L’Oncotriatló, una prova inèdita per obrir el calendari de l’Oncolliga des de Llançà - Empordà\nL’Oncotriatló, una prova inèdita per obrir el calendari de l’Oncolliga des de Llançà\nLa cita està programada per al pròxim 28 de maig amb proposta de running, natació i caiac\nLlançà | 20·02·22 | 09:00\nImatge de la presentació a la platja del Port de Llançà Emporda.info\nEl dia 28 de maig de 2022 està marcat al calendari esportiu i solidari de l’Alt Empordà. I és que la nova delegació de l’Oncolliga Girona a Llançà ha creat la seva primera gran proposta per mantenir la lluita solidària contra el càncer a través de l’esport. La setmana passada, la fundació va presentar l’Oncotriatló, una primera edició inèdita del que s’espera que sigui una gran festa esportiva i social, amb tres esports vehiculars. Malgrat el nom, no es tracta d’un triatló clàssic (córrer-ciclisme-natació), sinó que en aquest cas es realitzaran les disciplines de cursa a peu (10 km), caiac (5 km) i natació (2,5 km) i es farà per equips, amb un mínim de dos integrants i un màxim de sis. La iniciativa neix amb l’objectiu de recaptar fons per ajudar a finançar els serveis que l’Oncolliga porta a terme per millorar les condicions de vida dels malalts de càncer i els seus familiars. L’escola de piragüisme SK Kayak, l’Escoleta Trail Running Cap de Creus i Tintoreres Swimming Club són els coorganitzadors juntament amb l’Oncolliga d’aquesta primera edició que espera aglutinar un èxit de participació.\n«Fa molt poc temps que estem amb aquest projecte i és tot un repte. Comencem el camí amb pas ferm i comptem amb una activitat molt potent com és aquesta Oncotriatló que presentem», va explicar el delegat de la Fundació Oncolliga Girona a Llançà, Joan Carles Subirats, en la roda de premsa de presentació. Per la seva banda, Lluís Comet, voluntari d’Oncolliga i director de la prova va explicar com la idea original va venir lligada de la seva passió pel caiac, cristal·litzant, finalment, en la primera edició de la prova.\n«A les 9.30 del matí donarem el tret de sortida, sortirem amb la cursa des de la Platja del Port fins al cap Ras, en direcció Grifeu. Tornarem fins a la platja del Port de nou, anant fins al Castellar i tornarem al punt d’inici. Sempre en parella. Agafarem el caiac fins a la punta del cap Ras i donarem la volta. Per últim, sortirem nedant des del port fins a Grifeu», va explicar Marcos Rodríguez, membre de Tintoreres Swimming Club de Llançà, sobre els detalls tècnics de la prova que passarà per diferents punts del municipi.\nEl pas, una primera edició\nL’Oncotriatló és la primera proposta de la recent delegació d’Oncolliga a Llançà. Amb la data fixada en el 28 de maig, el període d’inscripció ja és obert des d’aquest dilluns passat fins al dia 13 de maig.\nEl caràcter inèdit de la prova, juntament amb la pandèmia, representen un problema a l’hora de fer previsions estables de participació, però des de l’organització s’han marcat un objectiu realista que representaria «un gran èxit». En principi, hi ha disponibilitat i capacitat per acollir setanta equips, tot i que arribar a una xifra al voltant dels trenta i cinquanta seria un molt bon primer pas per a la proposta. De fet, l’Oncotrail va començar fa uns anys amb xifres similars, aconseguint multiplicar per més de sis la participació amb els pas dels anys. Una cota que, de moment, haurà d’esperar.\nUna prova amb relleus, o no\nLa inscripció (30 euros per persona) es podrà fer en dues modalitats: parella (dos participants que hauran de realitzar junts les tres disciplines del repte, sense possibilitat de fer cap relleu) o equip (mínim de tres i màxim de sis participants que podran fer relleus entre ells de manera que sempre hi hagi dos membres de l’equip participant-hi). L’esdeveniment tindrà un caire absolutament benèfic. Per aquest motiu, cada equip haurà de fer un donatiu a la Fundació Oncolliga Girona per un import mínim de 250 euros si es competeix en la modalitat parella i de 500 euros si s’hi participa en la modalitat equip.


Les receptes amb filet ideals per a l'hivern - GRUP ALIMENTARI DISTECO\nReceptes amb filet per a l’hivern\nLes receptes amb filet ideals per l’hivern\nLes carns són un element important de la dieta i hauríem consumir almenys quatre vegades a la setmana, això resulta més fàcil si és amb receptes desitjables, com poden ser les receptes amb filet, que d’altra banda són ideals per a l’hivern.\nLa porció justa de carn que s’hauria d’incloure en el nostre menjar es mesura amb força precisió a partir de la mida del palmell de la mà, uns 100 a 125 grams.\nDes DISTECO comencem per presentar-te unes receptes senzilles per incorporar els més exquisits filets de vedella en cada moment i de manera saludable.\nMontadito de filet per un sopar lleuger\nUn aperitiu per un sopar ràpid i lleugera ideal a l’hivern. Amb només uns pocs ingredients tens un entrepà calent en només 10 minuts.\nUna rodanxa de pa, que pots torrar per agregar crocant, oli d’oliva, una mica de formatge, uns pebrots rostits i un filet de vedella que cuines a la planxa.\nEn només 2 passos tens un aperitiu calent per a un sopar lleugera, ràpida i deliciosa.\nRotllet de filet amb vegetals\nUna recepta una mica més elaborada i per aportar també unes saludables verdures al plat, són aquests filets que tanques vegetals..\nEl primer serà macerar la carn amb salsa tamari o de soja durant, almenys, 30 minuts..\nMentrestant es prepara una reducció de salsa amb margarina, on saltegem ceba tendra, i afegim vinagre, sucre i una mica de brou o aigua, deixant bullir fins que redueixi a la meitat.\nEls vegetals que pots utilitzar van des carbassó, pastanaga, pebrots i molts altres. Tallar-los a tires fines, tots en mides similars, i els salteas durant 2 o 3 minuts. Aquí els afegeixes alguns condiments, com all i julivert.\nUn cop tens tot això, caldrà preparar els filets. Estenent, col·loques els vegetals al centre i enrotlles el filet de manera ben ferma, inserint un escuradents a la unió o lligant amb un cordill.\nEl millor, és que no necessites fer servir el forn, pots fer-directament al paella fins que la carn quedi al punt desitjat. Un cop cuits, es serveixen amb salsa.\nDues receptes per preparar amb filets de vedella de la millor qualitat, assegurant el seu sabor, suavitat i textura.


Diàlegs feministes - Rosa Forner\nParlem de feminisme des de la perspectiva de dues joves activistes i també des de la meva, no tan jove ni tan activista\nMai m’he considerat feminista a l’ús. A la meva joventut aquest terme no era molt utilitzat ni semblava estar tan de moda o ser tan mainstream com ara, malgrat portar molts i molts anys en actiu. Per altra banda, cal tenir en compte que en el medi rural del que provinc aquests moviments sempre passen més desapercebuts.\nI és que jo m’he criat en una terra en la que la dona, tot i treballar fora de casa, normalment al magatzem de taronges, continua fent-se càrrec de les feines de la casa perquè és el que li han ensenyat. He crescut en un lloc en el que els treballs domèstics són per a les dones i els del camp són per a l’home. Malgrat aquest escenari tan costumista, sempre m’he qüestionat l’status quo i he intentat reivindicar-me com a dona i com a persona. Per aquest motiu vaig decidir assistir a l’activitat Diàlegs feministes amb l’escriptora Miriam Hatibi i la periodista Anna Pacheco, realitzat al Centre Cívic Jardins de la Pau.\nEn aquest acte volia, en primer lloc, conèixer-les perquè, tant una com l‘altra, eren totals desconegudes per a mi. En segon terme, descobrir què entenien per feminisme dues noies joves com les ponents, nascudes totes dues als anys 90, de 25 i 27 anys respectivament. I, ja per últim, també buscava copsar la seva visió com a activistes.\nAbans de començar vull deixar clar que en aquest article no pretenc fer un resum de l’esdeveniment. Si voleu saber què es va tractar podeu veure la notícia que van fer al respecte a la Televisió del Prat. Jo en aquest text el que vull és destacar allò que més em va sorprendre i donar la meva opinió al respecte.\nAquests diàlegs buscaven ser una xerrada distesa entre dues persones que comparteixen reflexions, aspiracions i desitjos sobre un interès comú. Per aquest motiu, la posada en escena va ser senzilla, dues cadires, una al costat de l’altra amb un tauleta al mig. Només faltava el cafè o el té amb galetes per acabar-lo d’arrodonir.\nTant la Miriam com l’Anna van iniciar la seva conversa fent paleses les discrepàncies existents dins del feminisme. Divergències que en cap cas han de ser utilitzades per a qüestionar o atomitzar el moviment , sinó per a enriquir-lo i enfortint-lo comptant amb cadascuna de les diferències i integrant a totes les dones, sense excloure’n a cap per la seva procedència, nivell educatiu, econòmic o professió.\nAixí mateix, introduïen conceptes com el de feminisme anticapitalista que busca assolir la interseccionalitat, eliminant la centralitat feminista i el feminisme perifèric o dels marges per convertir-lo en un de sol. Parlaven d’un feminisme composat per moltes maneres diferents d’entendre’l, però amb un fi comú: deconstruir l’herència patriarcal que domina la nostra societat per atorgar-nos a cadascuna de nosaltres la suficient llibertat per a poder triar.\nPart de l’activisme és fer pedagogia i conscienciar a la població de com certes conductes, costums o perspectives venen donades per l’herència patriarcal, abans ja esmentada, i es caracteritzen per la seva manca d’equitativitat. Aquesta pedagogia molts cops topa amb certes opinions contràries i desmesurades que no entenen de respecte ni de llibertat d’expressió i que usen l’insult i les amenaces per a menysprear i atemorir. Aquesta violència verbal, normalment, ataca directament els aspectes físics o la condició com a dona. Actualment, aquests actes d’intimidació s’han vist agreujats per les xarxes socials, portant al ciberassetjament, difícil de rastrejar i d’erradicar.\nAquestes ciberviolències provoquen que moltes activistes deixin de parlar o escriure sobre determinats temes per por a les represàlies. Escoltant-les extrapolava aquesta autocensura a altres àmbits no exclusivament femenins ni feministes. Aquestes agressions verbals a través de les xarxes han incrementat la confinació d’idees i opinions, per tal d’evitar aquesta mena crema de bruixes. Tot i que el feminisme no és l’únic camp que pateix aquest tipus d’abús, sí que experimenta un tipus d’assetjament sexualitzat. Un assetjament que no es limita als insults, sinó també a l’amenaça d’una agressió sexual en cap cas agradable ni consentida.\nSegons van comentar la Miriam i l’Anna, el feminisme anticapitalista no consisteix en ocupar espais de direcció, ni de seguir les regles del joc per omplir unes estadístiques que parlin de paritat. Aquest moviment no vol perpetuar el sistema actual ni acabar sent part de la classe explotadora. Aquest moviment va més enllà, vol trencar amb el fins ara marcat. Per d’entre altres coses, deixar de concebre la maternitat com una renuncia a una sèrie de conquestes aconseguides i poder triar, en igualtat de condicions, a què ens volem dedicar i com ho volem fer.\nEspai no mixt? Per què?\nAl poc d’acabar la xerrada una noia del públic va voler expressar el seu descontent davant la inexistència d’un l’espai no mixt a la manifestació del 8 de maig a Barcelona. Pel que van aclarir la Miriam i l’Anna, per a aquesta manifestació estava planificat comptar amb un espai sense homes per a assegurar la protecció d’aquelles dones que hagin patit algun tipus de violència de gènere o que, simplement, no volen experimentar cap tipus de tocament ja què, normalment, aquests esdeveniments, atrauen a molt de pervertit. He de confessar que em va sorprendre que es necessitessin espais no mixts en actes així. Mai m’havia plantejat aquesta situació, perquè no era suficientment conscient de quant de depravat hi ha pel món. Mai he patit assetjament i, a més, intento evitar els actes multitudinaris i, per tant no en tinc experiència.