Introducció | La transició a les renovables | FragmentsPol·len Edicions ✹\nL’economia del creixement ha topat amb els límits de la Terra. Si ens fixem en l’energia, des de l’inici de la revolució industrial ara fa uns 200 anys —que corresponen a unes nou generacions—, la humanitat ha consumit el 33% de les reserves totals de recursos energètics no renovables (50% de les de petroli, 33% de les de gas, 25% de les de carbó i 33% de les d’urani). Sembla que encara hi hagi marge, però no és així perquè aquest consum no ha estat lineal durant aquests 200 anys. Amb l’acceleració econòmica dels últims 70 anys, les tres últimes generacions hem consumit el 87% d’aquest total. Com a conseqüència, els recursos fòssils s’acaben i, a més, la seva combustió causa un canvi climàtic a gran velocitat amb efectes devastadors sobre les societats humanes. Però no és només l’energia la que està en una situació crítica. També hi ha altres recursos de la Terra que s’exhaureixen o es malmeten, com ara l’aigua, els productes miners, els sòls vegetals o la biodiversitat en general.\nTanmateix, la cosa no s’acaba aquí. Si bé la humanitat ha consumit el 33% dels recursos energètics no renovables, del 67% restant la meitat ha de quedar sota terra i no es podrà explotar si es vol evitar que la temperatura del planeta s’incrementi més de 2 °C i es produeixin estralls a causa del canvi climàtic resultant. Com a conseqüència, nosaltres i les generacions futures només podrem disposar del 33,5% dels recursos energètics no renovables que hi havia abans de la revolució industrial.\nCal que entenguem i ens mentalitzem que, si no hi ha un canvi de rumb i continuem amb el model energètic actual, basat en els recursos d’origen fòssil i l’urani, i no fem la transició a fonts d’energia renovables, es produirà, a mitjà termini, abans de la segona meitat del segle present, un col·lapse sobtat del sistema econòmic actual, amb una situació d’escassetat energètica i de materials i uns efectes climàtics devastadors. Val a dir que, amb tota seguretat, aquesta situació perjudicarà especialment els sectors populars, donada la seva difícil capacitat d’adaptació als canvis accelerats.\nÉs evident que amb el tractament que donem a l’energia i a les matèries primeres no es pot parlar de solidaritat intergeneracional.\nSe sap que al món agrari el pagès s’esforçava per plantar arbres dels quals en molts casos ell no en podria recollir els fruits; estaven destinats als que venien al darrere, fills, néts, etc. Ara, en canvi, emprem l’energia amb un criteri molt diferent; podríem dir allò de “tip jo, tips tots”.\nAra bé, també és ben cert que en les societats desenvolupades s’ha fet una aportació immensa al patrimoni tecnològic i científic de la humanitat, en benefici de les generacions actuals i les futures, en àmbits com la medicina, les comunicacions, la mobilitat i el transport. En canvi, en el tractament que es dóna a l’energia i a les matèries primeres no hi ha consciència de les necessitats de les generacions futures i de les presents a curt termini.\nEn aquest context, cal remarcar que organitzacions com la Xarxa d’Economia Solidària tenen i tindran en el futur un paper bàsic i cabdal, tant pel que fa a la mentalització de la ciutadania com a la gestió de serveis d’interès col·lectiu que actualment estan en mans del mercat.\nVal a dir que en la nostra cultura el que representen l’energia i les seves derivades no està present en la societat. Fins i tot els conceptes i els vocabularis científics i tècnics vinculats a l’energia no estan incorporats en allò que s’entén per cultura. En aquest sentit, quan apareixen paraules com quilowatt o megajoule és probable que l’interlocutor desconnecti i consideri que s’està entrant en un terreny abstrús i enfarfollat. Si una persona no sap qui és Joyce o Kandinski pot ser qualificada d’inculta. Però la realitat ens demostra que si algú no sap distingir entre kW (potència) i kW h (energia) no se li qüestionarà el nivell cultural i fins i tot en podrà fer acudits que provocaran més d’un somriure de complicitat.\nEn els mitjans de comunicació hi ha una informació en general escassa i esbiaixada sobre l’energia i la seva situació; per raons culturals, però sobretot per la pressió del lobby energètic dels combustibles fòssils.\nA continuació, presentem un esquema bàsic de les principals instal·lacions de fonts d’energia renovables.\nPer produir calor\nPlaques solars tèrmiques de baixa temperatura: panells tèrmics plans o tubulars que aprofiten la radiació del Sol de manera directa per produir aigua calenta sanitària o calefacció, normalment domèstica. Tenen la mateixa funció les estufes i les calderes de biomassa i els captadors solars tèrmics parabòlics.\nPer produir electricitat\nPlaques solars fotovoltaiques: funcionen a base de panells que produeixen electricitat quan són excitats per la llum solar. Poden ser fixes o bé orientables a través d’un o dos eixos. També hi ha els sistemes de captadors solars tèrmics de cilindres parabòlics, o d’heliòstat i torre: sistemes de concentració de la radiació solar que escalfen oli a alta temperatura per produir vapor, que acciona una turbina i un generador elèctric.\nI Instal·lació de plaques fotovoltaiques\nAerogeneradors: turbines que, per l’acció del vent, fan girar un generador, que produeix energia elèctrica.\nCentrals hidroelèctriques: embassaments amb salts d’aigua on es transforma l’energia potencial de l’aigua en energia cinètica, que incideix en una turbina connectada a un generador elèctric.\nCal fer constar que, a Catalunya, per portar a terme la inevitable i urgent transició a les energies renovables, caldrà instal·lar captadors energètics en unes 60.000 hectàrees, el 2% del territori. Per mostrar que no és una xifra desorbitada, pensem que l’actual superfície artificialitzada a Catalunya (urbanitzada i ocupada per infraestructures) suposa el 6,5% del territori i que en tan sols 12 anys (del 1993 al 2005) es va urbanitzar l’1% del territori. La gestió d’aquestes instal·lacions, amb els plans territorials corresponents, és un dels punts clau que hi ha sobre la taula. Certament, és una oportunitat única per establir un model col·laboratiu i de socialització de l’energia, ja sigui en forma de cooperatives o d’organitzacions ciutadanes diverses o fins i tot amb gestió directa de la mateixa Administració.\nRas i curt, la transició a energies renovables parteix d’aquest punt: el sistema fòssil i nuclear representa a escala mundial a l’entorn del 85% de l’energia i tan sols el 15% restant correspon a fonts renovables. Aquesta situació ha contribuït a concentrar la riquesa i el poder en molt poques mans.\nSom conscients de l’actual situació crítica en el tractament de l’energia basada en els combustibles fòssils i l’urani?\nAfortunadament, hi ha una alternativa: és possible la transició energètica al 100% amb fonts renovables (eòlica, fotovoltaica i hidràulica), tant des del punt de vista tècnic com econòmic. I és urgent.\nAra bé, anem a pams. La situació actual en el tractament de l’energia, que és crítica, no ens ha de fer ser necessàriament fatalistes. Hi ha molts motius per a l’esperança i l’optimisme si es prenen les mesures adequades de forma cautelosa, sense demora i amb urgència. Això és del tot evident, ja que es pot demostrar amb dades i xifres que és possible tècnicament i econòmica la transició de les energies d’origen fòssil al 100% d’energies renovables (fotovoltaica, eòlica, hidràulica, biomassa) per a tots els usos, en un termini relativament curt, amb un model distributiu i participatiu, i amb la consciència que l’energia és un bé comú. En aquest procés, que és ineludible i molt urgent, és imprescindible que la ciutadania, en tots els àmbits, tingui informació fefaent d’on som i el convenciment de quins són els possibles camins a seguir, complexos però amb un objectiu clar.\nÉs curiós observar com en els mitjans de comunicació escrits i audiovisuals hi ha una certa producció de documentals i reportatges en què s’exposen els problemes relacionats amb la crema de combustibles fòssils i els seus efectes sobre el clima i les societats futures. Tanmateix, hi ha ben poca producció, especialment audiovisual, que parli de possibles solucions en termes concrets.\nLa transició a les energies renovables és un procés de canvi tant o més cultural que tecnològic i constitueix una gran oportunitat per a un nou tipus de desenvolupament i una societat més solidària, justa i racional. En aquest aspecte, organitzacions com la Xarxa d’Economia Solidària poden i han de tenir-hi un paper molt destacat i fonamental.\nNo hi ha dubte que en el món actual, a causa dels canvis científics i tecnològics accelerats, hi ha una alteració profunda de les formes en què ens relacionem, produïm i consumim, una vertadera disrupció social. Es dóna una situació semblant a la que es va produir fa dos-cents anys amb la revolució industrial. La transició a les energies renovables és una gran oportunitat per a un nou tipus de desenvolupament i una societat molt més solidària, justa i racional. Comporta canvis socials en tots els aspectes, tant en els usos i costums com en els conceptes de servei públic, de bé comú i de governança en les formes de captació i gestió de l’energia, entre d’altres. En aquest sentit, és un procés de canvi tant o més cultural que tecnològic. Per exemple, com haurem de transformar la nostra mobilitat a Catalunya, on hi ha uns 5 milions de vehicles, amb la perspectiva de la fi del petroli? O també, com reorganitzarem la nostra vida i les nostres activitats, fins ara basades en unes fonts energètiques d’estoc (fòssils i urani), concentrades en poques mans i disponibles en qualsevol moment, a unes fonts energètiques de flux (sol i vent), suficients però intermitents, variables i aleatòries?\nAquests processos de canvi profund requereixen la força del convenciment de tots nosaltres en tots els àmbits; aquesta és la força més gran que existeix. Però no hi ha dubte que la convicció s’ha de basar en el coneixement i la informació, perquè, en cas contrari, es presta a tota mena de manipulacions. El debat ciutadà és necessari i pot ser molt enriquidor, però sempre s’ha de disposar d’una informació de base.\nCom s’ha dit anteriorment, la transició al 100% d’energies renovables és factible, però també cal tenir present que comporta una transformació molt gran, no tan sols pels aspectes tècnics, que són solubles, sinó especialment pels interessos econòmics que hi ha al darrere del model fossilista i per la despreocupació que ha generat en la ciutadania. Actualment l’energia és tractada com una mercaderia més, amb grans beneficis per a certes empreses que controlen tot el mercat de producció, tractament i distribució i que volen esprémer fins a l’última gota les reserves fòssils abans d’emprendre una transició a les fonts d’energia renovables. La seva intenció és controlar elles mateixes la implantació de les instal·lacions de renovables quan la situació sigui crítica, mitjançant potents fons d’inversió mundials alimentats per la mateixa ciutadania. En aquest sentit, la banca vehicula gran part dels estalvis de les classes treballadores cap a fons d’inversió d’abast mundial que en molts casos alimenten actuacions èticament nefastes.\nEl document present aporta dades concretes, amb una perspectiva de conjunt i de futur, sobre el món de l’energia, exposades de la forma més intel·ligible i senzilla possible. També ofereix una visió crítica del paper i del tractament que les societats actuals donen a l’energia. L’objectiu és contribuir a traçar el camí de la transició al 100% d’energies renovables, tant en aspectes tècnics com socials.\nLa transició dels combustibles fòssils a les energies renovables s’ha de percebre com una qüestió de solidaritat en el si de la societat actual i sobretot amb les generacions futures.\nSens dubte, la transició dels combustibles fòssils a les energies renovables s’ha de percebre com una qüestió de solidaritat en el si de la societat actual. Però sobretot és solidaritat amb les generacions futures, a les quals podem deixar un medi alterat i sense recursos fòssils no tan sols per a usos energètics, sinó també per a altres usos no energètics indispensables. Convé considerar que són innombrables els productes bàsics que s’elaboren amb derivats del petroli o del gas natural. Només a títol d’exemple, pensem en el recobriment aïllant dels milers de quilòmetres de cables elèctrics, els materials lleugers utilitzats en automoció i aviació, els productes sanitaris com xeringues i catèters, les pintures o els adobs químics nitrogenats fabricats a partir de gas natural. Aquests derivats dels recursos fòssils són presents en la gran majoria de productes, estris i aparells d’ús quotidià. Alguns són superflus i prescindibles, però una part important fan funcions molt necessàries. No és lògic, de cap manera, cremar les reserves de combustibles fòssils destinant-les sobretot a usos que requereixen passar per la fase d’energia tèrmica, com motors tèrmics d’automoció i centrals termoelèctriques, tots amb un baix rendiment, i oblidar els altres usos i aplicacions, molt importants i bàsics, tant per ara com per al futur. Hem de tenir present que actualment, de mitjana, només a l’entorn del 10% de l’energia primària dels combustibles fòssils es destina a productes i usos no tèrmics, amb certes diferències segons el tipus de recurs energètic; així, del petroli s’hi destina el 16,7%; del gas natural, el 8,1%, i del carbó, només el 2,4%. No cal dir que de l’urani és pràcticament el 0%.\nÉs ben cert que en el nou escenari social l’energia ha de ser tractada com un bé bàsic i universal i a l’abast de tothom. Però, al mateix temps, els seus usos han de ser lògics i racionals, fugint del malbaratament i amb una concepció sostenible i solidària. Si observem les normatives urbanístiques actuals, les d’edificabilitat, les energètiques, etc., ens adonarem que tenim molt poc en compte el sol en els dissenys constructius com a possible font d’energia; parlem d’orientacions dels edificis, paraments i cobertes per a ubicació de plaques, etc. Cal una visió trencadora respecte a l’escenari actual, basada en una nova escala de valors.\nAra bé, parlar de la transició a energies renovables no és només parlar de la captació d’energia per a usos propis, com plaques fotovoltaiques en teulades d’edificis o petits aerogeneradors, cosa totalment necessària. Va molt més enllà. És parlar també de com es garanteix en tot moment l’aportació d’energia elèctrica o tèrmica necessària al conjunt de les llars, als hospitals i els serveis, a la mobilitat, a les indústries, etc., d’una zona o una regió determinada, més o menys poblada i extensa. Tenint en compte la variabilitat, la intermitència i l’aleatorietat de la captació de l’energia fotovoltaica i eòlica, cal comptar amb l’emmagatzematge (bateries, embassaments d’aigua, hidrogen), a escala local i també a escales més grans, com poden ser grans regions.\nVal a dir que l’emmagatzematge és un dels punts clau de la transició a les fonts d’energia renovables. La tecnologia s’està desenvolupant, però la qüestió encara no està del tot resolta. Així, les bateries, a gran escala, tenen limitacions pel que fa a les matèries primeres per fabricar-les; els embassaments d’aigua tenen limitacions geogràfiques, i, quant a l’emmagatzematge amb hidrogen (a base de l’electròlisi de l’aigua i la posterior producció d’electricitat en les cèl·lules de combustible o de calor per reacció amb l’oxigen), les tecnologies actuals també tenen limitacions, especialment amb els catalitzadors de les cèl·lules a base de platí.\nPer tal d’assolir una reducció i una optimització de les necessitats d’emmagatzematge, cal fomentar de manera directa l’apropament i la coincidència dels usos energètics, elèctrics i tèrmics amb els moments de generació, que són variables i intermitents. Això és aplicable tant a escala domèstica com industrial i de serveis, cosa que implica una consciència ciutadana sobre l’origen de l’energia i un canvi d’hàbits i de costums. Avui dia, el plantejament a què ens han abocat les grans empreses és el d’usar tanta energia com vulguem i quan vulguem mentre paguem; el que hi ha aigües amunt del sistema energètic no té importància.\nAmb la implantació progressiva de les energies renovables, que són distribuïdes, variables, intermitents i aleatòries, es fa imprescindible un regulador públic equitatiu de les xarxes d’interconnexió per equilibrar les diferents captacions i usos de l’energia en el conjunt d’un territori i minimitzar així les necessitats d’emmagatzematge.\nAmb energies renovables, a fi d’equilibrar la producció i els usos i minimitzar les necessitats d’emmagatzematge, són cabdals les xarxes d’interconnexió. Per exemple, si en un indret es capta molta energia fotovoltaica i en aquell moment no s’usa, aquesta energia elèctrica es pot transferir a altres usuaris que en un moment en puguin ser deficitaris, i a l’inrevés. Cal, doncs, una estructura en xarxa, mallada, que permeti compartir captacions i usos. En aquest aspecte, la governança de les xarxes és bàsica, la qual cosa vol dir crear una normativa i uns sistemes de control i comptatge que estimulin els usos en els moments de captació i alhora gratifiquin compartir excedents.\nEn els sistemes elèctrics actuals, amb grans centres de producció i distribució orientats en una sola direcció, sempre cap a l’usuari, les xarxes tenen unes característiques totalment diferents de les que tindran amb els sistemes d’energies renovables. En aquests darrers, la generació i els consums d’electricitat seran bidireccionals; en un moment determinat, un punt, una zona o un sector poden tenir excedent en generació elèctrica i injectar electricitat en la xarxa, i en un altre moment poden ser deficitaris i necessitar captar-ne de la xarxa. El sistema centralitzat actual seria com un riu del qual aigües avall van sortint-ne canals que alimenten fàbriques, camps i usos domèstics. En el sistema amb energies renovables, dels canals aigües avall es podrien alimentar els canals situats aigües amunt i també el mateix riu, mitjançant sistemes de bombeig o amb canvis de pendent sofisticats.\nAquest nou model elèctric, que en els plans teòric i pràctic està resolt, però que cal implantar-lo a gran escala, requereix monitoritzar la xarxa elèctrica, digitalitzar el sistema i disposar d’una base de dades important, que s’ha de tractar amb una tecnologia de telecomunicacions complexa, per garantir l’equilibri, en tot moment i en cada punt, entre generació elèctrica i demanda. L’electrònica de potència esdevé aquí un element bàsic.\nEn aquest escenari apareixen les anomenades entitats agregadores, que gestionen les captacions i els usos d’energia en un determinat àmbit (comunitat de veïns, polígon industrial, localitat o territori). Permeten coordinar les disponibilitats i els usos de l’energia, optimitzar els rendiments i gestionar els dèficits o excedents amb àmbits superiors per garantir-ne el subministrament, tot equilibrant oferta i demanda. Aquestes entitats agregadores poden ser d’iniciativa ciutadana, autònomes, però regulades per l’Administració, evidentment. Ja comença a haver-n’hi exemples al centre i al nord d’Europa. En els casos que la demanda estigui molt concentrada i amb instal·lacions de gran potència, com en ciutats amb una elevada densitat d’edificació o en grans equipaments urbans, les entitats agregadores poden ser empreses especialitzades però sotmeses al control del regulador i l’Administració. Caldrà desenvolupar fórmules jurídiques per a les entitats agregadores, que poden ser molt diverses en funció del seu àmbit, però sempre, per descomptat, amb participació ciutadana i amb un control i un coneixement profund, tant tècnic com econòmic, per part de l’Administració.\nCal tenir present que les zones densament edificades, com són les grans ciutats, i els sectors industrials o de serveis amb gran demanda d’energia no es poden autoabastir amb energia renovable del propi entorn. En conseqüència, cal incorporar el món rural en la captació d’energia per transferir-la a aquestes zones deficitàries, evidentment amb criteris de respecte a les condicions paisatgístiques i d’impacte ambiental de tota mena. Això comporta un pacte social, que cal materialitzar a través dels corresponents planejaments territorials, amb un tractament equilibrat i just que compensi adequadament les aportacions entre territoris.\nCom a resum, el nou model ha de concebre l’energia com un bé comú gestionat amb la participació de la ciutadania des de la perspectiva d’un servei, més que no pas d’un negoci. És bàsic que la ciutadania sàpiga d’on prové l’energia i participi en la seva captació. Aquest enfocament de gestió ciutadana fomenta de manera directa l’apropament i la sincronització dels usos amb els moments de generació, variables i intermitents. També afavoreix la consciència de què representa fer un ús en un moment o en un altre i d’una determinada manera, i també el qüestionament de determinats usos.\nCom a exemples molt positius de gestió d’aquestes instal·lacions d’energies renovables, a Europa tenim Dinamarca i Alemanya, on aproximadament el 50% són iniciatives ciutadanes gestionades per cooperatives.\nEn aquest nou apoderament de la ciutadania, poden aportar-hi elements de reflexió les instal·lacions rurals de microxarxes elèctriques fotovoltaiques en països de l’Àfrica (zones del Txad i Ghana) projectades i gestionades per l’enginyer Xavier Vallès Miquel. Segons explica, les comunitats estan mentalitzades que l’energia elèctrica es genera localment i es comparteix i distribueix en la comunitat com un recurs limitat. En aquest sentit, s’estableix un contracte entre l’individu i la comunitat, amb unes regles ben definides. Es determina una energia diària assignada (EDA) per a cada llar, per tal de racionalitzar-ne el consum i fer un ús acurat dels recursos. Aquestes experiències han estat molt positives, també com a model experimental que convé difondre.\nTambé als països més desenvolupats, com el nostre, la ciutadania ha de prendre consciència de la importància de l’energia, de la crisi que representa la disminució dels combustibles fòssils (per exhauriment dels recursos o a fi de no afavorir el canvi climàtic) i dels canvis tecnològics, socials i organitzatius que comporta la transició a les fonts d’energia renovables. Això es pot aconseguir deixant la iniciativa en mans de l’actual monopoli energètic, que ho farà a favor dels sectors més rics, o prenent la iniciativa la ciutadania, de manera que es faciliti un desplegament més participatiu i equitatiu.\nEn la resta del document s’ampliaran els conceptes exposats en aquesta introducció.\nL’objectiu d’aquest text, promogut per la Xarxa d’Economia Solidària de Catalunya, és donar una perspectiva general de la situació actual i futura de l’energia. Conté unes reflexions que els autors hem anat construint sobre la qüestió de l’energia i de la transició a fonts 100% renovables, necessària i ineludible, en el marc del treball dut a terme en el si de l’associació Col·lectiu per a un Nou Model Energètic i Social Sostenible (CMES). Esperem que la lectura sigui entenedora i útil i que animi a perseverar en la consecució d’una societat millor. Els reptes són molts i greus, però les oportunitats també són engrescadores.\nAccedeix a La transició a les renovables primera part (en format pdf).\nAnterior Anterior post: Pròleg de Pau Llonch Méndez\nSegüent Següent post: Pròleg Roger Vinton


