Quin és el Significat del Llaç Groc? | betevé\nQuin és el significat del llaç groc?\nAquest símbol per reivindicar la llibertat dels presos té l'origen en la Guerra de Successió, quan Felip V el va prohibir, i en una cançó del grup Dawn\nEduard Colldecarrera | dimarts, 19 de març del 2019, a les 11.04\nUn any després de l’empresonament del president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, i el de l’Assemblea Nacional Catalana, Jordi Sànchez, el llaç groc s’ha convertit en tot un símbol per reclamar-ne la llibertat i la de la resta de catalans empresonats. L’elecció del color groc i del llaç es va gestar l’endemà de la detenció dels líders de les entitats sobiranistes. L’ANC estava reunida per organitzar la manifestació de les espelmes de rebuig a l’empresonament i els responsables van acordar que s’havia d’escollir un símbol de protesta per demanar-ne l’alliberament.\nFelip V va prohibir el llaç groc el 1704\nLa tria d’aquest color i d’aquest objecte obeeix a raons simbòliques i també pràctiques. Pel que fa a utilitat, és un color fàcil de veure i de reconèixer, és el color de l’ANC i a més ja existia una emoticona a les xarxes socials amb el llaç groc que permetia fer-ne difusió de manera gràfica. Pel que fa a les referències històriques, es va optar per aquest llaç perquè ja el 1704, durant la Guerra de Successió, Felip V va prohibir-lo. La raó és que en aquella època els partidaris de la casa del rei Borbó tenien el color blau com a representatiu de la casa reial i els Àustria, els seus antagonistes, lluïen llaços grocs als barrets. Un cop es van prohibir, Felip V va arribar a afusellar desenes de catalans per aquell símbol.\nA Catalunya també es va fer servir en la Diada del 1934 per reclamar la llibertat dels presos nacionalistes i el 2014 se’n van penjar al carrer per donar suport a la celebració de la consulta sobiranista del 9-N.\nLa cançó de l’empresonat i el llaç groc\nUn altre referent de les entitats per escollir el llaç groc com a símbol va ser la cançó del 1973 ‘Tie a yellow ribbon round the old oak tree’ (“Lliga un llaç groc al voltant del roure vell”), de Tony Orlando & Dawn. La cançó explica la història d’un empresonat que escriu a la seva estimada per tal que lligui un llaç groc en un gran roure que té al patí de casa en cas que ella l’esperi en el moment que surti de presó.\nEls precedents més llunyans\nLes primeres referències del llaç groc es remunten al segle XVII. Durant la Guerra Civil anglesa l’exèrcit del Parlament ja portava cintes i franges grogues. Anys més tard els colons anglesos van portar aquest símbol als Estats Units. De fet, durant la Guerra de Secessió nord-americana les dones dels soldats de cavalleria de l’exèrcit de la Unió es lligaven un llaç al cap quan els soldats marxaven a la guerra com a mostra de fidelitat. Hi ha una pel·lícula que parla d’aquestes històries que es diu ‘She wore a yellow ribbon’ (“Ella lluia un llaç groc”), dirigida per John Ford i protagonitzada per John Wayne i que aquí es va traduir com ‘La legió invencible’.\nAltres significats del llaç groc\nEl llaç groc també s’ha utilitzat en moltes altres ocasions. És el símbol internacional de suport als afectats d’espina bífida i d’endometriosi. I la història ens ha deixat imatges que recorden molt les que hem vist als carrers de casa nostra. Per exemple, per donar suport als soldats de l’exèrcit nord-americà a les guerres de l’Iraq i de l’Afganistan i també durant la Guerra del Vietnam i la crisi d’ostatges a l’ambaixada nord-americana de Teheran del 1981. També el 2007 es van fer servir en un cas molt mediàtic: la desaparició de la nena anglesa Madeleine McCann. I el 2014 es van utilitzar a Corea del Sud pel naufragi d’un vaixell que va deixar més de 300 morts. Aquell any, a Hong Kong el groc es va convertir en tot un símbol de l’anomenada revolució dels paraigües, amb 79 dies de protestes reclamant més drets per a la ciutadania.\nSocietat Civil Catalana denunciarà Quim Torra per no treure els llaços grocs