\nEl comentari d’aquella noia va obrir una mena de mini debat sobre el paper dels homes en les reivindicacions feministes. Jo entenc que l’home és essencial per assolir les fites proposades pel feminisme. Per això, quan vaig assistir a la manifestació pel dia de la dona a El Prat de LLobregat, que és on visc, em va agradar veure que hi havia homes que recolzaven la lluita. En canvi, em va sobtar, conèixer l’opinió d’ aquestes dues activistes, elles reclamaven que l’acte reivindicatiu del 8M hauria de ser única i exclusivament per a les dones, ja que aquesta manifestació és un espai per a la dona i no per a l’aliat. Per tant, afegien, si els homes necessiten repensar la seva masculinitat cal que es creïn els seus propis espais de reflexió.\nEm va xocar aquest rebuig cap a la figura de l’home en aquesta lluita, no coincideixo en aquesta postura perquè crec que com a dones amb una sensibilitat especial hem d’aportar equilibri a aquesta societat i no apartar o relegar com fins ara s’ha fet amb nosaltres. Amb aquesta línia, anava el comentari d’un home que es va confessar víctima de l’heteropatriarcat i que com a tal volia desprendre's de tot aquest llastre i ensenyar-li al seu fill a ser home respectuós que veu a la dona com el que és, una persona. Va donar a conèixer iniciatives molt interessants com la de Zero macho. Asociación de Hombres por la Igualdad de Género que seria a nivell estatal o la d’Homes Igualitaris, en el cas de Catalunya, i que està vinculada amb l’anterior.\nHe de dir que aquests Diàlegs feministes m’han agradat. Fer una activitat així en format de diàleg és original, però crec que també ha tingut un punt de caòtica i desorganitzada. Tot i que no era el que en principi m’esperava, he aprés moltes coses sobre el feminisme i sobre el que es cou a la societat.\nAnimo a la Regidora d’Igualtat, Joventut i Solidaritat Anna Martín a continuar fent activitats així durant tot l’any i no només en dates properes al 8M i que incorpori noves visions, com, dones de diferents generacions, i, fins i tot, homes.\nCategorías Para más mayorcitos Etiquetas Ajuntament del Prat, Anna Martín, Anna Pacheco, Asociación de Hombres por la Igualdad de Género, Centre Cívic Jardins de la Pau, Diàlegs feministes, El Prat de Llobregat, Feminisme, Homes Igualitaris de Catalunya, Miriam Hatibi, Regidora d’Igualtat, Zero macho Navegación de entradas


Ada Colau proposa un recàrrec de la taxa turística per finançar el transport públic\nPublicat 13/5/2019 13:50:05CET\nDiu que ha de ser punt de trobada amb ERC la defensa dels drets humans davant la "repressió"\nL'alcaldessa de Barcelona i candidata de BComú a la reelecció, Ada Colau, ha proposat aquest dilluns que l'Ajuntament gestioni el 100% de la taxa turística --ara el 50% va a la Generalitat-- i crear un recàrrec d'aquesta taxa per destinar-lo al transport públic, perquè sigui una "forma de finançament estable i regular".\nA més, si revalida l'Alcaldia, promourà una rebaixa de la T-Mes perquè passi de 54 euros a 40 amb la finalitat de beneficiar els qui utilitzen diàriament el transport públic, i també de la T-Jove, que proposa que sigui mensual en comptes de trimestral i que costi 30 euros al mes, en comptes de 105 els tres mesos.\nHa plantejat que els usuaris de la T-16 puguin moure's per tres zones de transport públic i no només en una per facilitar la mobilitat de les famílies, i ha defensat impulsar aquestes mesures per avantatjar els qui utilitzen més el transport públic: "No podem esperar la T-Mobilitat", que té aquesta finalitat però encara no s'ha engegat.\nEn roda de premsa a Efe, ha apostat per ampliar un 30% la capacitat del transport públic, amb actuacions com connectar el tramvia; donar una dimensió metropolitana a la nova xarxa de bus; reduir la freqüència de pas del Metro a dos minuts i mig, i millorar la capacitat de Rodalies, i ha demanat regular el finançament del sistema per part de Generalitat i el Govern central.\nENTRAR AL GOVERN CENTRAL\nHa destacat que l'augment de la inversió a Rodalies serà una de les seves prioritats davant l'Executiu de Pedro Sánchez, juntament amb la regulació dels preus de lloguer, i ha recordat la disposició del seu espai polític a formar un Govern central progressista, per prioritzar polítiques socials i per obrir "una fase de diàleg estable per sortir de la tensió i la crispació".\n"Estem per donar estabilitat i formar un govern progressista", ha remarcat Colau, que ha assegurat que s'estan produint converses amb discreció, i ha dit que Sánchez és un home intel·ligent que sap que els socialistes no disposen d'una majoria suficient per aconseguir un mandat estable.\nS'ha ofert per promoure polítiques progressistes, com regular el preu del lloguer, que creu que només depèn de la voluntat del Congrés dels Diputats, que és la institució que l'ha d'aprovar, i no la Generalitat, per la qual cosa ha demanat a ERC que no proposi fer-ho des del Govern: "No jugui amb una qüestió essencial per a la vida dels barcelonins" que requereix més rigor i menys electoralisme, segons ella.\nL'ALCALDIA, LA SEVA FITA\nPreguntada per si esgotaria el mandat si no guanyés i es quedés a l'oposició, ha respost que no s'han plantejat aquest escenari: "Em presento per tornar a guanyar, amb més suports, tornar a ser l'alcaldessa", i liderar un executiu progressista amb ERC i el PSC.\nHa avisat al candidat republicà, Ernest Maragall, que no podrà impulsar el seu programa si governa amb JxCat: "Entenc que en clau catalana pugui haver-hi altres qüestions que pesen molt, però aquestes eleccions són municipals", ha afegit, i ha criticat que totes dues formacions mantenen picabaralles al Govern.\nColau ha defensat que el seu Govern municipal s'ha posicionat de manera nítida i clara en "tot el cicle del procés i de la repressió" en la defensa dels drets humans --més enllà de les opinions sobre la independència--, punt en el qual entén que ha de trobar-se amb ERC.\nSobre el PSC, ha assegurat que van trencar l'acord quan el seu líder i alcaldable, Jaume Collboni, no es va desmarcar del suport a l'article 155 quan ella l'hi va demanar, però ha remarcat que sempre han pactat amb els socialistes quan miren a l'esquerra: "Si definitivament deixen de flirtejar amb Cs i Collboni deixa de dir que la prioritat és fer-me fora a mi" podran aconseguir acords.\nANUNCI DE PUIGDEMONT\nPreguntada pels periodistes, no ha valorat l'anunci de l'expresident del Govern Carles Puigdemont que preveu renunciar a ser investit president si aconsegueix l'acta d'eurodiputat, però ha insistit que la situació és d'excepcionalitat: "No és normal que estigui exiliat, i encara és menys normal que hi hagi presos polítics", i ha demanat acabar amb la judicialització.\n"Puigdemont hauria de poder ser aquí i poder-nos discutir políticament", i ha ressaltat que manté moltes discrepàncies amb l'expresident però abans és demòcrata, i ha avisat que no es trobarà una solució definitiva a la situació mentre l'assumpte es trobi als jutjats i les presons, en les seves paraules.


December, 2017 | Delta Polet\nDecember 5, 2017 December 5, 2017 Josep Polet DELTA DE L'EBRE\nEl Parc Natural del Delta de l’Ebre es troba a la desembocadura del riu Ebre, a la província de Tarragona, a les comarques del Montsià i del Baix Ebre, a la part més meridional de Catalunya. Es va declarar espai protegit el 1983, i ampliat posteriorment el 1986 amb una extensió de 7.736 hectàrees.\nEstà situat als termes municipals de l’Ampolla, Amposta, Camarles,Deltebre, Sant Carles de la Ràpita i Sant Jaume d’Enveja.\nEl delta de l’Ebre és la zona humida més gran de Catalunya i una de les més importants de l’Europa Occidental, després del parc regional de la Camarga a França i el Parc nacional de Donyana al sud d’Espanya, amb els seus 320 km2 de superfície, presenta una rica diversitat d’ambients. Riu, mar, badies, platges, dunes, salobrars, bosc de ribera, llacunes costaneres, illes fluvials i ullals conformen el seu paisatge natural, i, juntament amb els arrossars, acullen una gran diversitat d’organismes (ocells, peixos, rèptils, amfibis, invertebrats…) adaptats als diferents hàbitats.\nAquesta riquesa biològica contrasta amb la profunda presència humana. A fi de fer possible l’harmonia entre els valors naturals i la seva explotació per part de la població, i a instàncies dels seus habitants, la Generalitat de Catalunya va constituir l’any 1983 el Parc Natural del Delta de l’Ebre (7.802 ha).\nLa singularitat del Delta s’expressa per la seva realitat física, geogràfica, natural i, també, per les seves particulars tradicions, la cultura, el patrimoni arquitectònic i la història.\nLes zones humides, com el delta de l’Ebre, són entorns molt productius dels quals innumerables espècies de plantes i animals en depenen per a la seva supervivència. Els aiguamolls desenvolupen moltes funcions vitals, com ara l’emmagatzematge d’aigua, la protecció contra els temporals, l’estabilització de la costa, el reciclatge de nutrients i contaminants, etc. Alhora que també ofereixen beneficis econòmics a les comunitats locals per mitjà de l’explotació tradicional dels seus recursos naturals, mitjançant la pesca, la caça, l’agricultura, la ramaderia, les salines, i, més actualment, el turisme.\nEn el cas del Delta, la confluència del medi marí i continental, dóna lloc a una elevada diversitat d’espècies de peixos (unes 50). Referent al grup de les aus, al Delta s’han citat més de 360 espècies i aplega algunes de les colònies de cria d’ocells marins més importants de la Mediterrània i està inclòs a la zona d’especial protecció per a les aus (ZEPA) i la Llista de zones humides d’importància internacional (Ramsar) el 26 de març de 1993.\nAl Delta, les altituds per sobre del nivell del mar no ultrapassen mai els 5 metres. Malgrat aquest escàs relleu, la riquesa en comunitats vegetals és considerable. Destaquen: els sosars, els canyissars, els dunars, i el bosc de ribera, única formació forestal de la zona i molt malmès per l’acció humana.\nMAR I BADIA\nEl nostre radi d’acció son les terres de l’Ebre, concretament el delta de l’Ebre.\nA les es Terres de l’Ebre podràs trobar en menys de 50 kilometres a la redona dos parcs naturals totalment diferenciats entre ells, el Parc Natural del delta de l’Ebre i el Parc Natural dels ports, i tota la producció agroalimentària artesana i de qualitat que configura l’autentica dieta mediterrània.\nA mes el seu riu ha donat vida a la historia, des dels Ibers passant per romans, musulmans, jueus, cavallers Templaris, fins les cruentes batalles de la guerra civil, el converteixen sense dubte en un lloc únic per visitar.\nEl lloc de trobada és al pàrquing del supermercat Maxi DIA que hi ha just en entrar a la localitat de Deltebre.\nLes llacunes litorals, localment anomenades basses, són extensions d’aigua salabrosa situades a les depressions de les àrees sedimentàries costaneres, connectades directament amb el mar i envoltades pels arrossars, circumstàncies que determinen la seva delimitació de la frontera entre el medi marí i el medi aquàtic continental. Aquestes llacunes de naturalesa salina, el seu procés de formació està lligat principalment a l’alt dinamisme litoral i fluvial que reben durant el cicle productiu de l’arròs, de març o octubre, grans aportacions d’aigua dolça, la qual cosa provoca oscil·lacions en el nivell de salinitat. Aquesta variació de nivells i de profunditat, que normalment és de 40 a 100 cm, fa que els vegetals que ocupen aquests ecosistemes siguin diversos segons les seves preferències aquàtiques. D’aquesta manera, trobem els helòfits, que poblen els marges d’aquest ambient, i els hidròfits, que són els vegetals que creixen completament submergits en l’aigua. A les zones més profundes es formen praderies de macròfits, plantes que reben el nom local de llapons i que, juntament amb els organismes microscòpics que s’hi desenvolupen, són l’aliment de molts peixos i ocells.