AMP.- Torra al Rei: "El que és una seriosa preocupació és l'Estat espanyol avui a Europa"\nPublicat 25/12/2019 11:16CET\nCita Francesc Maci: "Catalunya complir els seus deures costi el que costi"\nEl president de la Generalitat, Quim Torra, ha reaccionat al missatge nadalenc de Felip VI, quan va dir que Catalunya és una seriosa preocupació, replicant-hi: "No. El que és una seriosa preocupació és l'Estat espanyol avui a Europa".\nHo ha dit aquest dimarts durant un discurs en el cementiri barceloní de Montjuc, després de l'ofrena anual davant la tomba de l'expresident de la Generalitat Francesc Maci, que va morir el dia de Nadal de 1933, i acompanyat del seu Govern.\nSegons Torra, Espanya és preocupant per a Europa perqu és "un Estat que vulnera els Drets Humans, que incompleix les resolucions dels tribunals de justícia europeus i que nega el dret inalienable dels catalans a exercir el seu dret a l'autodeterminació".\nFRANCESC MACI I POMPEU FABRA\nHa proms que "Catalunya complir els seus deures" i aconseguir la seva plena sobirania, i ha evocat tant Francesc Maci com Pompeu Fabra (que també va morir en 25 de desembre, per de 1948) com dues figures histriques que ajuden a traar aquest camí.\nConsidera Maci un polític que "sabia que hi havia una línia recta per arribar a la independncia", i Fabra com a exemple d'humanitat, tolerncia i aportació a la cultura universal.\nHa citat unes paraules de Maci: 'La llibertat és la dignitat. És bastir el nostre cos d'un esperit i donar un nima a Catalunya. És contribuir, amb la nostra personalitat, a la pau del món i a la perfecció de la Humanitat. Totes les tradicions del nostre poble ens han llegat un testament que hem de complir; rebutjar-lo seria la submissió; complimentar-lo ser la llibertat. Catalunya complir els seus deures costi el que costi'.\nDesprés d'aquesta cita, Torra ha afirmat: "Amb el mateix esperit de Maci, Catalunya complir els seus deures, tenint nosaltres també un mandat a complir, que és el mandat de seguir avanant per culminar el procés d'independncia".\n"Moltes grcies a tots, visca el president Maci i visca la República catalana", ha dit per acabar el seu discurs.


