" durant l'any. Entre els joves establir relacions descrites en els romanços medievals que existien entre el cavaller i la seva dama serdtsa..no només per un any.\nAquest costum cute va existir fins al segle XVII, i més tard es va convertir en còmic. Més tard es va convertir en el costum de donar regals de moda en aquest dia un dels favorits que encara existeix avui dia.\nA la fi dels 60-s del segle passat, l'Església Catòlica va abolir el festival dedicat al dia de Sant Valentí. Ara, d'acord amb el calendari de l'Església Catòlica, el dia d'avui recorda el Sants Ciril i Metodi (els creadors de l'alfabet ciríl·lic i educadors eslaus).\nA Bulgària, 14 de febrer és el dia de Sant Trifón, o, més simplement, un vi de vacances.\nEn aquest dia, un curiós ritu de la circumcisió es realitza vinya. En algunes zones de les vinyes podades països viticultors, i al sud de Bulgària honor de Pode les branques de les vinyes cau nenes. lloc retallada aboca el vi (l'any passat, respectivament) i s'empolvora amb cendra. Aquesta va ser una bona collita de vinya ruixats amb aigua beneïda. I, per descomptat, el vacances sense tastar el vi d'elles.\nSalutacions cordials i fins aviat, Elena\nVeure també: Aquest vídeo - una coca. 5 anys TIP.\nDia de Sant Valentí Antecedents de Sant Valentí dia de festa\nRecepta per a una deliciosa sopa amb trossets de pa "Olor de la tardor"\nRecepta per a la coca feta a casa "plaer" de coques amb crema agra\nCom cosir pijames per a nens pròpies mans\nTatuatge i perforació del cos com a mitjà d'expressió\n11 de setembre de, 2014\nTatuatges per a les parelles d'enamorats\nplantes d'interior fragants.\n30 de de gener de, l'any 2016\norquídies boniques. Contemplar la bellesa i gaudir!\n5 increïblement bell AIGUA truc\nregal de Cap d'Any amb les seves pròpies mans, "Be Amigur" - un símbol de 2015