\nLes llacunes que són paral·leles a la línia de costa s’originen normalment a partir d’una badia, en la qual l’intercanvi d’aigua amb el mar va quedant progressivament restringit pel creixement d’una o més barres sorrenques. En canvi, altres llacunes es disposen perpendicularment a la costa i, sovint, s’han format a partir d’una desembocadura o d’un canal mareal que han perdut funcionalitat.\nDes de mitjan segle XIX, lligat a l’expansió del conreu de l’arròs, la major part de les llacunes del delta de l’Ebre han patit una disminució de la seva superfície, i en alguns casos la desaparició. Les necessitats hídriques d’aquest conreu han fet que s’inverteixi el cicle hidrològic natural de les llacunes; d’aquesta manera, l’estació dolça, que correspon de manera natural al període entre la tardor i la primavera, s’estén ara al llarg del període d’inundació dels arrossars, i l’estació més salabrosa, durant la resta de l’any. Per la mateixa causa, s’ha produït una disminució de la salinitat mitjana anual, un augment de la concentració de nutrients i una minva de la transparència de l’aigua. Totes aquestes alteracions han conduït a una notable reducció de l’extensió dels macròfits a les llacunes litorals, especialment greu en aquelles que rebien grans volums d’aigua del drenatge dels arrossars.\nLes basses són un gran aparador durant tot l’any de l’ornitofauna del Delta. A l’hivern, grans concentracions d’anàtids, fotges, corbs marins i flamencs es complementen a la primavera i a l’estiu amb les colònies de cria d’ardèids i fumarells.\nLa llacuna és un dels ambients amb més variabilitat ictiològica per la relació que s’estableix amb els canvis de les condicions fisicoquímiques de les seves aigües. Espècies com ara llisses, llobarros, orades, anguiles, llenguados i carpes poblen la bassa i són capturades pels pescadors de la Confraria de Sant Pere, que té la concessió de la pesca a les llacunes des del mes d’octubre fins al març.\nFont: Parc Natural del delta de l’Ebre\nAmb 21.000 ha de cultiu, prop del 65% de la superfície del delta de l’Ebre l’arrossar és l’ambient que domina la fisonomia del Delta i representa un ecosistema de gran importància, ja que la necessitat d’estar inundat de manera permanent durant tot el procés productiu fa que actuï com un aiguamoll temporal. Aquesta presència d’aigua dolça afavoreix que els arrossars estiguin poblats per milers d’organismes (algues, crustacis, insectes…), que es converteixen en un recurs alimentari per a la subsistència d’una part molt important de l’avifauna, sobretot dels ardèids, els làrids i els anàtids.\nEl cicle de l’arròs s’inicia al novembre, quan després de la collita es tanca el pas de l’aigua i comença la dessecació dels camps. A l’hivern, milers d’ànecs, limícoles, fotges, ardèids i gavines hi arriben per alimentar-se. A l’abril, els camps s’inunden fins que la plana sembla un immens mirall, on tornen les aus migratòries, els peixos i els amfibis; és el moment de sembrar els camps. Al juny, els arrossars ja han crescut i estan verds. A l’agost, l’època de cria ja ha passat, els polls i els adults s’hi refugien de la calor, sota les espigues daurades. Al setembre en comença la collita, mentre les aus estivals se’n van i arriben les hivernants.\nAteses les característiques salines de bona part dels sòls, aquest conreu necessita unes condicions d’inundació amb aigua dolça al llarg del període de creixement de la planta (abril-setembre). La inundació s’assegura mitjançant una xarxa d’irrigació jerarquitzada i força complexa. L’aigua és captada a l’assut de Xerta (a uns 60 km de la desembocadura) i es transporta per gravetat a través de dos canals, un a cada banda del riu (el canal de la Dreta i el canal de l’Esquerra). Un cop assoleixen el delta, es comencen a ramificar successivament, formant una xarxa de tipus capil·lar, fins que arriben a les parcel·les de conreu.\nCada unitat bàsica de cultiu (el quadro) té generalment una forma quadrangular i està separada de la resta de parcel·les per un marge sobrepujat de terra, anomenat cordó. L’entrada de l’aigua té lloc per un punt, anomenat bocana, i surt per l’extrem oposat de la parcel·la. L’aigua circula permanentment durant el període de creixement de la planta conreada i és recollida mitjançant una xarxa de drenatge anàloga a la d’irrigació. Els desguassos resultants finals vessen les aigües, normalment per gravetat, a les badies o a mar obert i, en alguns casos, a les llacunes. En els darrers decennis, s’ha construït un sistema de bombes que forcen el drenatge en alguns períodes de l’any.\nL’aigua abocada pels drenatges dels arrossars té efectes importants sobre altres sistemes aquàtics com, per exemple, les llacunes litorals (inversió del cicle hidrològic, minva de la salinitat, etc.) i les badies (motor de la circulació estuarina, entrada de nutrients, etc.). D’altra banda, els drenatges agrícoles tenen també una notable incidència sobre el flux d’aigua a les zones d’ullals, ja que intercepten part de la descàrrega d’aigua dolça subterrània. Actualment, aquest efecte s’allarga més enllà del període d’inundació dels arrossars (de desembre a abril), atès que, sovint, les bombes dels trams finals dels drenatges continuen en funcionament durant els mesos hivernals.\nJuntament amb la planta de l’arròs creixen altres vegetals que el pagès local anomena males herbes, les quals, igual que l’arròs, tenen un origen tropical de procedència sia africana, asiàtica o afroasiàtica. Les més comunes són la xufa (Cyperus longus), el mill (Echinochloa crus-galli), la presseguera (Ammannia coccinea) i la llengua d’oca (Potamogetum nodosus).\nEn termes ecològics, els arrossars es poden definir com a aiguamolls temporals i soms, i amb unes característiques fisicoquímiques i una dinàmica temporal fortament influenciades per les activitats humanes. L’home és el principal element regulador del sistema i ho fa amb la finalitat d’afavorir la producció de l’espècie conreada. La regulació es realitza a través d’intervencions directes de diferent caràcter (treballs mecànics sobre el sediment; aportacions d’aigua, nutrients i fitocides; etc.).\nEn definitiva, el cultiu de l’arròs, a banda de permetre la conservació de l’ecosistema i l’equilibri de l’ornitofauna del Delta, fa una funció importantíssima de control i reducció de l’índex de salinitat del sòl i, evidentment, la seva continuïtat és bàsica i vital per al manteniment de la gent del Delta.\nEl poblament vegetal del delta de l’Ebre, per les seves peculiars característiques, és únic a les terres catalanes, no tant pel seu potencial quantitatiu (els darrers catàlegs donen més de 700 espècies), com per la raresa de les seves comunitats vegetals.\nEls salobrars o sosars, amb plantes molt adaptades a la sal que es concentra als seus teixits la qual cosa els permet de mantenir una elevada pressió osmòtica per evitar la dessecació, es troben, sobretot, als punts de contacte del Delta amb el mar, a causa de la salinització produïda per l’acció directa de la mar i la salinitat de la capa freàtica.\nEn aquests salobrars apareixen sovint dunes, anomenades tores i muntells, més o menys fixades per la vegetació. En una primera etapa s’hi troba el borró, utilitzada per construir els sostres de les barraques, i la lletera marina , després es va diversificant el poblament, amb un primer anell de Sporolobus arenarius, per dalt els lliris de mar i a les zones més elevades i madures, Ononis natrix, Thymelaea hirsuta, Saccharum ravennae, i, a la zona deltaica septentrional, apareix, a la darrera etapa, la rara Limoniastrum monopetalum.\nEls canyissars es troben en bona part de la superfície deltaica, on hi ha una capa freàtica molt elevada sovint coberta per l’aigua, amb plantes molt característiques: el senill i la canya vana, acompanyats per algunes corretjoles. Als llocs amb aigua més profunda i estable apareixen les sisques bordes, bovesi sisques . Aquestes dues darreres plantes han estat objecte d’explotació (per fabricar seients de cadires, estores, cistells, etc.)\nA l’interior de les masses d’aigua dels estanys hi ha macròfits directament relacionats amb la riquesa ornitològica i piscícola d’aquests hàbitats.\nEls boscs de ribera, única comunitat forestal deltaica, apareixen a les vores de l’Ebre, on el terreny és més enlairat, i la presència de l’aigua constant. L’albereda ocupa els llocs més alts i a les parts més baixes apareix el salzerar , però sovintegen els verns, els freixes, els oms, les vimeneres (o vimeteres) i altres arbres de caràcter subespontani , com els pollancres, els eucaliptus, les robínies, els plàtans i espècies d’interès com el lligabosc de riu. A la banda d’influència més marina, el bosc es va empobrint fins que només queden els tamarius.\nAls ullals s’hi fan nenúfars com la nimfea blanca , llengües d’oca, les quals creen greus problemes a l’agricultura per tal com envaeixen els canals i fins els mateixos arrossars.\nDe fet, els arrossars es comporten com a petites basses bona part de l’any, i a més de les plantes esmentades, hi trobem la bova, el llaponet d’ànec, la utriculària i altres que han estat considerats els vegetals adventicis més notables d’aquesta flora: la presseguera , l’aufàbiga i l’aufabigueta.\nLa diversitat d’hàbitats i el clima humit i temperat propicien l’aparició de molts invertebrats. Les sangoneres eren tant abundants que en els arrossars calia portar les cames ben cobertes i se n’exportaven a llocs ben allunyats centenars de milers cada any.\nHan desaparegut algunes espècies com la cutimanya al Delta , i en canvi es troba en expansió el cranc de riu americà i el temible caragol poma.\nEls mosquits, els insectes més coneguts i característics, han portat ja des del 1917 a emprendre una lluita sistemàtica contra el paludisme, endèmic al sector. Dels lepidòpters n’hi ha infinitat d’espècies que ataquen els conreus, algunes interessants des del punt de vista zoogeogràfic, com el Chilo. Als arrossars hi ha nombroses espècies de petits i interessants crustacis, com Apus cangriformis.\nAmb una base de fauna entomològica tan extensa, els predadors hi són ben representats: aranèids com l’argiope dels sorrals o nombrosos odonats com els cavalls de bruixa o rodadits i toreros. Als vespres d’estiu, nuvolades d’efímeres (Polymitarcis virgo) es precipiten als punts de llum.\nEls coleòpters tenen també una nombrosa representació i el seu paper en els diferents ecosistemes resulta bàsic: els iaios (Hydrophilus) dels arrossars i les seves agressives larves i miquels, el gènere Pimelia dels sorrals, així com Scarabeus, Anoxia, Amphi , Elenophorus, etc.\nQuant a l’herpetofauna, destaquem primer les nombroses serps d’aigua. Les tortugues són en canvi poc freqüents i les granotetes estan quasi extingides; només la granota (Rana perezi) aguanta una població elevada. Entre els gripaus hi ha el comú i el d’esperons. El discoglós es troba aïlladament per tot el Delta. Les sargantanes es troben arreu, els tritons són escassos i els dragonets es troben a les edificacions.\nL’avifauna del Delta és la més característica i la seva importància quantitativa i qualitativa ultrapassa de molt l’interès local i té una màxima importància internacional. Per això, en diverses convencions, el delta de l’Ebre apareix com a zona de màxim interès, per les colònies de cria, anàtids, limícoles i ocells marins i pel pas d’ocells migratoris hivernants, inclosa sempre dins la categoria A, de prioritat de protecció urgent.\nAquest fet es fa especialment evident a la tardor, els mesos d’octubre i novembre, quan ja recollit l’arròs, els camps resten encara enaiguats i són colonitzats per milers i milers d’ocells aquàtics que passen en migració o inicien la seva hivernada. En el cas concret dels ànecs, en els mesos de novembre de 1980 i 1981 se’n comptaren més 75.000 exemplars , a més d’unes 16.000 fotges. La situació normal a la tardor és una mitjana de 53.000 ànecs i 13.000 fotges, i a l’hivern de 26.000 ànecs i 5.000 fotges. Aquestes xifres representen més del 90% dels ànecs de Catalunya a l’hivern i un 10% dels hivernants a la Península ibèrica.