De la certesa - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n(de) Über Gewißheit\nAnglaterra , 1969\nDe la certesa (alemany: Über Gewissheit, fent servir l'ortografia de l'època, Über Gewißheit, publicat en anglès com On Certainty) és un llibre filosòfic inacabat on s'apleguen apunts escrits pel pensador d'origen austríac Ludwig Wittgenstein, separats en quatre períodes diferenciats en els divuit mesos que van precedir la seva mort el 29 d'abril de 1951.\n1 Edició i contingut\n3 Format i datació del text publicat\nEdició i contingut[modifica]\nVa deixar els seus apunts originals a casa d'Elizabeth Anscombe, qui els va recopilar fent servir un criteri temàtic juntament amb d'altres passatges provinents de les darreres entrades dels seus quaderns personals. Juntament amb G.H. von Wright, Elizabeth Anscombe va preparar una edició bilingüe en anglès i alemany que va ser publicada l'any 1969. Els traductors van ser Denis Paul i la mateixa Anscombe. Els editos també van numerar i agrupar els 676 passatges. Les cites del llibre fan servir normalment el format OC1..OC676 més que no pas el seu número de pàgina.\nEl llibre s'ocupa principalment de qüestions epistemològiques. Un tema que hi és recurrent és que hi ha certes coses que poden ser exemptes de dubte per tal que les pràctiques humanes siguin realitzables, incloent-hi la pròpia activitat de generar dubtes. "Un dubte que dubtés de tot ja no seria un dubte" (OC450). El llibre pren com a premisa l'argument "aquí hi ha una mà" de G.E. Moore, i dissecciona el paper de certes afirmacions de coneixement en el llenguatge humà, particularment de "certes ('gewisser') proposicions empíriques", que avui en dia es coneixen com a proposicions o certeses de Moore.\nUna qüestió important és l'afirmació de Wittgenstein segons la qual tot dubte es troba insert dins de creences subjacents i, per tant, les formes de dubtes més radicals han de ser rebutjades, ja que constitueixen una contradicció en el sistema que les expressa. Wittgenstein bosqueja diferents refutacions de l'escepticisme filosòfic en les seves diferents facetes.\nWittgenstein va començar a concebre aquest text a causa del seu "interès que venia de lluny" en dos famosos articles de G.E. Moore: Proof of the External World (1939) i el més primerenc Defence of Common Sense (1925). Segons Wittgenstein, aquest segon text era la "millor" peça de Moore, tot i que no considerava que la "prova" de la realitat exterior aportada per Moore fos concloent. Sembla que, instigat pel seu amic proper Norman Malcolm, Wittgenstein va començar a articular a meitats de 1959 la seva resposta en pàgines soltes, probablement durant les seves estades a Viena cap a finals de 1949 i començaments de 1950. Va tornar a tractar aquesta qüestió dos cops més abans d'un període definitiu de sis setmanes que van precedir a la seva mort. Durant aquest darrer espai de temps va escriure més de la meitat de Sobre la certesa. En aquell moment Wittgenstein se servia de quaderns, enregistrava la data i marcava el tema de manera separada. Wittgenstein va descriure així aquest període final de fertilitat creativa en la seva darrera carta a Norman Malcolm, datada del 16 d'abril de 1951, tretze dies abans de la seva mort del càncer que se li havia diagnosticat el 1959.\nM'ha passat una cosa extraordinària. Fa cosa d'un mes, tot d'una em vaig trobar en la disposició emocional adequada per filosofar. Havia tingut la certesa absoluta que mai més en seria capaç. És el primer cop en més de dos anys que el teló del meu cervell s'ha aixecat. Esclar, fins ara tan sols hi he treballat cinc setmanes i pot ser perfectament que demà tot s'acabi, però m'estimula moltíssim ara per ara."\nTnmateix, va deixar escrit aquell mateix dia (després d'OC532): "Estic filosofant com ho faria una vella que no para de perdre les seves coses i ha de tornar enrere a buscar-les: ara les ulleres, ara les claus." Una setmana i mitja més abans havia escrit un pensament similar abans d'OC471: "Aquí encara hi ha un gran buit en els meus pensaments. I dubto que es pugui tornar a omplir."\nFormat i datació del text publicat[modifica]\nLes quatre parts de Sobre la certesa són de llargària força desigual i només la darrera està datada de manera sistemàtica:\n1. OC1..OC65. Probablement totes les entrades d'abans de març de 1950.\n2. OC66..OC192. De dates desconegudes per complet.\n3. OC193..OC299. Incertes, tot i que OC287 està datada del 23-9-1950 i pot ser que les següents també.\n4. OC300..OOC676. Les dates començant el 10 de març de 1951 i segueixen fins al 27 d'abril de 1951 (OC670)\nEl text va ser traduït al català per Josep Lluís Prades i Vicent Raga, amb pròleg d'Oswald Hanfling, com De la certesa (Edicions 62, Barcelona, 1983).\n↑ Wittgenstein, Ludwig (1969). On Certainty. New York: Harper and Row. p. vie. ISBN 0-06-131686-5.\n↑ Malcolm, Norman (1984). Ludwig Wittgenstein: a memoir (2nd ed). Oxford: Oxford Univ Press. p. 134. ISBN 0-19-924759-5.\nOn Certainty, traducció a l'anglès de Denis Paul i Elizabeth Anscombe\nJesús Padilla Gálvez, Margit Gaffal (Eds.): Doubtful Certainties. Language-Games, Forms of Life, Relativism. (2nd edition) De Gruyter, Berlin, 2013, 978-3-11-032192-0\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=De_la_certesa&oldid=25051293»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 26 set 2020 a les 03:18.


Sánchez emplaça PP i Cs a abstenir-se\nEl president espanyol en funcions reclama també a PP i Cs que sabstinguin per dotar lEstat dun executiu\nACN 11/09/2019 2:00 pm\nEl president del govern espanyol en funcions, Pedro Sánchez, ha demanat aquest dimecres al líder de Podem, Pablo Iglesias, que “reflexioni”, “no porti el país a eleccions” i “no faciliti el govern de la dreta impedient que hi hagi un executiu socialista”. Ha estat durant la sessió de control a l’executiu espanyol, on Sánchez ha insistit a demanar als líders del PP i de Cs, Pablo Casado i Albert Rivera, que s’abstinguin per permetre que l’Estat disposi d’un executiu que no estigui en funcions. Sánchez ha aprofitat també l’ocasió per qualificar d’”hipòcrita” Rivera, per presentar-se com un partit regenerador quan, a l’hora de la veritat, ha acabat facilitant governs amb la ultradreta.\nSánchez ha recordat a Casado que sigui “coherent” i en la mesura que no vol una repetició electorals s’abstingui per impedir la convocatòria automàtica d’eleccions per al 10 de novembre. A Rivera li ha recordat que abans de poder abordar, per exemple, l’aplicació del 155 que demana en les seves intervencions caldria que l’estat disposés d’un executiu en actiu, i no un en funcions.\nEl president espanyol ha mantingut un últim enfrontament amb el líder de Podem, Pablo Iglesias, que li ha retret que hagi faltat als compromisos adquirits durant la negociació de la investidura al mes de juliol. “Tinc la sensació que quan va proposar aquest govern de coalició no ho deia seriosament”, ha dit Iglesias, perquè “el lògic seria que la proposta que va fer un cop va fer el veto es mantingués”. En aquest marc, Iglesias ha advertit Sánchez que “hi ha coses més importants que la ideologia o la coherència d’un president, i és la seva paraula”.\nSánchez, per contra, ha assegurat que el PSOE va fer cinc propostes a Podem des del 28 d’abril. “Vaig proposar un govern de coalició, vam acceptar a Irene Montero com a vicepresidenta, i vam oferir diversos ministeris”, ha dit, però Podem “ha rebutjat tot això, i el PSOE al mes d‘agost i setembre ha plantejat un programa”. Segons Sánchez, el PSOE “ha respectat profundament Podem” i ara cal que Iglesias “reflexioni, no porti el país a eleccions i no faciliti el govern de la dreta impedint que hi hagi un govern del PSOE”.


Aliances estratègiques per a la innovació | Ferrer Corporate\nEl compromís profund de Ferrer amb la innovació l’ha portat a perseguir una estratègia de col·laboracions i aliances amb grups públics de recerca i empreses biotecnològiques de reconegut prestigi.\nADVANCE (CAT )\nEntitats que formen part del projecte ADVANCECAT:\nUnió Europea – Fons Europeu de Desenvolupament Regional\nEl Centro Nacional de Investigaciones Cardiovasculares és una institució de competència estatal española que depèn de l’Instituto de Salud Carlos III, que sota el lideratge del seu director general, el distingit cardiòleg Dr. Valentí Fuster, ha esdevingut un referent internacional de recerca. La seva missió és investigar en l’àmbit de les malalties cardiovasculars, amb la finalitat de traslladar aquest coneixement a l’excel·lència clínica, per prevenir les malalties cardiovasculars i promoure la salut.\nConjuntament amb Ferrer, i amb l’aval de la World Heart Foundation, s’ha desenvolupat la primera polipíndola per a la prevenció secundària d’accidents cardiovasculars en aquells pacients que ja estan en tractament. Aporta innovació galènica que assegura l’estabilitat i la no interacció dels seus tres components.\nAixò suposa un gran avenç en el tractament mundial de malalties cardiovasculars. L’objectiu és la reducció del risc de patir un segon episodi cardiovascular. Aportem al col·lectiu mèdic una alternativa terapèutica, d’eficàcia contrastada, per facilitar l’adherència. Així mateix, l’accessibilitat al tractament dels pacients és un dels pilars del projecte CNIC-Ferrer.\nAlexza és una companyia farmacèutica dels Estats Units dedicada a la recerca, desenvolupament i comercialització de productes innovadors propis, per al tractament de les alteracions agudes i intermitents.\nEls seus productes innovadors es basen en el sistema Staccato®, propietat d’Alexza, un inhalador que vaporitza els fàrmacs, aconseguint ràpids efectes sistèmics i propietats farmacocinètiques semblants a les de la teràpia intra venosa.\nAdasuve® està dissenyat per al tractament ràpid dels episodis d’agitació lleus a moderats en adults amb esquizofrènia o trastorn bipolar, combinant el sistema de Staccato amb loxapina, fàrmac antipsicòtic que actualment està disponible en diverses formulacions.\nEl nostre objectiu és establir relacions a llarg termini amb empreses biofarmacèutiques i biotecnològiques actives en les àrees terapèutiques que considerem estratègiques.