Lluc, la llar de la mare: Crònica del Desembre 2012\nCrònica del Desembre 2012\nSegueix el fred i el cel gris. Els arbres ferits pel cap de fibló mostren les branques amb nafres, despullades de les fulles que cauen arreu.\nL’Escolania ens obri a l'advent del Nadal; els assaigs insistents de nadales, sibil·la i àngel són un anunci d'esperança.\n1. A les 11:30 un grup de la Parròquia de Sant Pau de Palma tenen una Missa que celebra el P. Llorenç Fernández. Després dinen al menjador de pelegrins.\n5. En el marc incomparable de La Seu , plena, amb 1.500 solidaris, es va fer el concert benèfic “Una teula per Lluc”.Un acte que contà amb un públic entregat, participant amb emoció un programa que contava amb artistes importants, però, sobretot, nostrats i estimats.\nL'acte començà amb un parlament del P. Antoni Vallespir, Prior, en que destacà la motivació d’aquest esdeveniment: ajudar a la reconstrucció de les teulades del Santuari ferides pel cap de fibló i agrair la col·laboració de tantes persones i institucions que s’han ofert ,amb entusiasme i gratuïtat..\nComençà l'actuació l’escolania de Blauets dirigits per Ricard Terrades, després seguí la Coral Universitat de les Illes Balears, amb la col·laboració del pianista Andreu Riera i la direcció de Joan Company.\nA continuació, Maria del Mar Bonet acompanyada de Daniel Espasa oferí un significatiu repertori per a passar al “cant de la sibil·la” que alternà amb el blauet Daniel Potrz. No cal dir que l’entusiasme i els aplaudiments de la gentada , encalentiren l’ambient. Al final, els artistes plegats, cantaren algunes composicions populars acabant, amb La Balanguera, amb tota la gent dempeus.\n7. Els realitzadors del popular programa d' IB3 “Tira-Tira” pugen a Lluc per a filmar un dels seus episodis. Un dels temes recurrents és el “cap de fibló” i les seves destroces a les teulades: acaben amb una signatura solidària a una teula.\n8. El recent ordenat de prevere, Carles Seguí, de Lloseta, celebra una de les seves primeres misses a Lluc: presideix l'Ofici de les 11:00 acompanyat del P. Prior. Assisteixen a la Celebració , a més dels seus familiars ,un grup de la Tercera Edat de Santa Maria.\nA les 13:00 celebració del matrimoni entre Bartomeu Palmer Bosh i Naara Vázquez González i a la vegada bateig de la seva filla Aina Palmer Vázquez.\n9. En absència de l’escolania, per a la Celebració de l’ofici, puja des de Campanet la Coral Parroquial dirigida i acompanyada per l'organista Pere Reynés. Des d' aquí el nostre agraïment sincer.\nEl P. Jesús Dean celebra el baptisme de la nina Valentina filla de Josep Simó Torres Reynés i de Luz Ester Peña de los Santos. Els seus padrins són parents del Beat Simó Reynés M.SS.CC., màrtir del Coll.\nAntoni Ripoll membre de la Confraria de Sant Pere de la Parròquia d'Esporles du un donatiu per la restauració de les teulades ;fruit d’una venda a una de les parades de darrera fira..\n14. A Sa Pobla l’Associació d'Antics Blauets, La Confraria de la Mare de Déu de Lluc, la Parròquia, Ajuntament i altres institucions organitzen un “Concert de Nadal dels Blauets de Lluc” que és molt aplaudit i concorregut; a continuació es fa una torrada popular. Tot el que es col·lecta va destinat a la reparació de les teulades del Santuari Un poc abans, Josep Obrador presenta el seu llibre “ De la Mare de Déu de Binifaldó (Lluc) a Nostra Senyora del Roser(Sa Pobla) de gran interès històric, tan per Lluc com per Sa Pobla.\n15. Mn. Pere Pou, Rector de Son Servera, ve amb un grup de serverins a cercar teules per a ser signades al poble amb aportacions voluntàries. A més d'aquesta activitat es pensa fer la col·lecta encomanada pel Bisbat.\n16. L'Ofici és concelebrat pels membres de la Comunitat del Santuari on s'agraeix els 25 anys del bon servei que ha fet el matrimoni Antònia i Miquel Riera des de la cuina i ara han arribat al temps de la jubilació. També es fa ofrena del llibre de Josep Obrador sobre la Mare de Déu de Binifaldó i del Roser de Crestatx.\nAl Sala de la Santa Figura es fa la presentació de l'esmentat llibre amb un parlament del P. Ramon Ballester; també intervenen Antoni Solivellas, Batle d’Escorca i l'autor.\nA les 13:30 dinar, molt concorregut a Sa Fonda, per agrair la tasca de Miquel i Antònia. Són obsequiats, de part de l'Escolania , amb una imatge de la Mare de Déu i ,de part de la Comunitat amb una palanganeta de plata.\n17. El P. Pere Riera Superior General dels MM.SS.CC. acompanyat del P. Miquel Mascaró, Delegat a Mallorca, visiten la Comunitat i Santuari. També venen per a programar activitats catequètiques amb l'Escolania el P. Vicenç Miró i Antoni Moreno.\nConvidats pels responsables del Santuari, un grup de guies turístics, tenen una jornada de portes obertes a les diverses instal·lacions de Lluc i conèixer millor les seves prestacions.\nAlumnes de l’escola de Jardineria de Sa Pobla, venen a Lluc per fer l’activitat educativa de neteja del Jardí Botànic i la Plaça dels Pelegrins.