\nEspècies de molt interès són entre d’altres, el cullerot i l’ànec xiulador o piulador , encara que el gruix dels estols sigui format pels colls verds o àdenes . També té interès anomenar l’ànec blanc , l’ànec griset , el xarxet comú , i el morell de cap-roig.\nDins d’altres grups d’ocells és interessant de mencionar l’arpella , el mussol emigrant, el bitó comú , el martinet menut , el martinet de nit, el martinet ros, l’esplugabous, el martinet blanc , el bernat pescaire, l’agró roig , el flamenc, el cabussó emplomallat, el rascló , la picardona, la fotja vulgar, la garsa de mar, el cames-llargues, el bec d’alena, la perdiu de mar, la gavina blanca, la gavina corsa, entre molts altres.\nEl nombre d’exemplars d’ocells varia entre els 50.000 i els 100.000 distribuïts en unes 330 espècies que representen el 60% de les espècies d’Europa, i amb una nomenclatura local que inclou uns 250 noms i la converteix en una de les més riques del món.\nEls peixos són abundants per l’important paper que l’aigua juga al Delta i pels distints graus de la seva salinitat, que va des de nivells insignificants als ullals fins a la mar, passant pels aiguabarreigs del riu amb aquesta. Els esturions i les llamprees han minvat dràsticament, igual com es sabogues. Per contra, han aparegut espècies noves com la perca americana, el lluç de riu, el peix gat i el silur. A part d’aquestes espècies, més aviat escasses, n’hi ha d’altres ben abundoses: mugílids, ciprínids, serrànids, etc. dels quals es pesquen centenars de tones cada any. Les anguiles han constituït una pesca tradicional (30 a 50 tones anuals i més de 5 t d’angules). Les espècies marines de moixarres, corballs, reigs i molls han donat també justa fama al litoral deltaic.\nQuant als mamífers, la intensa humanització del Delta fa que la presència de grans mamífers sigui esporàdica (cas dels senglars i els toixons), però consta la presència en temps passats de cérvols i cabirols. Actualment, queden alguns conills boscans i es crien guineus, i queden pocs exemplars de llúdries, eriçons i mosteles. Són molt freqüents les rates d’aigua, els ratolins i els furanys. El poblament de rates pinyades, abans extraordinàriament nombroses, ha minvat molt.\nEls ullals són afloraments d’aigua dolça que apareixen a les zones de torberes i que inunden zones més o menys extenses anomenades marjals. Aquestes surgències s’originen a partir de les aigües de la pluja, que s’infiltren a través de les roques permeables de naturalesa càrstica i fissurada de les muntanyes dels Ports, Montsià i Boix-Cardó. De fet, les àrees d’ullals corresponen a les zones de descàrrega de l’aqüífer que s’estén entre aquestes serres i el delta de l’Ebre. En xocar amb els sediments impermeables, el flux d’aigua subterrània emergeix a la superfície i es formen unes bassetes circulars, que suggereixen la forma d’un ull, d’on prové el nom d’ullals.\nPer aquesta raó, els ullals es localitzen principalment a la zona de contacte entre els materials plioquaternaris i els holocènics deltaics, és a dir, al llarg del marge intern del delta de l’Ebre, des d’Amposta fins a Sant Carles de la Ràpita i des d’Amposta fins a l’Ampolla. Això no obstant, alguns d’aquests punts se situen en la mateixa llera del riu (peixeres) o, fins i tot, en el fons del mar o en la mateixa línia litoral.\nAl Delta, els ullals es formen a partir de les pluges de la serra del Montsià i dels Ports. Tenen una fondària que oscil·la entre els 2,5 i els 6 m, i un diàmetre que va dels 5 als 55 m. En alguns casos es produeix una fusió de diferents cubetes i aleshores l’ullal resultant presenta forma de vuit o té un contorn irregular. Les cubetes estan excavades en un mantell de torba que, a la zona dels ullals de Baltasar, assoleix una potència màxima de 7 m. El perfil batimètric de cada cubeta sol tenir forma d’embut amb unes parets gairebé verticals. En el punt central i més profund de cada cubeta se sol localitzar la zona d’alimentació de l’ullal. L’aigua que flueix per l’ullal és drenada en superfície, mitjançant un canal de drenatge sovint artificial, o bé subterràniament per difusió a través dels materials torbosos.\nQuant a la flora i la fauna, presenten diferències notables amb la resta de la plana deltaica. Les espècies que s’adapten a aquest microhàbitat necessiten les condicions de les aigües dolces i cristal·lines i la seva temperatura constant durant tot l’any, que és de 17-18 °C. La seva flora és molt peculiar, amb la sorprenent nimfea blanca i la utriculària, única planta insectívora del Delta. Els ullals són, a més, l’hàbitat de diverses espècies de peixos, entre les quals destaquen la rabosa, el fartet i el samaruc, espècies endèmiques de la península Ibèrica, que estan en perill d’extinció.\nA l’interior de la plana deltaica han estat identificades tres zones principals de surgències, les quals coincideixen amb les àrees torboses de més potència: ullals de Baltasar i de Panxa, ullals dels Erms de Vilacoto i ullals de l’Aldea. De tots, actualment només són funcionals els ullals de Baltasar i els de Panxa. Als Erms de Vilacoto, dins del terme municipal de Sant Carles de la Ràpita, solament hi resten dos ullals importants: el de Mal Morta i el del Tronc. Probablement, van deixar de ser funcionals a mitjan segle XIX, arran de la construcció dels canals de drenatge agrícoles durant la fase d’expansió del conreu de l’arròs. La pràctica totalitat dels ullals de l’Aldea han desaparegut, ja que van ser obturats artificialment. Avui dia, només hi ha constància del flux subterrani gràcies a l’aigua que recull el desguàs de la Sèquia Sanitària durant l’hivern, fora del període de conreu de l’arròs.\nLa fertilitat de les terres de torba que envolten els ullals n’ha condicionat l’aprofitament per a l’agricultura, la qual cosa dificulta la seva conservació.\nEL SALOBRAR I LES SALINES\nSituat a la zona de rere duna, al límit amb la platja, el salobrar o sosar és un ambient que està sota la influència directa del mar. Els sòls argillosos-llimosos que ocupa són sovint inundats i, per tant, el grau de salinitat és molt elevat. En aquest ambient creixen les plantes halòfiles, que tenen dues estratègies d’adaptació: d’una banda, les que acumulen sals i aigua als seus teixits, com ara les salicòrnies, i de l’altra, les que excreten activament la sal, com ara els limòniums. Aquests ambients presenten un dels grups de vegetació més amenaçats a Europa, per la qual cosa el delta de l’Ebre està considerat d’importància internacional per a la conservació d’aquest tipus d’hàbitats. Aquí perviuen algunes plantes de gran interès, com ara la cirialera vera, el limònium, el limoniastre i la sosa de flor, que només creix a l’hemidelta sud.\nEls sosars són, a més, el lloc de cria d’espècies d’interès com ara el corriol camanegre, la perdiu de mar i el xatrac menut, i són el lloc d’alimentació per als limícoles i diversos grups d’aus marines.\nA les zones properes al mar les terres queden molts cops inundades durant mesos. Amb l’evaporació, puja la concentració salina del sòl fins que s’hi formen els cristalls a la superfície i es produeix de manera natural la sal.\nActualment, l’única salina del Delta productiva comercialment és la de la Trinitat, a la punta de la Banya, amb una producció anual de 50.000 t. Les salines són l’hàbitat de microorganismes, com ara petits cucs i crustacis, que alimenten espècies tan valuoses com ara el flamenc, el bec d’alena i l’ànec blanc.\nFont: Web del Parc natural del delta de l’Ebre\nDecember 3, 2017 December 19, 2018 Josep Polet PUBLICACIONS\nUn grup de cases més o menys agrupades es diu que formen un veïnat, a base de formar veïnats pròxims entre si es poden formar pobles. Així s’han format els pobles de l’interior del Delta, a base d’anar-se agrupant cases i barraques\nLa consolidació dels pobles del Delta\nPer la seva recent formació encara es pot anar reconstruint com s’han anat consolidant els pobles de la plana deltaica. Primer es formaven agrupacions de barraques properes als llocs on estaven els recursos. Concentracions que s’anaven movent segons anaven variant els recursos i la seva localització. Inicialment salines, pesca i caça. i desprès recol·lecció de la sosa, regalèssia, sangoneres, i pastures. Finalment agricultura a les vores del riu per acabar amb la canalització del Delta i generalització del cultiu de l’arròs. Més tard, amb la irrupció del fenomen del turisme, es van construir dos urbanitzacions, Riumar i Eucaliptus. Una a cada banda de riu.\nAgrupació de cases o barraques en llocs determinats\nAquests pobles, excepte el Poble Nou que es va fer d’una tacada i ja amb delimitacions determinades, i les dos urbanitzacions esmentades, la resta s’han anat fent de manera lenta i progressiva, en anar-se agrupant cases o barraques en entorns determinats. Balada, en un antic lligallo; Muntells, al costat de les salines i pesqueres del Riet Vell; Sant Jaume d’Enveja, prop de les Salines Reials; Los Hortets, a la Punta Grossa, zona de la vora del riu a la part de dalt de la corba del Riu Vell que anava cap a la Marquesa i les Olles; la Partida de Dalt, una mica més amunt dels Hortets; i La Cava, a la part de baix de la corba del riu Vell, entre aquest antic riu i el conjunt de basses del Canal Vell.\nL’abandonament del Pregó\nLa gent que es va establir a la Partida de Dalt, los Hortets i La Cava procedien majoritàriament del Pregó, fèrtil zona del Delta envoltada per un meandre del riu quant aquest desembocava a la Marquesa i les Olles. Aquesta llera de riu va quedar inactiva quan en fer una cava (“zanja”), des de la corba abans esmentada, per desviar una part d’aigua del riu a unes basses que hi havia més avall, en una forta riuada l’Ebre va obrir suficient camí i va encarrilar el seu curs de manera rectilínia tal com encara el coneixem ara.\nEn canviar la direcció de l’Ebre i quedar-se El Pregó sense la principal via de comunicació (navegació fluvial), i sense aigua per regar i beure, la gent que vivia allí va anar abandonant aquell assentament i els més pagesos i ramaders es van posar al costat del riu a mà de dalt de l’antic curs del riu, la zona de la Punta Grossa, allí on la terra era més bona (los Hortets i la Partida de Dalt). Els més pescadors i caçadors es van posar a viure, també a la vora de l’Ebre, però a mà de baix de l’antic curs del riu, prop de les basses del Canal Vell. Al costat de la cava que s’havia fet per desviar el riu.\nDecember 3, 2017 December 5, 2017 Josep Polet PUBLICACIONS\nLa tornada de l’evacuació\nUn 13 de gener va ser el final de l’evacuació i el retorn al poble de la gent de la Cava i Jesús i Maria (llavors Vila Galan), els pobles de l’esquerra del Delta on l’exèrcit republicà, durant la guerra civil, es va parapetar i va transformar en línia defensiva\nL’abandonament de les cases\nEls habitants d’aquests dos pobles, el 18 d’abril de 1937 (9 mesos abans), van ser obligats pels soldats de la República a abandonar les seves cases i evacuar perquè els generals de l’Estat Major tenien la intenció d’atrinxerar el seu exèrcit a la banda esquerra del riu i convertir-lo en front de guerra. El riu Ebre era considerat un lloc adequat per frenar l’avanç de la maquinària de guerra de l’exèrcit feixista de Franco, Hitler, i Mussolini.\nPrecipitadament, les dones, gent gran, i els xiquets i xiquetes d’aquests dos pobles (els homes estaven a la guerra) van carregar el que van poder als carros (els que en tenien), a les bicicletes i al coll, i atemorits van abandonar el poble sense saber on anar. Al dels Bonos, els soldats no deixaven passar a ningú cap avall perquè aquella zona estava massa propera al riu, i la caravana de gent va anar-se’n majoritàriament cap a la zona d’Illa de Mar i les garrigues.