Jean-Pierre Monseré - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nJean-Pierre Monseré (Roeselare, 8 de setembre de 1948 - Sint-Pieters-Lille, 15 de març de 1971) va ser un ciclista belga que fou professional entre 1969 i 1971. Sempre va córrer a l'equip Flàndria.\n8 de setembre de 1948\n15 març 1971 (22 anys)\nciclisme en ruta (1969–1971)\nVolta a Andalusia (1971)\nCampió del Món de Ciclisme (1970)\nVolta a Llombardia (1969)\nPlata Brno 1969 ruta amateur\nOr Leicester 1970 ruta\nJean-Pierre Monseré va guanyar la Volta a Llombardia de 1969, després de la desclassificació per dopatge del neerlandès Gerben Karstens.\nEl 16 d'agost de 1970, sota una forta ventada, va guanyar, a Leicester, Anglaterra, el Campionat del Món de ciclisme, per davant del danès Leif Mortensen i l'italià Felice Gimondi.\nSoci, junt als germans Eric i Roger de Vlaeminck, del grup «Flandria», dirigit per Albéric Schotte, Monseré deixava entreveure una gran carrera de campió ciclista. El 15 de març de 1971 va prendre la sortida en el G.P. Retie com a preparació per a les clàssiques de primavera, però durant el transcurs d'aquesta cursa un despistat conductor va envadir la carretera per on circulaven els corredors i va atropellar Monseré, a què res van poder fer per salvar-li la vida. Tenia sols 22 anys.\nEl destí, tràgic i capritxós, va voler que el seu fill Giovanni morís també atropellat per un cotxe tan sols 5 anys després mentre circulava amb bicicleta, i també vestiendo el mallot arc iris que li havien regalat en la seva primera comunió com a homenatge al seu pare.\n1r de l'Omloop Het Volk\n1r del Circuit de Flandes Oriental\n1r a Sterfinale Aartselaar\n1r a Koekelare\nCampió de Bèlgica en pista d'Omnium\n1r a Bornem\n1r dels Sis dies de Gant (amb Patrick Sercu)\n1r del Circuit del Sud-oest de Flandes\n1r al Critèrium de Zingem\n1r a Roeselare\n1r a Berlaar\n1r a Retie\n1r a Adinkerke\n1r a Oostkamp\n1r a Boezinge\n1r a Ninove\n1r a Sint-Andries\n1r a Drongen\nVencedor d'una etapa de la París-Luxemburg\nCampió de Bèlgica de pista de velocitat per equips\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Jean-Pierre Monseré\nPalmarès de Jean-Pierre Monseré\nPalmarès i biografia de Jean-Pierre Monseré (francès)\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Jean-Pierre_Monseré&oldid=26492408»\nDarrera modificació: 27 feb 2021 a les 17:19\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 27 feb 2021 a les 17:19.


Risto el rondinaire: Escalant (en bici) per la Vall d'Aran.\nEsglésia de Bagerque.\nAquest pont de Carnaval l'he passat a la Vall d'Aran fent excursions en bicicleta de carretera i coneixent algun poblet més dels que conformen aquesta escassament poblada comarca, malgrat que en aquestes dates hi ha força turistes i forans amb segona residència que fan doblar, sinó triplicar els habitants de la zona.\nEntre les fites esportives hi ha l'ascensió als ports del Portillón (1.292 m.), a l'extrem nord-oest de la comarca, límit natural amb França, i del Pla de Beret (1.850 m.), a la banda nord-est, punt d'inici d'un bon grapat d'esquiadors amb el "forfait" de les pistes de Baqueira-Beret.\nLes noves descobertes de poblets de la comarca han estat Bagerque, Canejan, i Sant Joan Turan. Aquest darrer són quatre cases mal comptades, i un bar. Tanmateix, ens va donar la impressió que no hi havia ningú al poble, més enllà d'un gat que ens va fer d'acompanyant tota l'estona. A Bagerque vam trobar-nos a un tal Paco, que cuida ovelles, que ens va explicar algunes històries del poble, i també al noi que fa formatges. Per Canejan també vam passejar sense trobar a penes a ningú, més enllà d'un home que va sortir a agafar llenya d'un pati.\nLa majoria de les cases de la Vall d'Aran pertanyen a forans, molts estrangers, que van de tant en tant a passar uns dies. Com que es construeix relativament poc, les cases es venen per una bona pasta, i els lloguers estan pels núvols.\nTambé vam tenir ocasió de parlar amb un noi que regentava un bar i que criava algun bestiar i també caçava, i ens va explicar el mal que ha fet la reintroducció de l'ós a la vall. Ens va explicar que l'ós està súper protegit, i ai de qui gosi fotre-li un tret... pitjor que matar a una persona diuen.\nOvella mascle a Bagerque.\nMonument al ciclista al port del Portillon per la vessant catalana.\nVista del campanar de l'església de Bossòst amb les muntanyes nevades al fons.\nFent cim al Pla de Beret (1.850 m.)\nVistes des del Pla de Beret.\nUna casa al poblet de Sant Joan Turan.\nRestaurant al poble de Canejan.\nPublicat per Risto a 16:28\nxavier pujol 5 de març de 2019 a les 17:01\nUna bona ruta. Envejable.\nEstàs en bona forma!\nRisto 5 de març de 2019 a les 20:14\nEl cert és que em sento molt bé. Tanmateix, no estaria de més poder-me treure quatre o cinc quilets... ;-)\nXeXu 6 de març de 2019 a les 10:47\nOooooh, quines ganes! Terra magnífica, m'encanta anar-hi. Aquest estiu, quan els castells ho permetin, tenim previst passar-hi una setmaneta. Sempre que podem hi anem, és fantàstic. La idea també és pujar i pujar, però nosaltres sense bici.\nRisto 6 de març de 2019 a les 18:24\nA mi també m'agradaria poder escapar-m'hi cap a l'estiu per veure un paisatge diferent. Alguna excursió per la zona la vam haver d'avortar per causa de la neu.\nLaura T. Marcel 6 de març de 2019 a les 11:57\nEls castellers teniu la dèria de pujar sempre amunt, sigui de la manera que sigui! Tot i que des d'aquests paratges val la pena fer una mirada als racons, a les valls i a tot plegat!\nRisto 6 de març de 2019 a les 18:26\nEfectivament Laura. A molts castellers ens va la muntanya i les alçades en general. De fet, la meva colla neix al Centre Excursionista de Terrassa.\nI déu n'hi do la de raconets interessants que pots trobar a la Vall d'Aran.


2 min. Barcelona 08/06/2012 09:00\n260x366 Melisa Nicolau, central del Barça femení / ARXIU FCB / ARXIU FCB Melisa Nicolau, central del Barça femení / ARXIU FCB / ARXIU FCB\nVan lluitar fins l'última jornada pel títol de lliga i, per a molts, protagonitzen la final anticipada de la Copa de la Reina. El Barça i l'Athletic Club juguen aquest divendres la semifinal a Las Rozas a 19.30h (Barça TV / Esport 3 / Marca TV), en un duel que les blaugranes reconeixen que serà molt difícil. "Fa molt poc que ens hem enfrontat i és un rival molt fort. Però a aquestes alçades, tots ho són. Afrontem el partit amb il·lusió, molt motivades. Aquest grup té moltes ganes de seguir fent història amb el Barça", confessa Melisa Nicolau. En el club blaugrana són conscients que són les màximes favorites però aquesta pressió, la plantilla la vol interpretar "com una motivació més, no com a més nervis", diu Nicolau.\nLa central blaugrana avisa que el "perill de l'Athletic és tot el seu conjunt" i creu que el partit d'aquest divendres no s'assemblarà al de Lezama de fa un mes. "En aquell partit sabíem que teníem cert marge d'error pels punts a la classificació i això ens va condicionar en com van entrar al partit", reconeix. Ara, a la Copa, serà diferent. "És un altre partit. Aquí no tenim més remei que sortir endollades des del principi, al 100%".\nFent autocrítica, la defensa de s'Arracó reconeix que a l'equip li va faltar intensitat a Bilbao i que "l'Athletic va guanyar, en bona part, per errors del Barça". A Madrid, amb una plaça a la final en joc, confia que això no torni a passar perquè "de les derrotes s'aprèn" i perquè l'equip ha pogut treballar per corregir el que no va funcionar en l'anterior enfrontament. Ha vist el partit de Lezama moltes vegades per preparar el d'aquest divendres i ho té clar: "Volem fer el doblet i revalidar el títol de Copa".


Car Seat Headrest mostren la pitjor cara de Hollywood en el seu nou senzill • Ràdio Capital de l'Empordà\nCar Seat Headrest mostren la pitjor cara de Hollywood en el seu nou senzill\nCar Seat Headrest acaba de presentar ‘Hollywood‘ una peça en el qual Will Toledo mostra la pitjor cara de Hollywood. Toledo explica que la cançó parla del Hollywood on la gent va a aconseguir que les seves fantasies es facin realitat i al final acaben explotant a altres persones i fent coses terribles per mantenir aquesta fantasia.\nEl videoclip l’ha dirigit Sabrina Nichols i mostra l’alter ego virtual de Toledo com a protagonista absolut.\nLa peça formarà part de “Making A Door Less Open” un nou disc que arribarà l’1 de maig.\nL’entrada Car Seat Headrest mostren la pitjor cara de Hollywood en el seu nou senzill ha aparegut primer a Primera Fila.\nArticle anteriorNous casos de coronavirus al Baix Empordà per un nou sistema de recompte\nArticle següentA Day To Remember presenten ‘Mindreader’