\n20. A Santa Maria la Major d' Inca , l’escolania fa un concert. “Una teula per Lluc” que organitza el Club de Rotaris i la Fundació Es Covent. El repertori és bàsicament de Nadal i, al final, alguns blauets mostren les seves aptituds tocant algunes peces amb instruments musicals. Una gran concurrència omple el temple parroquial i aplaudeix amb entusiasme l’audició.\n24. Nit de Nadal. Amb la basílica plena de gent, es celebren les famoses Matines de Lluc Com escrigué l'antic blauet i acadèmic, Llorenç Riber “Cantades per les veus blanques dels escolans, tenen un infantívol encís que no desdiu gens ni de la nit ni del misteri”.\nEnguany el cant de la Sibil·la fou encarregat a Daniel Potrz, de Ciutat; l’anunci de l'Àngel, a la blaueta Alba Torres, també de Palma i La Calenda fou dita per Llorenç Ramis de Campanet. Tots ells brodaren l'actuació, contribuint a crear una participació molt emotiva.\nLa Concelebració fou presidida pel P. Antoni Vallespir, Prior, i l’escolania dirigida per Ricard Terrades amb l’acompanyament a l'orgue de Rafel Riera. Després de les Matines, al refetor de la Comunitat es donaren els “Molt anys “ degustant una bona xocolata desfeta amb ensaïmades.\n31. Acabam aquest any al cambril de la Mare de Déu de Lluc, amb una celebració sentida, ben participada, demanant perdó per les nostres faltes i donat gràcies pels favors rebuts. A més de les pregàries i els cants, la blaueta Maria Oliver sonà a la viola una avemaria i l'adeste fideles i ens acomiadarem desitjant un bon any nou.\nPublicado por Manuel Soler Palá, msscc en 2:13\nBases d'un premi de dibuix\nCrònica de novembre 2012


Pennard Camborne Regne Unit - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 9 allotjaments a Camborne.\nCamborne, Camborne, Regne Unit - Excepcional ubicació - Veure al mapa\nMés informació sobre Pennard\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Camborne, Pennard és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nPennard ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Instal.lacions de barbacoa són només algunes de les comoditats que fan que Pennard sigui diferent dels altres hotels de la ciutat.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Gaudeixi d'incomparable serveis i d'una localització de prestigi a Pennard.\nAllotjaments a Camborne


FAO reconeix sistemes agrícoles singulars per a preservar-los - CEMAS\nFAO reconeix sistemes agrícoles singulars per a preservar-los\nSón els que constitueixen el registre de SIPAM, Sistemes Importants del Patrimoni Agrícola Mundial. Un reconeixement que FAO (Organització de les Nacions Unides per a l’Alimentació i l’Agricultura) ha concedit fins ara a prop de 60 sistemes agraris a tot el món. Són sistemes agrícoles diversos, adaptats localment, gestionats durant segles per agricultors, pastors, pescadors i silvicultors que han donat lloc a paisatges extraordinaris que combinen biodiversitat agrícola, ecosistemes resilients i patrimoni cultural.\nFAO pretén d’aquesta forma reconéixer uns sistemes agrícoles que es troben cada vegada més amenaçats per qüestions diverses com les conseqüències del canvi climàtic, la pressió sobre els recursos naturals o els efectes de la migració relacionada amb la seua difícil viabilitat econòmica. Es produeix així l’abandó de pràctiques agrícoles tradicionals amb la consegüent pèrdua de varietats i espècies endèmiques i locals. El programa SIPAM es va posar en marxa per FAO fa 16 anys per a promoure la conservació dinàmica d’aquests sistemes intentant aconseguir un equilibri entre conservació, adaptació sostenible i desenvolupament socioeconòmic.\nUna de les últimes incorporacions a la llista de SIPAM ens és molt pròxima i familiar: el sistema de regadiu històric de l’horta de València, una xarxa de séquies i de gestió tradicional de l’aigua que durant segles ha contribuït a estabilitzar i regular el subministrament i ús de l’aigua, en connexió amb un paisatge d’inestimable valor com és el de l’Albufera. Aquesta nova incorporació s’ha fet pública després de l’onzena reunió del Comité de FAO encarregat de valorar les propostes de SIPAM. El sistema de regadiu de l’horta de València s’uneix a altres sistemes com les terrasses d’arròs de Hani (la Xina), el sistema agrícola andí del Corredor Cuzco-Puno (el Perú) o el sistema pastoral Massai (Kenya i Tanzània), entre altres, fins a un total de prop de seixanta.\nPots trobar ací més informació sobre els SIPAM.