\nDurant la fugida van anar allotjant-se atapeïts a les barraques, casetes, masies, i alguna pallera que anaven trobant, i van aprendre a fer vida comunitària organitzant-se com vam poder. Curiosament una de les coses de valor que molts es van emportar van ser els caps de les màquines de cosir; hi havia barraca en què ni havia dos o tres.\nL’evacuació va durar molt temps\nLo que no es pensaven quan van ser obligats a anar-se’n era que l’evacuació durés tant de temps. Inicialment es van quedar gairebé tots prop del poble, però com la cosa durava i de tant en tant els nacionals es dedicaven a anar a bombardejar la rereguarda amb la “pava”, alguns se’n van anar a altres zones més apartades del front de guerra. Els que es van quedar van anar reconstruint i ampliant les barraques i construint-ne alguna de nova. Fins i tot, segons explica l’oncle Mingo, al seu llibre “Història i reculls de Deltebre” a Illa de Mar a un grup de barraques que es van construir es van organitzar de tal manera que van arribar a nomenar alcalde i alguatzil.\nMalgrat que estava prohibit, molta gent, de tant en tant, s’apropava al poble a buscar menjar a les cases o als horts, els quals al no ser cultivats estaven plens de bledes. El proveïdor de menjar més important per als que es van quedar pel Delta va ser la pesca a la Bassa del Canal Vell i la Badia del Fangar.\nUna vegada l’exèrcit republicà es va replegar i abandonar el poble, la gent va tornar trobant-lo totalment destrossat per l’acció de les canonades i bombardejos de l’exèrcit nacional, per la construcció de trinxeres i refugis, o per la utilització dels mobles i altres com a elements de defensa, combustible, o simplement saquejat.\nCentenars de joves que van deixar la vida al Delta\nEn algunes cases properes al riu es van fer trinxeres dins de la casa i obrir espitlleres a la façana sud (la que donava al riu). Des d’allí vigilaven i disparaven si els pareixia sobre la part de dellà. Camuflats a la vora de la casa del boixet hi havia peces d’artilleria que en moments determinats disparaven canonades sobre objectius situats a la part dreta. Possiblement eren el 2° Grup de Canons Plasència que va estar actiu en la maniobra de distracció que van fer els republicans a la Batalla de l’Ebre quan les brigades internacionals van intentar travessar el riu per la zona de l’Illa de Gràcia i Amposta. Una operació de distracció en la qual van morir centenars de milicians de les brigades internacionals, un munt de joves de tot el món que van venir a lluitar contra el feixisme, i van morir anònimament al costat de casa nostra.\nPotser seria interessant “rebuscar” en aquesta part de la Batalla de l’Ebre i recuperar una mica la memòria històrica d’aquells centenars de joves que van deixar la vida al Delta de l’Ebre dins del riu.\nBARQUETS DE PERTXAR


Joan Roma: ARRUINATS ? ...DEPÈN - art. Blogesfera socialista\nARRUINATS ? ...DEPÈN - art. Blogesfera socialista\nARRUINATS ? ...DEPÈN.\nJa en anteriors articles m’he referit a la situació d’extrema gravetat en que es troben les finances de la Generalitat, de manera que amb acord o sense de la CUP, els pressupostos d’aquest any no deixen de ser tant irreals com els d’anys anteriors. Aquí semblen oblidar una partida, com si fos, una petita partida sense importància i que en res afecta els números globals.\nCras error i clara via per emmascarar la realitat. Per qui arribi de nou, em permeto recordar a grans trets que el president Pujol va deixar un deute a la Generalitat al voltant dels 16.000 milions d’euros, després de 23 anys de governs consecutius. I al final dels dos governs del Tripartit el deute havia escalat fins els 34.000 milions. Una xifra de grans dimensions que hauria obligat al nou President a canviar radicalment els seus objectius, però com que la fugida endavant, és marca de la casa, es va continuar l’escalada fins arribar a dia d’avui amb un deute de prop de 74.000 milions.\nLa xifra és tant immensa que costa d’explicar què suposa de cara el present i el futur, en tant que hipoteca per a tota una generació, en el supòsit d’una represa econòmica i una normalització de relacions amb l’Estat i la UE. Per fer-nos una idea un deute com aquest comporta més de 3,5 milions cada dia en interessos, de manera que la partida que hauria de figurar en els pressupostos és l’equivalent a tota la despesa d’una Conselleria de la Generalitat, i no de les de menor importància.\nPerò, com que la política de l’estruç consisteix en amagar el cap sota terra o sota l’ala, aquí fem el mateix i ens permetem explicar que el pressupost d’enguany permet ampliar partides de caràcter social. Qualsevol que no es deixi enganyar només cal que busqui els imports d’aquestes partides de 5 o 6 anys enrere i veurà com totes elles tenen retrocessos de més d’un 20%. Aleshores perquè s’envien aquests missatges ? Doncs per aconseguir el vot de la CUP i donar una mica de gasolina perquè el vehicle continuï uns quilòmetres més, fent l’efecte de que el país va per bon camí o se’n surt del forat on està ficat.\nDe fet, la CUP està fent un gran favor al govern de Junts pel Sí. Amb la seva oposició, desvien l’atenció dels ciutadans vers una obra de govern que no existeix, i el govern pot culpar la CUP de tots els mals. De fet, és la justificació perfecte per no pagar, per no decidir, per no impulsar cap projecte. Tot depèn del pressupost i si no s’aprova no es pot fer res. Ai las ! Heus aquí en quin dilema estem ficats. Té raó la CUP quan diu que en aquest pressupost no hi ha elements de ruptura amb l’Estat. Es cert, i no n’hi ha ni n’hi haurà perquè els que governen no estan disposats a trencar la legalitat vigent. Xerraran molt, gesticularan més, anunciaran a tort i a dret, ...però de trencar, res de res.\nAmb el deute que tenen, el qual està en un 60% en mans de l’Estat, no tenen cap marge de maniobra. Cap. I queda clar que estan arruïnats, més ben dit, estem arruïnats, però s’han de fer alguns gestos per fer veure que no, que continuem la ruta del procés cap no sabem on...i d’aquí que si ara tenim 7 AMBAIXADETES, ara en volem tenir 17. No hi ha diners per pagar els deutes als ajuntaments, ni a particulars, però sí per posar 34 milions al servei de xiringuitos a l’estranger, per rebre amics i companys catalans de turisme o viatge, organitzar alguns àpats de debats, fer alguna festa major en la intimitat, o recolzar els Casals Catalans , dispersos pel món.\nAccions com aquesta provoquen indignació a les pròpies files catalanes i escandalera fora d’aquí. El govern Puigdemont es queixa de falta de finançament i s’esmera en llençar diner de la manera més flagrant. No hi ha diner per segons què, però sempre n’hi ha hagut per l’autobombo , o per col·locar amics i parents en llocs estratègics, ...si el país ho reclama. Ja queda poc temps per mantenir aquesta aparença de govern.


Entrevistem a Fran García, CEO de l’empresa INHOURS, empresa emergent de recursos humans, creada per joves emprenedors per a la captació de talent - Fundacio General - FGUV\nEstàs a: Inici > Arxiu de notícies > Entrevistem a Fran García, CEO de l’empresa INHOURS, empresa emergent de recursos humans, creada per joves emprenedors per a la captació de talent\nEntrevistem a Fran García, CEO de l’empresa INHOURS, empresa emergent de recursos humans, creada per joves emprenedors per a la captació de talent\na. Quines creus que són les característiques d’un emprenedor?\nUn emprenedor és qui no es conforma amb allò que hi ha establert. El qui creu que encara que les coses s’hagen fet sempre d’una manera es poden fer millor. I no solament ho creu, sinó que es posa a treballar per millorar-les. És un inconformista, un treballador que té capacitat per a passar a l’acció i que no es queda només amb un grapat d’idees.\nb. Els teus primers projectes van començar molt prompte. Creus que hi ha facilitats de l’administració i d’altres instàncies perquè els joves us convertiu en emprenedors?\nCrec que ara és un moment en el qual hi ha prou suport per als emprenedors, però hi ha grans obstacles, per exemple has de donar-te d’alta com a autònom i pagar tots els mesos una quantitat fixa. Espere que això canvie prompte.\nQuant a les ajudes públiques, jo personalment no n’he rebut cap. Conec el que hi ha i no em consta que hi haja ajudes públiques destinades a l’emprenedoria. Es diu que li donaran molt de suport, però a l’hora de la veritat, les ajudes o estan amagades o no n’hi ha tantes. N’hi ha moltes de molts diners, de programes europeus molt importants, però tenen moltíssima burocràcia darrere i necessites una estructura que nosaltres comencem a tenir ara, gràcies al nostre pas per Llançadora. Això sí, hi ha prou ajudes privades que donen suport a l’emprenedoria i acullen els emprenedors en estadis molt inicials. Veig molt bé que siga així.\nVoldria demanar a l’administració pública que simplificara els tràmits i abaratira els costos laborals al principi dels projectes, perquè això és un gran obstacle si vols fer les coses bé, si ets estricte al cent per cent amb la legalitat. Per ser emprenedor has de donar-te d’alta com a autònom des del primer dia, la qual cosa suposa una despesa fixa mensual que és inviable per a molts si el teu projecte no et proporciona diners durant els primers mesos.\nc. Què recomanes als estudiants de primer per a la seua carrera, per la seua trajectòria acadèmica i professional?\nEls recomane que més enllà de les classes i dels exàmens, que són importants i hauran de fer, que facen activitats addicionals, que són molt més importants. Que aproven la carrera es dóna per fet, i la nota no és tan important: reflecteix coses com la capacitat d’esforç, de sacrifici, de memòria, però hi ha altres coses que marcaran la diferència molt més. Per exemple, el que has après sent voluntari en una associació, executant algun petit projecte, col·laborant amb entitats, fent pràctiques en empreses, etc. Tot això és el que obrirà la porta gran del mercat laboral. Tant de bo ho fera tothom.\nJo recomane a l’estudiant de primer que faça coses que li agraden, que és el més important, però que cerque associacions, empreses, organitzacions amb les quals puga col·laborar altruistament per aprendre i passar-s’ho bé. Això els ajudarà de forma natural a canalitzar la seua carrera professional sense adonar-se’n. Jo he estat en una associació d’estudiants i em consta que tots els meus companys estan molt bé actualment, es diferencien molt d’aquells que tenien expedients brillants però els faltava estar en contacte amb empreses, en el mercat, organtitzant actes públics, gestionant gent. N’ixes molt preparat.\nd. Lanzadera, en quina mesura t’ha permès desenvolupar la teua empresa emergent?\nEn gran manera. Si avui som un equip de deu membres, que treballem amb grans empreses i amb un projecte sòlid, és gràcies a Llançadora. Si no, hauríem anat molt més lentament, ens hauríem quedat en el camí, o potser no hauríem tingut una altra oportunitat diferent, no ho sabrem mai. Però per descomptat, ara com ara, si estem ací és gràcies a Llançadora, ha estat clau.\na. En relació amb la teua actual empresa, quina consideres que és la principal virtut que fa destacar InHours sobre altres consultores?\nLa nostra clau és un sistema de superació de proves innovador. Per inscriure’s en una oferta el candidat resol unes proves, casos pràctics que permeten a les empreses veure el talent dels joves, que és impossible de determinar amb el currículum.\nEl que fem de manera diferent de com ho fan altres empreses de selecció és que nosaltres primer anem a una gran empresa i entrevistem els seus professionals joves per saber com és el treball que fan. A continuació, sobre la base del que ens han contat, dissenyem uns casos pràctics i els publiquem en el nostre portal en línia perquè els candidats els resolguen i puguen experimentar com seria treballar en tals llocs d’aquesta empresa.\nA més, tenim un sistema automatitzat per a pimes, que utilitzen Inhours com una eina de selecció per a perfils de joves amb talent. Ells mateixos organitzen l’oferta: la creen, hi afigen proves del nostre catàleg en funció de les competències que volen mesurar i accedeixen directament a la llista de candidats que hi ha avaluats.