Vaga social: la vaga de totes | Directa\nDavant de cada nova convocatòria de vaga general, tornen a sorgir veus que recorden que les vagues, si no són socials, si es limiten a interpel·lar només les persones assalariades immerses en el mercat laboral...\nSílvia Alberich / @silsilvieta\nExpressions com “jo faig vaga, però no computo” o “vaga social: de treball, de consum i de cures” posen en evidència el malestar que genera actualment la concepció de la vaga que situa l’economia formal com a eix central i que considera l’assalariat de sexe masculí i blanc com el vaguista per excel·lència. A banda del fet que moltes persones no la senten com a pròpia, aquesta visió de la vaga es contradiu amb l’evidència dels fets històrics: les grans vagues i revoltes que van transformar les condicions de vida durant els segles xix i xx van desbordar els límits del treball assalariat i van comptar amb la participació massiva de les classes populars.\nDones contra la carestia de la vida\nConegudes com a rebomboris del pa, al llarg del segle xix i principis del xx, es van desencadenar una sèrie de revoltes a tot Europa a partir de les crisis de subsistència ocasionades per l’encariment del pa i altres productes bàsics. La població es rebel·lava davant la carestia de la vida, denunciava la corrupció que hi havia darrere l’augment de preu dels productes bàsics i, gràcies a això, aconseguia reduir-los. A la ciutat de Barcelona, es van viure diversos rebomboris o motins del pa. És especialment significatiu el que es va produir el mes de gener de 1918, durant el qual les barcelonines s’alçaren en una vaga de subsistències.\nLes dones, tant treballadores de fàbriques com mestresses de casa, es van aixecar contra l’augment de preu dels productes bàsics. L’11 de gener, Amalia Alegre, afí al Partit Republicà Radical, va penjar un cartell a un mercat on cridava les dones a manifestar-se pacíficament davant del govern civil: 400 dones van participar a la primera manifestació. La passivitat de les autoritats, però, va fer que les dones abandonessin la protesta pacífica, s’allunyessin de la línia legalista marcada per les primeres convocants i emprenguessin accions directes. Sota lemes com “¡Mujeres a la calle para defendernos contra el hambre!”, “¡Enmendemos los males!” o “¡En nombre de la humanidad, todas las mujeres salen a la calle!”, van assaltar fleques, comerços, vaixells carregats de peix i carboneries i van intentar envair la seu del govern civil (només els trets de la Guàrdia Civil ho van impedir). A més, les dones dels suburbis van acudir al centre, on van tancar teatres i cafès i van obligar les dones que viatjaven en tramvies a baixar del vehicle i afegir-se a les manifestacions.\nUn diari de l’època explicava així els esdeveniments: “Van obligar tots els homes que intentaven sumar-se a la manifestació a retirar-se. (...) En un míting de 5.000 dones, no es va permetre l’entrada a cap home”. I un titular deia: “Les dones, propietàries de Barcelona” (El Imparcial, 15 i 25 de gener de 1918).\nEl 24 de gener, “per declaració de les dones”, es va imposar la vaga general a diverses localitats de la província de Barcelona. El 26 de gener, el govern va declarar l’estat de guerra i la premsa descrivia així la situació: “Entre els grups de dones, hi ha una novetat i és que algunes s’encarreguen, amb una organització perfecta, per districtes, de vigilar les obreres que entren a la feina i els establiments que retiren el seu gènere per impedir que les primeres vagin a la feina i, pel que fa als segons, saquejar-los. (...) Uns grups van recórrer el barri de Gràcia per obligar a vendre el pa a 45 cèntims” (El Imparcial, 25 de gener de 1918).\nMés enllà de la seva actitud combativa, el paper que van jugar les dones als rebomboris del pa de 1918 va espantar perquè estava fora de tot control patriarcal: “La massa femenina, trasplantada sobtadament del camp de la família al camp econòmic en què es congria la lluita de classes, per la seva ignorància de les lleis socials, corre el perill de ser presa fàcil dels agitadors. El perill és gravíssim” (La Gazeta de Vich).\nFinalment, després d’una setmana de mobilitzacions, es va aconseguir abaixar el preu del pa un trenta per cent i també la provisió dels comerços, ja que el govern de Madrid, davant la gravetat de la revolta, va restringir les exportacions als països bel·ligerants –ens trobem en el context de la Primera Guerra Mundial–, unes exportacions que, d’una banda, havien contribuït a enriquir la classe burgesa i, de l’altra, es trobaven a l’origen de la carestia, de la inflació i de la crisi de subsistència.\nDavant l’especulació immobiliària: vaga de lloguers\nUna altra vaga històrica esdevinguda fora dels paràmetres productius clàssics va ser la vaga de lloguers de l’any 1931, en un context d’increment constant i abusiu del preu del lloguer a la ciutat de Barcelona a partir del moment en què s’enderroquen les muralles (1854-1856): les grans propietàries s’apropien dels terrenys i els fragmenten per revendre’ls a d’altres que, al seu torn, repeteixen l’operació, fet que dispara el preu del metre quadrat.\nMés tard, les exposicions universals de 1888 i 1929 reforcen aquestes operacions especulatives. Tot això, sumat a una legislació permissiva i liberal favorable a les propietàries i que facilitava el desnonament de les llogateres, va desembocar en uns preus desorbitats de l’habitatge i en una situació insostenible per a les classes populars: el relloguer –és a dir, la cadena especulativa sense fi– i les barraques es van convertir en les úniques alternatives possibles.\nD’aquesta manera, l’any 1930, es va arribar a una situació insostenible: el preu de l’habitatge suposava el 19-22% del salari d’un obrer qualificat, el 27-30% del d’un no qualificat i entre el 33% i el 38% del d’una dona obrera qualificada. Davant d’aquesta realitat, es va iniciar una campanya d’acció directa que exigia la rebaixa del 50% del preu del lloguer i l’exempció de pagar per a les persones aturades: és la vaga de llogateres i llogaters.\nAixí, segons l’historiador Xavier Díez, s’estima que, a finals de juliol de 1931, a la ciutat de Barcelona, 45.000 inquilines es negaven a pagar el lloguer i, el setembre del mateix any, ja eren més de 100.000. A més, la vaga es va estendre a diverses poblacions, com Calella o Vilanova. Aquest mateix historiador ens explica que la vaga de llogateres va representar molt més que una protesta contra la carestia de preus: era un desafiament a l’ordre global que buscava la resolució del conflicte mitjançant la subversió de l’ordre capitalista i la participació col·lectiva.\nTambé en aquesta vaga, les dones hi van jugar un paper cabdal: “Especialment les dones, sempre protagonistes dels aldarulls pel preu de les subsistències, tenien un paper preponderant, tant en la presa de decisions com en els combats de carrer que es produiran a cada intent de desnonament”, afirma Díez. Un testimoni de l’època, Abel Paz, explica així el dia a dia de la vaga: “Generalment, durant el dia, els homes que estaven a l’atur se n’anaven als sindicats o a la recerca de feina. La consigna era que només les dones i la mainada féssim front als guàrdies, ja que es pensava que no havent-hi homes enmig no hi hauria detencions. Aquella vaga va durar diversos mesos, durant els quals no es van pagar els lloguers, ni la llum ni l’aigua. I hi va haver autèntiques batalles campals entre les dones, la mainada i els guàrdies”.\nEl resultat de la vaga va ser divers, però, en la majoria dels casos, es van pactar rebaixes considerables del preu del lloguer i, fins i tot, en algunes perifèries industrials, es va mantenir la desobediència al llarg de tot el període republicà.\nPresents i combatives\nEl fet que hagin existit altres vagues fora de l’àmbit productiu, però, no vol dir que l’obrer de sexe masculí, adult i blanc hagi estat l’únic protagonista de les vagues laborals clàssiques: les dones també han participat activament en aquestes lluites, tot i que, sovint, el seu paper ha estat invisibilitzat per la mirada androcèntrica de la història.\nEn aquest sentit, resulta rellevant assenyalar la vaga general del tèxtil de 1913: el juliol d’aquell any, entre 13.000 i 22.000 dones van impulsar la vaga del tèxtil a Barcelona, amb el suport del sindicat La Constància, primer sindicat de l’art fabril i tèxtil que va integrar dones.\nLa reivindicació principal d’aquesta mobilització era el compliment, per part de la patronal, del reial decret de 1900 que regulava la jornada laboral i la fixava en un màxim de 48 hores setmanals o de 3.000 hores anuals. L’incompliment de les hores fixades afectava especialment les dones, que patien un greuge important en comparació amb els obrers de la indústria del tèxtil: estampadors, tintorers, cilindrers, blanquejadors i aprestadors feien jornades d’entre nou i deu hores, mentre que les dones treballaven entre onze i dotze hores. Les llargues jornades, a més, impedien que les dones poguessin fer front a la doble jornada laboral que se’ls exigia: a la fàbrica i a la llar. Mitjançant aquesta vaga les dones també reclamaven que es respectés la jornada nocturna de vuit hores: tot i que el treball nocturn femení havia estat prohibit el 1912, moltes obreres no hi estaven d’acord, ja que aquest horari els permetia compaginar responsabilitats laborals i domèstiques.\nLa vaga va esclatar el 30 de juliol, quan la reivindicació horària va motivar la suspensió de les feines nocturnes a les principals fàbriques de Sants. Posteriorment, es va estendre per tot Barcelona i pels principals centres tèxtils del pla –Vilanova i la Geltrú, Mataró, Reus, Terrassa, Sabadell, Badalona, a més de Manresa i Igualada– i va mobilitzar més de 50.000 vaguistes. A Igualada, per exemple, les dinou empreses del tèxtil que hi havia –on treballaven 2.500 persones, 2.083 de les quals eren dones– es van aturar.\nFinalment, després de sis setmanes de vaga, les obreres van aconseguir una victòria relativa: la instauració de la jornada de 50 hores (superior a la del reial decret de 1900, però inferior a la jornada efectiva que feien fins aleshores). Aquesta victòria a mitges va tenir a veure amb la negativa de la patronal, encapçalada pel gerent de l’Espanya Industrial, de respectar els acords presos i amb l’aplicació d’un lockout o tancament patronal de les fàbriques un cop acabada la vaga.\nUna altra vaga és possible\nLa participació important de les dones en revoltes populars, tant dins com fora de l’àmbit productiu, encaixa perfectament amb l’explicació que ens donen les historiadores Mary Nash i Susanna Tavera, que defensen que, si bé les dones no han participat majoritàriament en els partits polítics i sindicats, en canvi, sí que semblen fer-ho en lluites vinculades amb la vida quotidiana. Es tracta del que elles anomenen ètica de la subsistència, en la línia del concepte d’economia moral de la multitud, desenvolupat per l’historiador E.P. Thompson.\nEls que hem vist només són alguns dels molts exemples històrics que ens mostren que una altra vaga no només és possible, sinó també real. Altres vagues i accions col·lectives, amb altres protagonistes i amb objectius que van més enllà de l’àmbit estrictament laboral ens han precedit.\nCreativitat i amplitud de mires. Capacitat d’analitzar el context actual i superar formes de lluites ancorades en altres conjuntures econòmiques, polítiques i socials. Voluntat de fer partícip a tota la societat: precàries, migrants, persones funcionalment diverses, aturades, treballadores sexuals, mestresses de casa, estudiants, gent gran. I, sobretot, capacitat de desbordar i col·lapsar les estructures que regeixen aquest sistema, també les que regeixen el dret de vaga. Reapropiar-se de la vaga, fer-la nostra, avançar cap a una vaga social. La proposta de convocatòria del proper 22 d’octubre pot ser un bon començament en el camí cap a la vaga de totes.\nAquest article va ser publicat a la DIRECTA n.368. Pots subscriure-t’hi o trobar-la als nostres punts de venda.\nVaga social: la vaga de totes Flattr donate!


Alpines Lifestyle Hotel Tannenhof Sant Johann a Pongau Àustria - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nAlpendorf 3, Alpendorf, Sant Johann a Pongau, Àustria, 5600 - Veure al mapa\n"Great location Staff very at tentative Had a great holiday"\nDissenyat tant per oci com per negoci, Alpines Lifestyle Hotel Tannenhof està situat idealment a Sankt Johann im Pongau; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAlpines Lifestyle Hotel Tannenhof ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb calefacció, escriptori, mini bar, balcó/terrassa, despertador a cada habitació. Tant si és un entusiasta del fitness o simplement busca relaxar-se després d'un dia dur, estarà entretingut per les instal.lacions de primera classe com bany, centre esportiu, sauna, camp de golf (a 3 km), piscina coberta. Alpines Lifestyle Hotel Tannenhof és un lloc ideal d'estada pels viatgers que busquin encant, comfort i facilitat a Sant Johann a Pongau.\nTots els comentaris (82) Parelles (29) Viatgers en solitari (12) Famílies amb infants petits (26) Famílies amb infants grans (12) Grups (3)


Eufònic celebra deu anys expandint-se a la Terra Alta | ReusDigital\nEufònic celebra deu anys expandint-se a la Terra Alta\nL'església del Poble Vell de Corbera d'Ebre i el municipi de Batea acolliran alguns dels concerts de l'Eufònic\nper Aguaita.cat, La Ràpita, Catalunya | 13 de juliol de 2021 a les 12:30 |\nEl líder del grup Antònia Font, Joan Miquel Oliver, és un dels artistes confirmats a l'Eufònic 2021. | Cedida\nL'Eufònic 2021, el Festival d'Arts sonores, visuals i digital-performatives a les Terres de l'Ebre, celebrarà la seva 10 edició amb una programació innovadora però adaptada a la situació actual, del 20 al 29 d'agost. Més de mig centenar d'activitats repartides en 30 espais de nou municipis ebrencs conformaran este any el Festival, que s'estendrà per primer cop a la Terra Alta amb actuacions a Batea i Corbera d'Ebre, cosa que li permetrà tenir presència a les quatre comarques ebrenques.\nA la Terra Alta, concretament, l'Eufònic intervindrà en dos escenaris excepcionals: la corprenedora església del Poble Vell de Corbera d'Ebre, amb un concert de l'austríac Fennesz, una de les figures més rellevants de l'electrònica del darrer quart de segle i un referent del paisatgisme electrònic; i el Calvari i la capella del Sant Sepulcre de Batea, amb un concert de Joana Gomila i una instal·lació d'Arnau Sala, respectivament. La instal·lació de Sala ha estat creada, en col·laboració amb el COMEBRE, específicament des del memorial de Les Camposines, a partir de les sonoritats de la batalla i la reverberació de la memòria històrica. Un projecte de creació artística lligada al paisatge de la Batalla de l'Ebre.\nParal·lelament, Eufònic manté com espai singular l'església del castell de Miravet, que esta vegada acollirà un concert de la japonesa Tomomi Kubo explorant els límits de l'Ondes Martenot, un instrument electrònic monofònic inventat a França el 1928. El Pati dels Til·lers de Roquetes, on es presentarà un projecte gestat pels ZA! I la banda municipal de música La Lira de Roquetes; la plaça del Col·legi dels Josepets de Tortosa, on actuarà Joan Miquel Oliver, líder d'Antònia Font; les runes dels Jardins de Sant Francesc de Vinaròs, on el pianista Carles Viarnès i la ballarina Glòria Ros estrenaran el seu nou espectacle "Iam", dins l'off del Vinaròs Arts Escèniques; el Teatre Orfeó d'Ulldecona amb l'estrena del nou format de directe de Marina Herlop; i l'Església de la Santíssima Trinitat de la Ràpita que acollirà, tot inaugurant el festival, la primera actuació a l'estat del duo Space Afrika, són alguns dels nous espais que inundarà l'Eufònic 2021.\nEufònic 2021 tindrà lloc els dos caps de setmana últims d'agost: el primer, del 20 al 22 d'agost, amb activitats en set poblacions en tres dies i amb l'actuació de Vinaròs de colofó. El segon, del 26 al 29 d'agost, on la Ràpita, Amposta i Tortosa prenen tot el protagonisme, tret de l'inici a Roquetes i el final de festa a l'ermita de la Pietat d'Ulldecona, amb un concert de Las Bajas Pasiones, trio de música urbana queer que divaga entre sintetitzadors, guitarra i ritmes ballables, amb unes lletres en forma de rap submergides en la deconstrucció del gènere i el desamor.\nUn programa de nivell internacional\nEntre les actuacions confirmades destaquen les dels referents internacionals de l'electrònica ja mencionats Space Afrika o Penelope Trappes, l'australiana establerta a Brighton que acaba de tancar la personalíssima i suggeridora trilogia "¡Penelope Three (Houndstooth, 2021)" i que també actuarà per primera vegada al país en el marc d'Eufònic. L'electrònica del pioner Fennesz; el pop de Joan Miquel Oliver o Marina Herlop; la neo-makina de VVV [Trippin'you]; l'electrònica queer d'AL-V; espectacles audiovisuals amb Playmodes i el Quartet Brossa, i multidisciplinaris com el de Za! amb les ballarines Raquel Klein i Raquel Gualtero o "Acte de fe", dirigit pel tortosí Carlos Martorell; els paisatges poètics de Joana Gomila, i instal·lacions artístiques com les de Tomonaga Tokuyama, Arnau Sala o Laura Llaneli i Óscar de la Fuente, entre moltes altres.\nL'estiu, al vostre abast, Estiu, arts sonores i visuals, COMEBRE, Poble Vell Corbera d'Ebre, Terra Alta, Batea, Eufònic 2021, art


L'accessibilitat web, un dret digital - Fundació .cat\nNotícies > L’accessibilitat web, un dret digital\nL’accessibilitat web, un dret digital\nUn dels drets digitals menys reconegut i que sovint no s’acompleix és el de l’accessibilitat web per a col·lectius amb dificultats cognitives o de mobilitat. Les persones grans i les persones amb discapacitat fan servir Internet habitualment, com la resta, però s’hi troben amb problemes que la resta no.\nLletres massa petites que resulten impossibles d’ampliar, colors amb poc contrast que dificulten la visió; tots dos resulten problemes greus de navegació per a les persones grans i les que tenen algun problema amb la visió. Quelcom tan simple com fer anar el ratolí pot resultar un impediment per a les persones amb problemes motrius a les mans, i un vídeo sense subtitular impedeix a les persones sordes saber de què s’hi parla.\nLa Txell Aymerich és consultora d’accessibilitat a TOTHOMweb, una plataforma que treballa per cobrir el buit en continguts web accessibles i de qualitat. Per una banda es dediquen a la creació de webs accessibles, i també es dediquen a realitzar auditories de planes web ja existents, per adaptar-les i fer-les accessibles: “Als Estats Units són molt més estrictes amb aquests temes, posen moltes sancions; en canvi aquí hi ha molta condescendència i fins que Europa no s’hi ha ficat en això i no ha demanat dades, no s’ha actuat”, es lamenta.\nEl 22 de desembre de 2016 va entrar en vigor la Directiva de la Unió Europea 2016/2102 sobre accessibilitat dels llocs web i aplicacions per a dispositius mòbils dels organismes del sector públic. Aquesta directiva obliga que tots els webs públics siguin accessibles a partir del 23 de setembre de 2020. “Això, tanmateix, no s’ha acomplert -assegura Txell Aymerich-, encara queda molta feina a fer tot i que darrerament algunes administracions s’estan posant les piles”.\nLa pandèmia ha resultat, en aquest sentit, una prova per a les persones que precisen una web accessible. Molts tràmits amb l’administració s’havien de fer de manera telemàtica, amb el corresponent perjudici que això significa per a les persones amb algun tipus de discapacitat. Les pautes tècniques que marquen les funcionalitats necessàries d’un web accessible es poden trobar al següent enllaç.\nParaules clau: Accessibilitat web, Drets digitals, Tothomweb.


Eleccions Grècia 2015: Què s’ha de fer amb el deute? | Opinió | EL PAÍS Catalunya\nQuè s’ha de fer amb el deute?\nEl que Grècia deu als seus creditors és sostenible i es pot gestionar. Una altra cosa és el cost social d'aquest deute; cal posar-hi remei\n25 GEN 2015 - 23:37\tCET\nLa principal tasca dels nous governants serà reprendre la negociació amb la Unió Europea sobre el segon rescat. I, doncs, sobre el Memorandum of Understanding (MoU o Protocol d'intencions). Això, i la discussió sobre el deute públic grec formen un paquet indissoluble, ja que l'últim MoU va fixar com a primera condició per a la quitació i el segon rescat la “reducció del deute públic a un nivell sostenible”.\nA més, l'esquerra radical ha fet de l'impagament d'aquest deute —total o parcial, segons moments i auditors— la clau de volta de la seva campanya, en considerar-lo injust i insostenible.\nEncara que, en el fons, amb aquesta reivindicació els dirigents més avesats segurament pretenien millorar les bases negociadores: davant del que-ve-el-llop de l'impagament, milloreu-nos les condicions del préstec. De manera que una cosa és l'emoció del míting i una altra, segur que més matisada, el que s'estipularà als despatxos.\nAl cap i a la fi, a la força política que dóna la victòria li fa de contrapès la feblesa de la posició creditora. L'amenaça d'un impagament espantaria capitals i mercats, però perjudica abans que ningú les nòmines de l'impagador —manca de liquiditat per pagar-les—, els seus contractes, la seva vida quotidiana.\nArribar a un acord satisfactori per a les dues parts implica posar-se d'acord, primer de tot, en un doble principi: el deute no és impagable per se, pot ser sostenible; i la seva factura ha de deixar d'asfixiar la societat grega, sobretot els més vulnerables.\nContra el que argumenta Syriza, i també els economistes de la dreta radical (Martin Feldstein, Hans Werner Sinn), el deute grec pot ser sostenible, es pot anar afrontant (el deute mai s'amortitza del tot, es refinança amb deute nou). La clau no és la seva elevada quantitat (177% del PIB), sinó la seva càrrega percentual, i la seva relació amb el creixement futur.\nHo acaba de defensar el lúcid exconseller del BCE, Lorenzo Bini-Smaghi, que recorda que “la factura de l'interès del deute [grec] és aproximadament d'un 4% del PIB el 2015, per sota del de països com Irlanda, Portugal i Itàlia” (en què oscil·la entre el 5% i el 6%) i que amb un creixement del PIB del 3%, com estava previst, encara milloraria el seu acompliment (FT, 12 de gener).\nEn la mateixa orientació, el professor Andrew Watt, del socialdemòcrata Macroeconomic Policy Institute sosté a Is Greek debt really unsustainable? que l'única cosa que realment “necessita Grècia és una mica de creixement”; i que ha reduït el tipus d'interès del seu deute de més del 4,7% el 2008 al 2,4% el 2014, per sota d'Alemanya o Àustria.\nUna altra cosa és el preu social pagat per sostenir aquest deute, altíssim. Reordenar, millor que impagar. És aquí on es pot fer la correcció. No és que es pugui fer; s'ha de fer.


Edifici Nostra Senyora - Santuari El Miracle | Santuari El Miracle Edifici Nostra Senyora - Santuari El Miracle\nApartaments espaiosos, lluminosos, confortables, ben equipats i rodejats de natura. Us oferim 12 apartaments amb capacitat per allotjar entre 1 i 5 persones.\nAquest edifici disposa de 12 apartaments\nEls apartaments tenen capacitat per allotjar entre 1 i 5 persones. Un està adaptat per a persones amb problemes de mobilitat.\nDes del 2019 la major part dels apartaments gaudeixen d’un nou sistema de calefacció i escalfament d’aigua calenta que funciona amb biomassa. D’aquesta manera els apartaments ofereixen més confort i es dóna prioritat a la utilització d’una energia neta i renovable.\n"Un cap de setmana immillorable, un lloc molt tranquil enmig de la natura." Dolors53, Booking\n2 habitacions dobles amb llits individuals\nSala d’estar amb sofà i televisió\nCuina completament equipada amb vaixella, estris de cuina, focs i forn de gas, microones, nevera, congelador, cafetera italiana i torradora\nRoba de llit, mantes i tovalloles\nInclou sabó de mans, sabó de rentar plats, fregall i baieta, sabó pel terra, llumins, un parell de bosses d’escombraries i paper higiènic\nEspai comunitari amb rentadora\nL’apartament adaptat per a mobilitat reduïda, a la planta baixa, disposa d’una habitació doble i una habitació triple (amb llits individuals), cuina-menjador i bany adaptat.\nLa tarifa d’allotjament varia en funció del nombre de persones que s’hi allotgen. A continuació detallem els preus per apartament i nit:\n1 adult 50€\n2 adults 65€\n3 adults 80€\n4 adults 95€\n5 adults 110€\nAdults: a partir de 13 anys\nNens de 3 a 12 anys: suplement de 10€/nen i nit\nNens de 0 a 2 anys estada gratuïta\nSuplement mascota: 5€/nit (màxim 1 per apartament)\nNo disposem de llits supletoris\nDisposem de llit de viatge sota petició\nÉs possible allotjar-se amb mascota en alguns apartaments amb autorització prèvia.\nAparcament públic gratuït a l’exterior.