\nb. En què es basen aquests casos? Qui els corregeix?\nEn Inhours tenim un bon equip de recursos humans, que és el qui s’encarrega d’entrevistar aquests professionals, els quals saben bé en què consisteix el negoci i ens conten situacions que viuen diàriament al seu lloc de treball. El nostre equip de recursos humans dissenya els casos, però abans entrevisten i comprenen molt bé en què consisteix aquest treball gràcies al professional que el fa. Tant ells com els membres de recursos humans de les empreses ens orienten sobre els criteris d’avaluació i n’elaborem uns molt concrets. Qualsevol pot fer la prova i gràcies a aquests criteris la pot avaluar correctament. Combinem una avaluació d’igual a igual entre usuaris i dels nostres experts de recursos humans.\nc. L’usuari té retroacció en aquests casos o només en el cas de ser preseleccionat?\nTé retroacció en qualsevol cas. És un valor afegit que donem a l’usuari. Aquest no es quedarà mai esperant sense saber què ha passat amb la seua prova, sempre rep informació encara que siga descartat o finalista en el procés de selecció.\nd. A quin públic van dirigides les ofertes d’ocupació que organitza INHOURS i quins serveis i avantatges li ofereix?\nInhours va dirigit a estudiants i recentment a graduats, joves que acaben la carrera i tenen poca experiència professional o gens. Necessiten orientació per a començar la carrera laboral, però també una eina per a demostrar el seu potencial més enllà del currículum.\nEn Inhours, els joves accedeixen a ofertes d’ocupació i experimenten a través de les proves com seria la seua activitat diària en cada professió. Les proves són casos pràctics que serveixen per a avaluar les competències dels candidats per al lloc que volen aconseguir. Així demostren la seua validesa per a un lloc de treball més enllà del currículum, i les empreses accedeixen a una base de dades de perfils avaluats i motivats per a escollir en menys temps el millor candidat.\ne. Quins perfils professionals són més sol·licitats en InHours? I quins menys?\nA nosaltres ens demanen molt perfils relacionats amb la tecnologia, per exemple de desenvolupadors, perquè són els perfils més demanats ara mateix en el mercat. Estem començant a desenvolupar aquestes professions en Inhours per afegir-les a les que tenim ara de màrqueting i comunicació. Comencem per aquesta vertical de màrqueting i comunicació perquè té molt de sentit, ja que són perfils de treballadors que han de ser capaços de moure’s molt bé en el món digital i comunicar-se molt bé, i és fàcil mesurar aquestes competències amb el tipus de proves que fem.\nEl que cerquen les empreses és talent i motivació amb l’actitud correcta: una actitud activa, amb ganes de fer coses, com són els perfils que troben en Inhours.\nf. El mercat laboral dels joves universitaris és un dels més castigats a Espanya. Com és la seua contractació? Hi ha tanta sobrequalificació com es pensa?\nUn títol ja no garanteix res. Ja fa molts anys que es diu, això, i ara és més veritat que mai. Tenir un títol ja no et garanteix un treball. Si només tens un títol has de demostrar molt per aconseguir una oportunitat en el mercat tal com està ara. Hi ha molta sobrequalificació, perquè la gent necessita treballar i acaba fent-ho en qualsevol lloc que troba, encara que no siga el treball per al qual s’havia preparat. En l’equip d’Inhours tenim dues persones amb moltíssim de talent en el seu sector, que és el de recursos humans, que abans estaven treballant en llocs que no eren els que volien o els que els agradaven, treballs de subsistència, sobrequalificats, com ara dirigir una tenda o treballar en restauració, per exemple, i aquesta situació és molt habitual. Són bons treballs per a fer durant l’etapa universitària, perquè t’ajuden a tenir experiències, aprens i tots ho hem fet. Jo mateix he estat socorrista.\nL’important és que fem saber als joves que sí poden treballar en allò que els agrada i aconseguir un treball del seu interès, sempre que estiguen disposats a demostrar el que són capaços de fer, a millorar contínuament, a estar en constant creixement, la qual cosa pot semblar un esforç, però no ho és, si és la teua passió. Per això és fonamental que experimentem, que descobrim i triem què és el que ens agrada, encara que tot això canvie amb el temps, perquè d’aquesta forma ens posarem a treballar, estarem al dia i serem els millors en el nostre camp.\nWeb de l´empresa:https://inhours.com/


Setembre de 2012 – No cal que en facis gaire cas\nConstància no és una paraula amb gaire bona reputació en uns temps en què la immediatesa ha esdevingut gairebé paradigma d’èxit. Però si hi ens ho mirem bé i enfoquem els nostres objectius una mica més enllà de la propera mitja hora, aquesta paraula entre mig oblidada i gairebé proscrita comença a desplegar tot el seu sentit.\nTenir constància és difícil, perquè implica tenir sempre ben presents d’una idea clara i d’un objectiu ben definit , i això no és senzill quan les coses (sobretot les més insubstancials, val a dir-ho) canvien a gran velocitat. De tota manera, si aconseguim fixar aquest objectiu, aquesta nostra idea, tot es fa més nítid i ens adonem que ja comença a dependre només de nosaltres.\nConstància implica paciència, capacitat de resistir, complicitats… en definitiva, tot allò que dóna una mica de sentit a les nostres vides. Constància és llevar-se cada matí quan encara és fosc per tirar endavant un negoci, o per donar el millor d’un mateix en qualsevol feina, o estudiar curs rere curs sense defallir, o compartir la vida i les dificultats amb la parella, amb els fills, o construir un nou país… Constància és el luxe de no renunciar a les coses perquè costen i gaudir de cada petit èxit, segurs que després d’un, tard o d’hora, en vindrà un altre.\nFa uns anys vaig llegir aquest llibre supervendes que és “El secret” i, francament, segueixo creient més en la constància (fins i tot amb unes gotes de tossudesa) que en actuar com si ja s’hagués arribat allà on es volia arribar, perquè per aconseguir un determinat objectiu cal molt més que una actitud, un posat, o una impostura; cal un esforç indefallible i sostingut, i també la capacitat d’aprofitar qualsevol oportunitat que ens hi acosti, perquè aconseguir les coses tot sovint implica sumar, encara que sigui pagant el preu d’alentir la marxa. Aquesta estratègia, aquesta manera de fer, encara que costi de creure de bon començament, sempre acostuma a donar resultats satisfactoris.\nSempre podem repassar mentalment tot el que hem fet amb constància al llarg de les nostres vides i, ja de passada, tot el que hem deixat escapar per impaciència o per mandra i veurem que les dificultats, i inclús aquells que hem tingut en contra, s’han esvaït i abandonat abans que nosaltres i que, al capdavall, ens n’hem sortit.\nQüestió de majories\nEl govern del PP està absolutament desbordat per aquesta tossuda realitat que s’entesta a complicar-li les coses al cada cop més indefensable (i impresentable) Mariano Rajoy i a tota la seva colla de ministres.\nLa darrera mostra de la incapacitat popular de fer front a la realitat és l’argument de les majories que utilitza constantment. Ras i curt, la cosa és que un milió i mig de manifestants no representen res perquè són més els catalans que no es manifestaven que els que sí. O també: són més els espanyols que no es manifesten contra les polítiques del govern que els que sí que ho fan.\nEstic convençut que aquesta argumentació els deu resultar útil per justificar-se (i per donar arguments i titulars als palmeros d’alguns mitjans de comunicació), però jo els diria que, seguint aquest seu raonament, caldria qüestionar la legitimitat del seu govern, ja que són molts més els ciutadans que no els van votar que els que sí que ho van fer. I això sense comptar els que a hores d’ara no els votarien perquè se senten totalment enganyats per les falses promeses electorals.\nI és que les coses no van així, en democràcia. Les majories són les que són i es calculen com es calculen, i s’acaten. Però és clar, la democràcia, a segons qui, no li acaba d’escaure massa bé i s’estima més seguir amb un discurs absurd i anacrònic davant d’auditoris pràcticament buits, com el que es va trobar Rajoy a l’ONU.\nQuan no se sap què dir, només queda recórrer a argumentacions estúpides i confiar que algú encara les vulgui escoltar, per més que la realitat i les opinions majoritàries vagin per un altre camí.\nRespostes que encara no es poden donar\nAlfredo Pérez Rubalcaba, líder dels socialistes espanyols, respon les paraules del president Mas durant el debat d’aquests dies al Parlament, demanant-li que aclareixi si vol trencar amb Espanya o no.\nEm resulta sorprenent que algú que s’erigeix en garant de les llibertats i de la democràcia demani per una cosa que no se sabrà fins que no s’hagin fet unes eleccions i un posterior referèndum. De fet, ara mateix, Mas només ha convocat unes eleccions i ha parlat de fer un referèndum perquè els catalans es puguin pronunciar lliurement sobre el futur polític de Catalunya. És a dir, exercir el dret a decidir què volem ser. L’estat propi, la independència, la república catalana, o el que sigui, vindrà després, si és el cas, i sempre en funció dels resultats.\nI és que entre tots els escenaris possibles, a partir d’ara, hi ha un en què CiU no guanyaria les eleccions i, per tant, es podria donar el cas que el partit vencedor no convoqués cap referèndum. No tinc, a hores d’ara, per què dubtar que el nostre president actuarà d’acord amb allò que la ciutadania decideixi amb els seus vots. Una cosa és el que un determinat partit porti al programa electoral i una altra que se’n surti de tirar-lo endavant i com ho faci.\nAixí doncs, el que demana Rubalcaba és un exercici de política ficció que em sembla impropi d’algú amb una mica de responsabilitat i de sentit comú. De fet, les seves paraules van en la mateixa línia que les amenaces del PP i els seus raonaments jurídics contra coses que encara no han passat i que, si passen, s’haurà de veure com.\nNo sé, però aquesta petició em fa dubtar de la qualitat democràtica d’algú que és capaç d’endevinar els resultats de dues consultes al poble, sobirà segons la constitució que assegura defensar, previstes a uns quants anys vista.\nEls nervis fan que surti la bèstia que alguns encara deuen dur ben endins. I és que dir-se d’esquerres no implica necessàriament una conducta plenament democràtica (de les dretes, millor ni parlar-ne).\nIgnorància o estupidesa?\nEls catalans, al llarg del temps, ens hem anat immunitzant contra tota mena d’acusacions de promoure una superioritat o, si més no, una identitat diferencial de tipus ètnic o, fins i tot racial.\nTambé ens hem anat immunitzant contra la distorsió del concepte “identitat” o “identitari” amb el significat totalment pejoratiu amb què habitualment es fa servir des d’Espanya.\nDit això, i ja que massa sovint som objecte de tota mena d’acusacions injustificades i tendencioses, vull remarcar les paraules del màxim responsable del PSOE d’Extremadura, Guillermo Fernández Vara (i expresident d’aquella comunitat) en el sentit que arribats a una hipotètica Catalunya independent, s’haurien de “retornar” els 150.000 emigrants extremenys que van venir a Catalunya i també els seus fills i nets que, segons ell, els havien estat “sustrets”.\nFrancament, davant d’aquestes declaracions, a mig camí entre la ignorància, l’estupidesa i l’odi, només puc que reproduir les paraules d’una de les persones que han replicat Fernández Vara a través de Nació Digital (no es pot fer al propi lloc on es va publicar el comentari, perquè no és accessible, a hores d’ara): ” Sr. Fernández Vara. Soy hijo de Extremadura (de Mérida) y soy vecino de Santa Coloma de Gramanet. Y quiero decirle que por mucho que diga, no voy a moverme de este maravilloso pais que es Cataluña. Usted y los demás señoritos de Extremadura ya me echaron una vez de mi tierra junto con mis padres y no pienso volver. Estoy muy bien integrado aquí. He aprendido catalán y mis dos hijas son votantes de Lopez Tena, o sea que imagínese.”