Marzà anuncia Llei integral valenciana d’educació | Castellón Información\nEl conseller explica que s’està elaborant un pla plurianual d’ajudes que done estabilitat al sector cultural i s’adapte a les seues característiques\nEl conseller explica que s’està elaborant un pla plurianual d’ajudes que done estabilitat al sector cultural i s’adapte també a les seues característiques\nEl conseller d’Educació, Cultura i Esport, Vicent Marzà, ha comparegut hui a les Corts Valencianes per a explicar les línies d’actuació del seu departament per a aquesta legislatura.\nMarzà s’ha referit al Govern del Botànic com “un pacte de progrés que, amb el temps, s’ha convertit en referent per a tot l’Estat i que dignifica la forma de fer política en aquesta terra”.\nEl responsable d’Educació, Cultura i Esport ha fet un balanç d’actuacions en les diferents àrees de la Conselleria des de 2015 i ha indicat els eixos fonamentals de treball previstos per a la legislatura actual.\nEducació: innovació, inclusió, FP, infraestructures escolars i normativa\nDurant quatre anys s’ha conformat un pla de xoc social que garantisca l’accés en igualtat real i efectiva a l’educació. Aquest pla s’ha basat a posar fi a les retallades, garantir la gratuïtat dels llibres de text a les famílies, augmentar les beques menjador, iniciar la universalització progressiva de l’educació 0-3 i crear les estructures necessàries per a millorar les infraestructures escolars.\nSegons Marzà, “amb mesures per a combatre les desigualtats, s’ha aconseguit perquè l’educació valenciana tinga unes taxes de segregació escolar similars a les de Dinamarca, Finlàndia o els Països Baixos, entre les més baixes d’Europa”.\nPel que fa a les línies de treball per a aquesta legislatura en matèria educativa, “estem treballant per a tindre una escola que mire d’igual a igual els sistemes educatius més prestigiosos d’Europa”, ha indicat el responsable d’Educació.\nPer tal d’aprofundir en aquest objectiu, Marzà ha exposat les mesures que es duen a terme en matèria pedagògica des de l’Administració: “D’una banda, la creació d’una direcció general específica en matèria d’innovació educativa, per això volem acompanyar millor a tot el professorat i posar en valor els més de 2.000 projectes d’innovació que ja estem subvencionant els centres educatius valencians”, i hi ha afegit: “Estem ja preparant una nova norma que facilite l’experimentació i la innovació als centres”.\nTambé s’ha referit a la importància del treball en inclusió educativa, fruit de la qual s’ha creat també una direcció general específica per a desenvolupar el Decret d’educació inclusiva que senta les bases d’aquest nou model.\n“Un altre punt rellevant de treball és el foment de la Formació Professional”, ha comentat Marzà, “per això aquesta legislatura estem desenvolupant el Pla valencià de la Formació Professional, amb una dotació de 176 milions d’euros, que ha estat consensuat amb els representants sindicals i patronals i que ens marca un full de ruta clar”.\nPel que fa a l’apartat d’infraestructures escolars, ha detallat tot el treball activat mitjançant la nova direcció general d’infraestructures escolars i la coordinació amb els ajuntaments per a un bon desenvolupament del pla ‘Edificant’.\nEl responsable d’Educació ha anunciat també que “aquesta legislatura volem dur a terme la Llei integral valenciana d’educació com a marc normatiu estable i fonamentat pedagògicament, participat per la comunitat educativa”, i ha continuat: “Aquesta llei serà un instrument normatiu molt útil per a agilitzar processos i per a fer de l’educació valenciana un servei útil per als qui més la necessiten”.\nCultura: coordinació entre institucions, adaptació de la normativa a les especificitats del sector, nous públics i democratització de la cultura\nDurant aquesta legislatura, Cultura de la Generalitat continuarà implementant les mesures iniciades per a la reconstrucció dels sectors i l’enfortiment de la indústria cultural, així com la democratització cultural.\nAlhora s’incidirà en diferents línies d’actuació: “Estem avançant en la coordinació de les institucions culturals de les diputacions trencant el provincianisme, donant coherència i planificant conjuntament les programacions i l’oferta cultural”, ha indicat Marzà.\nUn altre eix de treball és el de l’adaptació de les normes a les especificitats del sector cultural, així com el disseny d’un programa plurianual d’ajudes, que done estabilitat al sector, i s’adapte també a les seues característiques.\nPel que fa a l’apartat del foment de l’accés a la cultura i la consolidació de nous públics, Marzà ha explicat que “llançarem la iniciativa ‘Tria un llibre’, que contribuirà a impulsar els hàbits de lectura dels més menuts, i alhora servirà de revulsiu per a les llibreries de proximitat”.\nEl responsable de Cultura autonòmic ha explicat també que “estem elaborant el Pla integral de la música valenciana en col·laboració amb el sector per a garantir-ne la professionalització, mitjançant una nova llei de la música, i per a estendre la programació musical a tot el territori i tots els mesos de l’any, amb diverses iniciatives, com la creació del circuit Sonora”.\nEsport: foment de l’esport base i acompanyament a l’esport d’elit i a la tecnificació per ser la ‘Comunitat de l’esport’\nEl model de política en matèria esportiva de la Generalitat se centra en dos grans eixos: el foment de l’esport base i de la pràctica de l’activitat esportiva, com a hàbits de vida saludable, i com a eina de cohesió i d’integració social, i l’acompanyament a l’esport d’elit i a la tecnificació.\nMarzà ha anunciat que “d’ací a poc portarem a les Corts la Llei de les professions de l’esport, que pretén regularitzar i posar en valor la tasca dels professionals dedicats a l’activitat física”.\nUn altre dels reptes d’aquesta legislatura, segons el responsable d’Esport, és que “ens marquem universalitzar encara més la pràctica esportiva, especialment en la població més sedentària, per això promourem la recepta esportiva en col·laboració amb els municipis i els centres de salut”.\nAixí mateix, ha explicat que “volem ser referent esportiu i fomentar la ‘Comunitat de l’esport’” i hi ha afegit que “som el territori que més activitat física fa a l’escola amb diversos programes en col·laboració amb les federacions i hem creat o aprofundit en diversos programes específics com ‘Esport a l’escola’, ‘Aula ciclista’ i ‘Pilota a l’escola’”.\nEl responsable d’Esport no ha volgut oblidar que “fa temps que treballem també per a ser seu d’esdeveniments esportius arrelats a la nostra manera de ser i al nostre territori. Per això cada vegada hi ha més esdeveniments esportius estatals i internacionals al nostre territori, promoguts per les federacions, amb participacions massives d’esportistes valencians i amb la implicació de la nostra conselleria”.\najudes293 anunci35 cultura1089 instrument normatiu1 Llei Integral Valenciana d'Educació2 pla plurianual1 servei útil1 Vicent Marzà171


Traçant Somnis: de gener 2009\nPic Negre d'Envalira per Porta\nAvui és un d‘aquells dies, en què no cal massa text per entnedre lo esplèndida que ha estat la sortida. Pic Negre d‘Envalira des de el poble de Porta amb esquís per la vall de Campcardós. Impecable.\nGemma, Samuel i Joel\nPublicat Traçant somnis en 17:50 0 comentarios\nDia 4 - Pla Guillem - Ull de Ter\nDia 4. Pla Guillem - Ull de Ter:\nTornem anar direcció a Ull de Ter, i flanquegem fins quasi les Esquerdes de Rojà. Amb la neu pols que hi trobem, no podem evitar llençar-nos cap al nord pel mig dels arbres fins que anem a parar a un altre refugi a 1900m. Remuntem la vall per la dreta, arribant a un dels bonys que queden davant del Roc Colom. D'allà només queda flanquejar eternament fins a l'estació de Vallter.\nEdu, Sam, Maso i Joel\nDia 3. Pla Guillem - Pla Guillem\nDia 3. Refugi de Pla Guillem - Refugi de Pla Guillem:\nNomés de treure el cap pel refugi, ja veiem que venta fort a dalt la carena dels Set Homes. Tot i això, ens hem de moure, al refu no ens hi podem estar, o sigui que ens posem els esquís als peus i anem direcció a la carena. A mitja carena veiem que a dalt no ens aguantarem drets i decidim quedar-nos a cotes més baixes, renunciant d'aquesta manera el que seria la cirereta del pastís de la travessa. Treiem pells i baixem fins a la cabana dels Estables amb una bona neu dura, i unes grans vistes al sud. Remuntem de nou cap a Pla Guillem, però quan som a dalt, ens tornem a tirar avall per aprofitar la pols que hi ha. Remuntem de nou i altre cop a Pla Guillem a passar la nit.\nPublicat Traçant somnis en 19:29 0 comentarios\nDia 2 - Cabana de plàstic - Pla Guillem\nDia 2. Cabana plàstic - Refugi de Pla Guillem:\nA les 7 comença a clarejar, fa un fred de collons i ja que alguns del plàstic s’han desenganxat. Poc abans de les 8 sortim del sac i ens posem de camí tot remuntant la coma de Bacivers pel marge esquerre on a poc a poc va apareixent el pic de Bastiments al fons i el de la Dona a l'esquerre. Aquest és el nostre següent destí. Una vall preciosa i agraïda de fer perquè no té cap dificultat i és completament solitaria al ser completament desconeguda. Anem direcció el pic de la Dona i remuntem per l'embut de la seva vesant NW amb bona neu pols.\nPic de la Dona i baixem fins al coll de Mantet (tot fent un slalom de gent que puja al cim) on ens esperen els xerpes Sam i Guillem amb la teca pels pròxims 3 dies. Aquí posem les pells de nou i comença la foquejada inacabable cap a Pla Guillem. Abans de les esquerdes de Rojà, ens fem un petit regalet i ens tirem per unes canalotes que aparèixen per allà i trequen una mica la monòtona foquejada. Remuntem de nou fins a les esquerdes d’en Rojà (espectacular) amb el Costabona a darrera i continuem flanquejant fins a PLA Guillem on arribem amb la posta i 4 graus negatius...per sort podem fer foc de nou i cap al sac.\nPublicat Traçant somnis en 19:18 0 comentarios\nNuria Canigo. Etapa 1\nNúria - Cabana de plàstic de carançà:\nDe nou tornem a tenir uns dies seguits de festa i planegem alguna travessa. La que fa anys que ronda pel cap és la de carros de foc, però després de rumiar-hi bé, no hi veiem massa la gràcia al fet de fer tants de quilòmetres si quasi hi ha més neu a costat de casa. Així doncs, deixem que en Sam ens mengi l’olla i ens enganya per anar a fer el Canigó. Està clar però, que el canigó tampoc està molt aprop de casa, són unes tres hores de cotxe, o sigui que decidim anar-lo fer des de Núria encara que hi tardem 3 dies!!\nAixí doncs, el 2 al matí anem cap a Ribes a buscar al cremallera, sempre apurant i arribant a Ribes estripant, aconseguim agafar el primer cremallera a Ribes Vila.\nAl cremallera, algun que altre domingueret ens mira, ens mira les motxilles, i ens tornen a mirar...i es pensen que sóm uns marcianos o quelcom per l’estil...bé..deixem el cremallera amb el cel tapat i mirem cap al NouCreus i no es veu.Hem començat la travessa, ja no hi ha marxa enrere o sigui que anem amunt i enfilem cap al Noucreus.\nA mitja pujada, la boira se'ns tira a sobre. Al principi aconseguim seguir unes traces d’esquí que, però poc després és tant intensa la boira que en perdem el rastre per complet. Anem pujant a les palpentes, i per assegurar el tir\no anem fins a la carena est, per tal de resseguirla fins a les creus.\nL’Edu no ho veu clar, una mica de pati a banda i banda, es posa el grampons, jo intento seguir encara amb esquís quan de cop topem amb les creus després d’establir un nou récord en tardar 3 hores i mitja de Núria al Noucreus\nVoldriem fotre un mos, però quina rasca i a més a més s’està fent tard si volem arribar a la cabana de plàstic amb llum. Anem a buscar la vall de carança i després de donar una parell de voltes i intentar veure per on és el descens i la caguem i ens equivoquem de vall. Ens tirem per la vall que baixa directe del Noucreus, i que algun dia havíem llegit que empalmava amb la de Carança i aíxi és. Quines pales!!\nAbans de l’estany de les truites trobem una cabana que sempre pot treure a un d’un apuro, travessem l’estany glaçat i a mesura que anem perdent cota la cosa es va encrostant.\nEns enfonsem molt a la neu i el pendent és molt suau, així que creiem més oportú posar les pells per arribar a carança, no sense cansar-nos i travessar el riu múltiples vegades.\nArribem al refugi, està igual que fa 5 anys (l’últim cop que el vaig veure) i la part lliure està en prou bon estat, tronquets petits i tot a la llar de foc.\nMengem el dinar, carreguem motxillots que pesen poc amb una mica de llenya estratègica i a remuntar cap a la coma de Bacivers on per sort al primer troç hi ha traces de raquetes. Mitja hora més tard, arribariem a la cabana de plastic (equipada amb serres, destrals i una llar de foc com cal).\nAbans que marxi la llum i el fred se'ns tiri a sobre, a serrar llenya....quina passada, això és autèntic, em comença a recordar a l’història d’en Chris Mcandles.....fem una mica de foc, escalfem els peus i a les 8 al sac.\nPublicat Traçant somnis en 20:52 0 comentarios


Visita guiada Joan Flaquer i lenigma dels | Museu de Menorca\nEts a: Inici > Activitats > Visites guiades > Visita guiada "Joan Flaquer i l'enigma dels 400 vasos"\nVisita guiada "Joan Flaquer i l'enigma dels 400 vasos"\nVisita guiada a l'exposició Joan Flaquer i l'enigma dels 400 vasos\nL'exposició ens permet conèixer la col·lecció de Joan Flaquer dipositada en el Museu de Menorca, així com rastrejar la seva trajectòria científica i descobrir perquè és un dels mestres de l'arqueologia menorquina. Amb aquesta visita guiada farem un pas més enllà per aprofundir en alguns aspectes de la col·lecció Flaquer i presentarem els resultats del projecte arqueològic de sa Mola reprès a partir de les investigacions de Flaquer.\nInscripció prèvia: Sí, emplenant el formulari que tenen a continuació. Rebràn un correu electrònic confirmant la seva inscripció. També poden cridar al 971 350 955.\nAltres Activitats Visites guiades\nJaciment de Trepucó\nExcursió a Trepucó\nVisita teatralitzada amb Flaquer\nVitrina Zero. La sinagoga dels jueus de Maó al segle XVIII.


Assegurança de reemborsament de despeses SPA\nPer què amb DKV Assegurança de reemborsament de despeses\nAssegurança de reemborsament DKV. Fins al 90% de la facturaDKV MundisaludSi puc triar, em sento lliure. Amb assegurança de salut DKV Mundisalud tria el metge o hospital al qual vols acudir, sigui concertat o no.\nSense cost en metges o clíniques concertades.Reemborsament de despeses en metges o clíniques no concertades de fins al 90%, a Espanya i a l'estranger.Vegeu fullet Vegeu condicionat Pots sol·licitar el reemborsament on-line.\nCompromís de cita ràpida.\ncontracta-la Més informació Reemborsem les teves despeses abans que ningú:En només 7 dies!\nCompromís de no anul·lació de la pòlissaSi fa tres anys que estàs amb nosaltres.


TROBADA AMB L’ESCRIPTORA TINA VALLÈS- La memòria de l’arbre | El Club de Lectura de Santa Eulàlia\nTROBADA AMB L’ESCRIPTORA TINA VALLÈS- La memòria de l’arbre\n10 Abril 2019 · by casanovamo\t· in General.\t·\n8 d’abril del 2019\nLa Tina Vallès és escriptora, traductora i correctora. A part de contes i novel·les també escriu articles a Vilaweb i Time Out. Des de fa un any aproximadament, gràcies a la novel·la “La memòria de l’arbre” està dedicant el 50% del temps a escriure. “La memòria de l’arbre” s’ha traduït a les següents llengües: castellà, gallec, francès, italià, portuguès i turc. És un llibre que està arribant molt lluny i té molta feina per atrapar-lo. Ella ve del món del conte. Conte i novel·la per ella són dos gèneres narratius i a vegades poden ser més curts o més llargs. L’interessa la literatura concentrada. Dona els ingredients al lector perquè ell faci el seu procés (com si fos una pastilla de brou).\nPer la Tina Vallès escriure és com ordenar la cambra dels malendreços que té dins el cap. Hi ha una connexió mental que es trasllada al paper.\nActualment està escrivint una novel·la sobre la timidesa per a primers lectors. És una novel·la amb molt sentit de l’humor. A partir d’una experiència molt còmica comença la història i va narrant com es pot conviure amb la timidesa.\nEstà vinculada al poble de Vilaverd (municipi situat al sud de la comarca de la Conca de Barberà, província de Tarragona, que té uns 500 habitants).\nAquesta novel·la la va començar a pensar el 2013 i la va estar escrivint durant uns tres anys. La va acabar l’agost del 2016 i la va publicar el 2017, any en què també va guanyar el premi Anagrama.\nLa novel·la de la memòria de l’arbre en un primer moment la va escriure en tercera persona, des d’un punt de vista omniscient. Posteriorment ho va passar a primera persona i va fer que el Jan, un nen de 10 anys, fos el que expliqués la història. La història està escrita des de la mirada d’un nen. El personatge del nen no és el que escriu la novel·la. És el narrador. És un nen literari. Està envoltat d’adults, els pares són professors (un d’institut i l’altre d’universitat). La història es centra en el procés de descoberta i maduració en relació a la malaltia del seu avi.\nHi ha moltes maneres de ser nen igual que hi ha també moltes maneres de ser adult.\nEl tema de la novel·la és la memòria i els records. La novel·la té a veure amb els cinc sentits: el tacte, l’olfacte, el gust, l’oïde i la vista. Les imatges de la novel·la són molt poètiques i estan relacionades amb els sentits. El llibre està fet de petites escenes. Ella volia fer com una auca on hi ha pistes del que el Jan va recollint i va veient el que va passant.\nEn el llibre es van descrivint els buits de la memòria de l’avi. S’hi explica la identitat que es va formant, la d’en Jan, i la de l’avi que va marxant.\nEn la novel·la els arbres hi tenen molt pes. L’estructura és per peces. Cada capítol és una peça, com un conte. La història del desmai fa com de fil per enllaçar totes les peces de la història.\nPer escriure el llibre es va basar molt en la seva experiència personal de quan era una nena. L’avi de la història és una barreja dels seus dos avis. Un era pagès a Vilaverd i l’altre era rellotger a Montblanc.\nLa lletra o que surt a la història simbolitza l’herència que li deixa l’avi al nen. La o del rellotge, del nom, de la soca de l’arbre…\nEn la novel·la s’hi traspua la lluita interna entre l’herència familiar de continuar amb la família però alhora voler ser un individu diferent.\nLa Tina Vallès ha escrit sobre una família bona. Volia trencar una llança a favor d’una bona família que no és modèlica. Per ella les famílies bones també es mereixen una novel·la. És una família normal. En la història només s’expliquen uns moments concrets. Hi ha volgut recollir la manera de conviure de tres generacions en una mateixa casa.\nLa novel·la és tota inventada però va buscar referents familiars. També hi ha volgut reflectir el contrast entre Barcelona, el barri de Sant Antoni, i Vilaverd, poble on viuen els avis i que té un ritme lent. Hi ha un contrast entre dos ritmes vitals diferents. Els avis encomanen el ritme lent a casa i això es veu per l’hora dels sopars, la tornada a peu des de l’escola, etc.\nElla la primera mort que va viure va ser la del seu avi rellotger. Aquesta experiència li ha servit molt per afrontar les morts que han vingut després. És un moment de moltes preguntes. Fa avançar. Per ella el moment de la mort és un moment important i ens defineix. Les pèrdues ens defineixen.\nEl Jan del principi és diferent del que ve després. Va madurant i va deixant de ser nen.\nPer la construcció del record fa servir l’arbre del desmai. És l’intent de reproduir un record de quan érem petits. Quan l’expliques el record creix i va canviant i es va convertint com si fos un conte. Al final de la novel·la la història del desmai no l‘explica l’avi sinó en Jan. Podria ser un deliri o un somni. Moltes coses el Jan les hi fa dir a l’avi però algunes les explica el Jan i algunes ho fa a partir de somnis. Tot el llibre reté la història i no l’explica fins que arriba el moment adequat per explicar-la. Ho retarda i ho deixa pel final perquè és l’últim record de l’avi. L’explica el Jan amb la veu de l’avi. Segurament també ho transmetrà als seus fills i als seus nets. El que queda són les vivències i els sentiments que s’han viscut. L’avi diu que li explicarà al Jan quan tingui 11 anys però li explica abans perquè no hi arribarà. La novel·la està estructurada en 11 capítols, 11 escenes. Es com si fos un rellotge incomplet (això és l’aportació que va fer un lector).\nLa soca representa la memòria de l’arbre.\nPel que fa a la malaltia de l’avi es fa servir en el llibre però sense dir-ne el nom. Podria ser la malaltia d’Alzheimer o el deteriorament propi de la vellesa.\nEl Jan té un moment de rebuig a la o perquè vol que la porti l’avi que es diu Joan. És un rebuig a la malaltia. Els records no es poden repetir. Cadascú els viu d’una manera diferent.\nEl nen té una plataner a la Ronda amb un forat al tronc. Hi diu que a dins hi cap tot. És la memòria de l’arbre. Hi ha la memòria del cor i del cap. En la novel·la s’explica un somni que diu que l’avi se’n va pel forat de l’arbre.\nLa portada del llibre representa una tàpia on hi ha un dibuix d’un nen. També hi ha una mena de fulles que podrien significar les fulles del desmai. A la portada l’autora no volia que hi hagués cap imatge definida. En el llibre no hi ha descripcions físiques i explícites dels personatges, només diu que l’àvia té una cintureta molt petita.\nLa Tina Vallès ens explica que fa moltes visites a instituts amb nois i noies d’ESO i de Batxillerat. Als instituts els joves es posen a la pell del Jan en canvi en els clubs de lectura les persones que hi van s’identifiquen més amb l’avi.\nElla creu que actualment hi ha una relació més propera amb els avis. Hi ha més diàleg i es viu com marquen els pares, no els avis. La generació de persones grans d’ara són una generació que s’adapten.\nAl final ens fa unes recomanacions per escriure:\nLlegir molt i fins i tot coses que no ens interessin.\nObservar-ho tot, ser persones curioses les 24 hores del dia.\nTambé ens recomana alguns llibres ara que ve Sant Jordi:\nPersecució de Toni Sala. És una novel·la de 300 pàgines i són relats creuats.\nLa terra retirada de Mercè Ibars. Tracta de la vida en un poble de la franja de Ponent. És una novel·la documental, un clàssic de la literatura catalana. Descriu la realitat del mon rural gens idealitzat. La va editar Quaderns Crema fa uns 25 anys i també Edicions 62 però encara es sosté perfectament.\nEtiquetes: "La memòria de l'arbre", Tina Vallès\n← “En la pell de l’altre” amb Maria Barbal\nPAOLO COGNETTI, “LES VUIT MUNTANYES.” →


FINANÇAMENT AUTONÒMIC | Web de Esquerra Unida de les Illes Balears\nMarisol Ramírez: “Maria Salom (PP) substitueix les propostes polítiques per la carta al rei màgic Rajoy”\nDes d´EU-EV consideram que les declaracions de Maria Salom afirmant que si el PP torna a governar a l´Estat, Balears disposarà de més doblers que mai “és una fugida endavant, que substitueix la proposta política per la carta al rei màgic Rajoy, que ara vendrà a salvar-nos”.\nPer a EU-EV, “el PP ja ha governat vuit anys aquest país, i les nostres Illes no se n´han beneficiat gens ni mica, ens demanam perquè ara hauria de ser diferent”.\nSegons Ramírez, “parlar de finançament suposa parlar també de polítiques públiques, parlar de quina ha de ser la destinació dels recursos, i aquí la nostra prioritat és clara: educació i sanitat públiques, i un transport públic al nivell de la UE”.\nEn al·lusió a la “sintonia” expressada pel portaveu de la plataforma econòmica i exconseller del PP que reclama més finançament amb el candidat d´Unitat, des d´EU-EV afirmen que “la balança fiscal no és un indicador objectiu, ja que els territoris els conformen persones, i no totes les persones aporten el mateix”.\nEvidentment, “cal equilibrar la balança fiscal, però això no justificaria de cap manera rebaixes a les grans fortunes, als poderosos d´aquestes illes, que haurien de pagar si cal més imposts encara dels que paguen”.


PIMEC demana un Govern estable i amb sensibilitat empresarial - Cerdanyola Informa!\nInici » Noticies » Política i Economia » Economia » PIMEC demana un Govern estable i amb sensibilitat empresarial\n2 Octubre 2015 a 10:00\nA més de potenciar les polítiques per a les pimes\nEl Comitè Executiu de PIMEC ha valorat els resultats de les eleccions al Parlament de Catalunya del passat diumenge destacant de manera positiva l’alta participació ciutadana (prop del 78%). Fet que demostra l’especial transcendència dels comicis davant l’excepcional marc econòmic, social i polític que viu Catalunya. Aquesta massiva participació és un fet rellevant que ha de fer reflexionar a tothom.\nPIMEC demana un Govern estable i amb sensibilitat empresarial que es constitueixi amb la màxima celeritat possible per tal d’emprendre ràpidament les reformes i accions de Govern necessàries a Catalunya. A PIMEC ja vam dir que respectaríem el govern que sortís escollit i li demanem que ha de potenciar les polítiques prioritàries per a les pimes i els autònoms, orientades a la total recuperació econòmica i l’ocupació.\nEntre elles, reduir la pressió fiscal, posar en marxa mesures per reindustrializar el país, potenciar el suport a la innovació i la internacionalització, millorar les infraestructures, entre d’altres. Aquestes eleccions no han trencat, ni han de trencar, aquest full de ruta de prioritats dels empresaris i treballadors.\nPIMEC també apel·la a la responsabilitat de tots els grups parlamentaris d’anteposar els interessos de país per damunt dels de partit buscant fórmules de diàleg i compromís que donin estabilitat per governar en aquests moments particulars per a Catalunya, i a la vegada tan generals, motivats per l’encara difícil conjuntura econòmica que patim.\n#demana #empresarial #estable #Govern #PIMEC #pimes #polítiques #potenciar #sensibilitat