\nQui és qui utilitza l’origen geogràfic com a argument diferenciador i separador? I el que és pitjor, Fernández Vara està demanant una deportació massiva d’uns ciutadans als quals fa veure que defensa? O potser considera les persones actius o mercaderies que es poden moure a voluntat?\nQue en sentirem d’animalades a partir d’ara…\nFederalisme? que és broma?\nAra resulta que sí, que això de la independència, o de l’estat propi, o el que sigui, anava de debò i els defensors de la sagrada unitat d’Espanya comencen a tremolar, sense saber massa què fer. Fins ara, tenim tres alternatives: el ningú no trencarà Espanya, d’Aznar, l’oferta de negociar (ara ja no cola) de Rajoy i el federalisme abstracte socialista.\nLes dues alternatives populars són ja tan conegudes i tan poc acceptables que no cal ni perdre temps parlant-ne. Pel que fa al federalisme socialista, la veritat és que és tan possible com que una nau d’habitants de la lluna aterri per solucionar la crisi econòmica europea.\nFa molta gràcia veure Felipe González parlant de federalisme, quan els seus governs va fer bandera de la unitat d’Espanya, rere el canó de la LOAPA. Segurament el seu antic amic i company de partit, Alfonso Guerra, el del ribot de l’Estatut, també deu ser federalista; o l’exministre i ex-moltes coses, José Bono (abans mort que veure Espanya trencada); o el propi Rubalcaba, present a governs socialistes de tots els temps, ara pujat al carro de la reforma de la Constitució, com si mai no s’hagués pronunciat contra qualsevol intent de trencament de la unitat del regne. I si venim a Catalunya, segurament també és federalista el senador Montilla, el mateix que presentava recursos al Congrès l’endemà d’aprovar l’Estatut al Parlament, o tota la colla de dirigents que fa dos dies es proclamaven profundament antiindependentistes i proespanyolistes.\nDoncs sí, aquesta mateixa gent és la que ara torna a parlar d’un federalisme que no es creu ningú, només per mirar de no sortir a la foto al costat del PP en contra del futur estat català, perquè els sembla que quedaria lleig. Però com que tot és mentida, només han calgut unes poques hores perquè hagin aparegut les contradiccions.\nCrec que és l’hora de recordar aquella bonica dita que sentencia que qui no vulgui pols que no vagi a l’era. I qui no vulgui assemblar-se massa al PP, que articuli un discurs creïble i prou diferent, perquè pel que fa a la unitat d’Espanya, ara mateix, el discurs socialista sona igual que el popular.\nQuanta raó tenia Pla quan afirmava que el més semblant a un espanyolista de dretes és un espanyolista d’esquerres.\nQuina falta fa?\nAvui és La Mercè i a Barcelona fan festa. Perfecte. Aquests dies també s’escauen Santa Tecla i Sant Miquel, per dir-ne un parell de festes més.\nD’acord que Barcelona és la capital i tot això, però permeteu-me una pregunta incòmoda: cal que TV3 ens ofereixi, any rere any, el piromusical de La Mercè? Personalment trobo prou atractiu aquest espectacle (evidentment en directe, però), tant com els correfocs o els concursos de focs artificials, però també trobo ridícul i, perquè no dir-ho, un tant provincià, aquest entestament a ocupar una franja televisiva de màxima audiència amb una autèntica exhibició d’autocomplaença urbana, tot alterant la graella normal que esperem la resta de ciutadans.\nEntenc que TV3 és la televisió de tots, no una televisió local amb corresponsalies a diferents ciutats dels país, i també que Barcelona és la capital de Catalunya, no una ciutat amb barris perifèrics que van de Portbou a Alcanar i de Vilaller a Seròs. Així doncs, estaria bé saber definir què pot tenir un interès general i què no.\nSi realment volem aspirar a ser un estat modern dins d’Europa, potser que comencem a qüestionar i a repensar alguna de les nostres maneres de fer, encara massa amarades d’un centralisme molt ranci, perquè el país i el món segueixen existint, amb realitats i interessos diversos, Besós i Llobregat enllà.\nDit això, feliç diada de La Mercè i que en gaudiu tant com pugueu.\nDe límits i fronteres\nEls territoris, com a concepte geogràfic general, tenen les seves fronteres, aquestes marques artificials que els delimiten. D’altra banda, les magnituds físiques tenen límits, que defineixen els seus llindars màxims. Tot i que sovint es barregen els conceptes de límit i de frontera, m’agradaria, per aquest cop, diferenciar-los, ni que només sigui a efectes de la meva reflexió.\nCadascun de nosaltres no és ni un territori ni una magnitud física, però tots i cadascun tenim els nostres límits, marcats sovint per la genètica, per la constitució física o per la capacitat intel.lectual, i també ens definim les nostres fronteres, en funció d’allà on ens sembla que podem o volem arribar. I són aquestes fronteres les que sovint ens frenen i ens limiten, molt abans, fins i tot, que arribem a explorar les nostres capacitats reals.\nCrec que és bo ser conscients dels nostres límits i no crear-nos unes fronteres massa estrictes, que no ens permetin desenvolupar-nos en plenitud. Serem pràcticament allò que vulguem ser, no ho oblidem.\nPotser tot plegat soni a massa abstracte, però és que penso que tenim una capacitat tan gran de frenar les nostres capacitats, que val la pena, ni que només sigui per un moment, reflexionar sobre què podem fer o fins on podem arribar realment en qualsevol dels àmbits de la nostra vida. Segurament, només cal obrir els ulls una mica més i aixecar el cap amb decisió.\nI és que el mar, aquell que va i que ve sense aturar-se mai i que és calma i fúria alhora, si fa no fa com tots nosaltres, no s’acaba a la ratlla de l’horitzó.\nArriba la tardor i s’obre un període apassionant, en què tot allò que era viu fa uns mesos sembla que vagi morint lentament, fins al descans definitiu de l’hivern, porta d’una nova primavera. I és que la vida té uns cicles molt clars, molt ben definits.\nPer a nosaltres també arriba un cicle apassionant, amb la tardor. Lentament aniran caient tote les fulles que semblaven fortes i sanes no fa gaire, fins que no en quedarà cap, en un magistral preludi d’una nova floració primaveral.\nBé, imatges poètiques, naturalistes i de ruralisme tòpic, el cert és que algunes de les grans veritats que han sustentat l’imaginari polític espanyol, i que la irracionalitat del fanatisme s’entesta a apuntalar com pot, ja no donen més de si. Fixem-nos, si no, en la gran varietat i profunditat intel.lectual dels arguments que s’exhibeixen contra el procés d’independència de Catalunya:\n1. Catalunya és Espanya, i des de sempre. Per cert, m’agradaria saber on ho diu, la Constitució, perquè darrerament, aquesta carta magna comença a semblar el llibre de privilegis de Nord, que té respostes per a tot.\n2. S’ha obert la desfilada de fantasmes que, com tots els fantasmes, van més aviat justets de base científica: Catalunya serà més pobra, sortirem de l’euro, ens faran fora d’Europa, no vendrem res a Espanya, els inversos estrangers fugiran…\nI aquesta és tota l’argumentació contra nosaltres: el fanatisme i la ignorància, quan no directament la mentida.\nDe part nostra, els arguments cada cop més se sustenten en la política i el dret internacionals, en els càlculs econòmics fets per economistes prou solvents, en la definició d’un procés, pas a pas…\nMentre nosaltres anem generant solucions a mig termini a les nostres necessitats, ells s’atrinxeren en el seu etern problema: el problema catalán. I amb això, el castell de cartes d’un estat de les autonomies que es va bastir com a cataplasma per resoldre el seu “problema”, és a punt de caure per sempre.\nDe vegades penso que estem davant d’una clara lluita entre la intel.ligència i la ignorància, i aquesta segona sempre acaba a terra, com les fulles a la tardor.\nL’esperança és el camí\nPotser algú s’havia pensat que els insults, les mentides i la humiliació que durant anys i anys i durant governs i governs ha anat patint Catalunya aquesta darrera dècada (per posar un límit en el temps) sortirien de franc i que es podia fer de tot, amb absoluta impunitat. Bé, de fet, molta gent, Ebre enllà s’ho havia cregut, pel que es veu, i sobretot els polítics de tot color.\nDoncs ara resulta que no. Ara resulta que tot això, que tota aquesta bilis té un preu: la voluntat d’independència. I Catalunya s’ha cansat de ser l’ase dels cops i ha decidit que el seu camí mai més no tornarà a ser el mateix que fins ara, perquè el seu camí ja és un altre.\nI Espanya ha reaccionat com ha fet sempre, amb violència mental, amb violència en les seves declaracions i treient fins i tot el “sant cristo gros” a parlar de quimeres, per referir-se als desigs de llibertat dels catalans. Previsible i ridícul alhora, aquest tancament mental que se’ns mostra dia sí i dia també, tant com l’exaltació d’elements patriòtics que tot just han començat a exhibir, amb la presència de toros en horari televisiu protegit, sense anar més lluny.\nHem començat a caminar una camí desconegut, un camí que ningú no ha fet abans i que cal anar obrint amb calma i amb constància, perquè a partir d’ara, l’esperança és el camí. L’esperança que els nostres fills, i els fills dels nostres fills, podran viure en un país millor, respectat, just i lliure.\nEl nostre camí és l’esperança, no la quimera. El seu, generar i escampar odi. Que cadascú trïi.\nPosted by joanjo at 6:39


Al Benicarló se li escapa el partit en la pròrroga davant Villarrobledo (84-93) | Canal56 Notícies\nInicio Benicarló Al Benicarló se li escapa el partit en la pròrroga davant Villarrobledo (84-93)\nDerrota de Mi Arquitecto C.B. Benicarló davant el Villarrobledo, en un partit on va poder guanyar qualsevol. Una canastra de Pa Mor Dieng mancant 5 segons força la pròrroga i l’equip manxec guanya en el temps extra.\nPrimer quart d’intercanvi de canastres. Samuel Rodríguez va mostrar des de l’inici el gran estat de forma en el qual es troba anotant 12 punts en el primer període (va acabar el partit amb 34 punts). Per part seua, el Ventero CBV s’agarrava a l’encert des de la línia de 3 punts de Guillem Sabatés. El resultat del primer quart afavoria als benicarlandos 21-17.\nEn el segon període els manxecs van mostrar la seua millor versió. Les situacions de bloqueig directe i continuacions cap al cércol dels seus interiors castigaven vegada rere vegada als locals. Finalment, s’arriba als vestuaris amb un avantatge de 6 punts per als visitants (37-43).\nEn la represa, Raimon Carrasco i Joel Hernández milloren respecte a la primera part i Mi Arquitecto Benicarló s’acosta en el marcador. El Villarrobledo continua trobant els avantatges en el bloc directe i, per això, Adrià Alonso planteja una defensa zonal que provoca pèrdues de l’equip de Manuel Jiménez “Junior”.\nEn la recta final el Benicarló aconsegueix una renda de 5 punts (75-70) gràcies als 7 punts consecutius d’Hugo Bartolomé. Finalment, i amb el resultat de 81-79, una falta de Samu Rodríguez (expulsat per 5 faltes personals) li donen dos tirs lliures a Pa Mor Dieng, que els va fallar, però agafa el seu propi rebot i anota 2 punts més per a igualar el marcador 81-81. En una jugada final, Pablo Marín no anota i es va a la pròrroga.\nEn el temps extra, els de Villarrobledo van eixir molt concentrats i van aconseguir un dels majors avantatges en tot el partit (81-89) mancant tan sols 2 minuts per al final, intentant els locals fer l’èpica que poguera impedir al Ventero CBV emportar-se una meritòria victòria.\nAmb aquesta situació, el Benicarló continua depenent de si mateix per a classificar-se per al play-off. Per a això, hi ha dues opcions possibles: que guanye Mi Arquitecto a Menorca, o que el Pardinyes perda contra Hospitalet a Lleida. Tot es decidirà aquest diumenge a les 19 h.


Nom: CAL CURA\nL'edifici consta de dues parts que corresponen a anys de construcció diferents però que mantenen una coherència constructiva. La part edificada el 1931 dona a la plaça de la vila i cal destacar-ne la galeria d'arcs rebaixats amb el sostre enrajolat i treballs de terra cuita a l'exterior. El ràfec té cabirons ornamentals.\nLa part construïda posteriorment és a quatre vessants i coronada per una petita torreta central amb finestrals d'arc de mig punt decorats. Consta de tres plantes, totes destinades a habitatge. L'interior conserva també molts detalls de l'antiga decoració.\nVa ser feta construir l'any 1931 per un sastre de Barcelona, fill de Navarcles anomenat Cura, d'aquí el nom de la casa. Ja des dels seus inicis fou feta com a segona residència però al mateix temps li servia per a controlar un negoci que tenia a Navarcles.\nLa casa és força representativa de la urbanització de Navarcles en aquella època. El carrer Catalunya s'obrí el 1933 per enllaçar l'ajuntament amb el poble antic. En aquest carrer hi ha d'altres cases d'estil similar però d'aire més modest.\nUna part de la casa és seu de "La Caixa".


Maig Archives - ChelseaHotel.blog\nNeix l'actor Michael J. Fox (1961)\nHi ha temes que no necessiten presentació i aquest és un d’ells. Pels seus primers acords, el riff de guitarra i el mític “go, Johnny go” el coneixereu. És Johnny B. Goode, un temaque ocupa un lloc indiscutible en l’imaginari col·lectiu musical del S.XX....\nNeix el director de cinema Howard Hawks (1896)\nExpliquen que quan Howard Hawk li va dir a Marilyn Monroe que la volia per a Els senyors prefereixen les rosses però no com a protagonista, ella li va contestar que tant se li’n donava ja que “sigui com sigui, jo segueixo sent la rossa”. I és que encara que el personatge principal de la pel·lícula l’interpretés Jane Russell, sabia que tothom es fixaria en ella, de la mateixa manera que passava des que amb vint anys va decidir canviar el color de la seva cabellera castanya de reflexes pelrojos pel ros platí que ha quedat associat a la seva imatge. ...\nEl Barça guanya la Champions a Roma (2009)\nL’any 2000, Ridley Scott arrasava a totes les sales de cinema amb Gladiator, una pel·lícula protagonitzada per Russell Crowe i Joaquin Phoenix ambientada a l’Antiga Roma. La cinta va ser tot un èxit tant a nivell de públic com de crítica i rebre un total de 119 nominacions de les quals va guanyar 48 premis. Una de les categories que més reconeixements va rebre ser la banda sonora, obra del compositor alemany Hans Zimmer i la compositora i intèrpret australiana Lisa Gerrard i que es va endur, entre d’altres guardons, el Globus d’Or. ...\nNeix la fotoperiodista Dorothea Lange (1895)\nAls anys 30, Amèrica del nord va patir un dels desastres ecològics més greus del S.XX. El fenòmen va ser batejat com a Dust Bowl i va consistir en una sèrie d’impressionants tempestes de pols negra i espessa que es van aixecar des del Golf de Mèxic fins al Canadà com a conseqüència d’un període d’extrema sequera. Va afectar més de 400.000 km2 però es va acarnissar als estats de Texas, Oklahoma, Kansas i Colorado. Les conseqüències van ser devastadores i van provocar l’agreujament dels efectes de la Gran Depressió que ja patia el país. Es calcula que més de tres milions de persones van haver de marxar de les seves granges i emigrar cap a l’oest....\nNeix l'actriu Patti D'Arbanville (1951)\nSteven Georgiou va nèixer a londres el 1948 en una família multicultural. El seu pare era greco-xipriota i la seva mare sueca i aquesta varietat de tradicions va tenir una important influència en el seu desenvolupament artístic. El 1966 va començar a tocar la guitarra en locals de la capital britànica com a Cat Stevens, un nom artístic que va agafar a partir del comentari recorrent que li feia la seva xicota dient-li que tenia ulls de gat. En una d’aquestes actuacions, el manager i productor Mike Hurst va quedar impressionat pel seu talent i li va facilitar la gravació dels seus dos primers singles i que van tenir força èxit. Durant els dos anys següents, va enregistrar-ne alguns més i va sortir de gira amb diversos músics mentre començava a fer-se un nom en l'escena musical britànica. Tot li anava de cara, però el 1969 va contraure una greu tuberculosi que el va obligar a retirar-se durant més d’un any. ...\n'Apocalypse Now' guanya la Palma d'Or a Cannes (1979)\nL’estiu de 1979 Francis Ford Coppola estrenava la que s’ha convertit sense dubte en una de les seves pel·lícules de culte: 'Apocalypse Now'. A partir d’un guió basat en 'El Cor de les Tenebres' de Joseph Conrad, però traslladant l’escenari de l’Àfrica al Sudest Asiàtic, el director americà explora els límits de la moral i l’ètica en la guerra, alhora que aprofundeix en la psicologia d’un home pertorbat pels horrors que es troba al camp de batalla. Tot i que va estar nominada com a millor pel·lícula als principals guardons cinematogràfics, va ser a Cannes on va endur-se la Palma d’Or en aquesta categoria. De fet, quan Coppola la presentar a aquest Festival va puntualizar que “aquesta no és una pel·lícula sobre la Guerra del Vietnam, això és Vietnam”....\nJoana d'Arc és condemnada per heretgia (1431)\nTot i estar activa només cinc anys, The Smiths està considerada per alguns crítics com la banda de rock alternatiu més important de l’escena musical britànica independents de la dècada dels vuitanta. La van fundar Johnny Marr i Morrissey, dos joves de Manchester, inspirant-se en la història de David Smith, la persona que va denunciar a la policia la identitat dels responsables de l’assassinat de 5 nens, en un terrible cas batejat com Moors Murders que es va viure a la ciutat als anys seixanta i que va impactar Morrissey en la seva joventut. De fet, en el seu àlbum de debut van incloure una cançó titulada Suffer Little Children on abordaven aquest tràgic crim....


Oliva Remolà · Architects in Terrassa, Matadepera, Barcelona | Filosofia de l’estudi\nUNA DECLARACIÓ DE PRINCIPIS O UN CONTE\nEn el nostre estudi, el treball d’arquitectura més que una feina és una vocació. Sense aquesta vocació unida, a una voluntat de servei, l’arquitectura no passa de ser un simple objecte de canvi.\nEntenem l’arquitectura com l’art de projectar i construir edificis , quelcom més que un simple objecte al servei de l’economia del moment. Qualsevol objecte arquitectònic, a banda de la seva funcionalitat, ha de provocar sensacions, i sobretot ha de ser útil i servir per allò que ha estat creat.\nEntenem l’habitatge com el nucli essencial on hom comença la seva vida, i la desenvolupa. Un habitatge ha de ser per sobre de tot una unitat de vida, ha de proporcionar benestar als seus habitants, ha de ser capaç de crear un hàbitat que sigui considerat com una veritable llar, a banda de les normes imperatives del moment. L’espai, la llum, la foscor serena, la vista de cel des del seu interior fan que aquest refugi necessari, sigui quelcom més que un simple habitacle, fan que aquest habitacle es converteixi en un lloc estimat i desitjat on poder gaudir i compartir, en definitiva, on intentar ser feliç.\nDe la mateixa manera, el edificis, privats o públics, amb diferents usos, els espais públics, carrers, places, parcs, tot el que tingui a veure amb la percepció i la vida, ha de seguir la mateixa concepció. Les ciutats amb tot el que comporten han d’estar pensades per el benestar dels seus habitants, sinó es així, de què serveixen?\nÉs evident que això no ha estat així, però com diu una dita actual, algú ho havia de dir.\nTota aquesta manera de pensar i viure l’arquitectura no té a veure, a priori i d’una manera objectiva, amb el cost econòmic del procés constructiu arquitectònic, en el sentit que una de les idees més errònies i comuns, és pensar que la bona arquitectura sempre és cara i costosa tant en recursos econòmics com humans.\nCreiem i afirmem, que hi han molts i bons exemples, tant de grans com de petits projectes, projectes que realment serveixen a la gent, on el cost econòmic és molt reduït i contingut. També es veritat que per el gran públic, la majoria d’exemples no són coneguts, ja que no gaudeixen de la publicitat de les grans i costoses intervencions arquitectòniques que son àmpliament conegudes. Tal vegada moltes d’elles son gran exemples d’arquitectura, però moltes d’altres son simplement exemples de poder.\nEns agrada creure que les nostres obres, com les de molts altres companys, la majoria d’elles molt econòmiques i amb pressuposts molt continguts, però executades amb il·lusió i professionalitat, intentant treure’n el màxim profit possible, serveixen i aporten algun benefici, tant als seus usuaris interns com els externs.


Penya AOAPIX - Ball de l'Hora 1993\nAl 1993 la Turinada encara es feia pels carrers del centre d'Olot. Érem pocs els participants i es passava bé per tot arreu. No va ser fins al cap de dos anys que, per qüestions de seguretat, d'un recorregut es va passar a dos: la Feixa de Dalt i la Feixa de Baix. Aquests dos noms s'associaven per aquella època en els bars que hi havia del Firal amunt (Watson, Virolet, Flash...) i els que hi havien del Firal cap avall (Allen, Transit...) alguns dels quals encara existeixen amb un nom diferent. Segur que algú encara en té records.\nTreure la Turinada del mig d'Olot no va ser una decisió fàcil. Hi havia qui defensava seguir amb la idea inicial de la Penya de concentrar els nostres actes al centre d'Olot però també qui defensava que calia innovar i buscar noves alternatives. Abans no es va acordar fer el recorregut actual, ens vàrem passar una colla de dies (i setmanes) intentant lligar quatre recorreguts diferents pel mig d'Olot. Finalment no vàrem ser capaços de quadrar el cercle, però un cop vist l'èxit de començar a la Plaça del Carme i passar pel Carrer Nou, vàrem quedar tots convençuts que el canvi d'ubicació va ser una molt bona decisió i amb moltes més possibilitats de fer-hi coses: Recordeu el drac que un any ens venia de cara? Era enorme.\nEl pub de referència de la majoria de gent de la Penya, sempre ha estat el Trànsit. Ens agradava la música i coneixiem els propietaris (En Xuxu, l'Enric, en Xevi...) des de feia temps. Aquesta amistat ens va facilitar abusar de confiança i aprofitar-nos de la seva discografia (sempre actualitzada) i dels seus coneixements per triar temes que haguéssin de sonar al Ball de l'Hora. Fins i tot, un any va esdevenir el local de gravació.\n1 - Tequila (Los Rebeldes)\n2 - Can't Stop Rockin' (The Four Horseman)\n3 - Goig a Sant Hilari (Brams)\n4 - Todo lo que me gusta es ilegal (Pata Negra) Només la tornada*\n5 - Hope of Deliverance (Paul Mcartney)\n6 - Do you love me (Blues Brothers)\n7 - Imagination (Rocky Sharpe & The Replays)\n8 - desc. (Desconegut)\n9 - En blanco y negro (Barricada)\n10 - La Tura (Xucu Pa)\n11 - Anys i anys (Club Súper 3)\n12 - The Hippy Hippy Shake (Georgia Satellites)\n13 - El President (Brams)\n14 - New York Girls (Oysterband)\n15 - Anselma (Los Lobos)\n16 - Can't Buy Me Love (The Beatles)\n17 - One step beyond (Madness)\n18 - El Tractor Amarillo (Zapato Veloz)\n19 - Proud Mary (Tina Turner)\n20 - Sweat (A la la la Long) (Inner Circle)\n21 - That´s the way i wanna rock n roll (AC/DC)\n* També va sonar després de les cançons 4, 7, 10, 13, 16 i 19