Al gener s'han sol·licitat gairebé un miler de T-verdes amb la ZBE | betevé\nL'entrada en vigor de la ZBE Barcelona ha disparat les sol·licituds i emissions de títols mensuals ambientals en el primer mes del 2020\nAndrea Vargas | divendres, 31 de gener del 2020, a les 22.47\nEl gener tanca amb prop de 909 sol·licituds per fer-se amb la T-verda, després de l’entrada en vigor de la zona de baixes emissions (ZBE), que restringeix la circulació dels vehicles més contaminants de dilluns a divendres, de 7 a 20 hores, els dies laborables. Segons l’AMB, s’han disparat les emissions de títols mensuals; s’ha passat d’emetre’n 200 a més de 350; i la previsió és triplicar o quadruplicar aquesta xifra durant el primer mes del 2020.\nD’aquest quasi miler de sol·licituds s’han concedit 462 títols. L’AMB assegura que “encara falta donar resposta i comprovar si compleixen els requisits les 450 sol·licituds restants”.\nLa T-verda és gratuïta si desballestes un vehicle contaminant\nEl 2017 l’AMB va crear la T-verda metropolitana, que es lliura gratuïtament a condició de desballestar un vehicle contaminant (que no té dret a etiqueta ambiental de la DGT) i permet utilitzar de manera il·limitada i gratuïta els serveis de transport públic durant tres anys.\nZBE Barcelona: tot el que et cal saber\nEn total, entre l’octubre del 2017 i el 30 de gener del 2020, s’han tramitat i concedit 6.460 targetes T-verda metropolitana (5.909 corresponen a turismes i 547, a motocicletes). Gairebé 250.000 usuaris han visitat fins ara el web d’informació i registre zbe.barcelona, i més de 9.500 propietaris de vehicles contaminants, sense etiqueta ambiental de la DGT, s’han inscrit al registre metropolità d’excepcions i autoritzacions.\n— contaminació atmosfèrica — trànsit — transport públic — ZBE Barcelona


El blog de Claudi Puchades: Tintin a Sabadell\nTintin a Sabadell\nL’Himàlaia, el Tibet i Tintin es retroben a la nova exposició de l'Espai Cultura Fundació Sabadell 1859, tot recordant l'aventura d'aquell jove reporter belga al Tibet.\nL’exposició commemora el 65è aniversari de la conquesta de l’Annapurna i el 50è aniversari de la publicació en català de l’àlbum “Tintin al Tibet” i es podrà visitar del 3 de setembre del 2015 al 10 de gener del 2016.\nLa mostra, organitzada per la Fundació Antiga Caixa Sabadell 1859 i el Grup BBVA, compta amb el comissariat de Moulinsab i la col·laboració del Servei General d’Informació de Muntanya, la Unió Excursionista de Sabadell, la Fundació Casa del Tibet de Barcelona i també Moulinsab.\nLa inauguració tindrà lloc el proper 3 de setembre a les 19h a l’Espai Cultura Fundació Sabadell 1859.\nLa mostra recorda, d’una banda, el cinquantenari de la conquesta del primer 8.000 (Annapurna) feta per muntanyencs catalans (Anglada i Pons), i, de l’altra, la històrica expedició francesa (encapçalada per Maurice Herzog) que, el 2 de juny de 1960, va assolir l’Annapurna.\nUna proesa increïble, perquè en menys de tres mesos van descobrir una ruta d’aproximació, van reconèixer el terreny, van fer l’aclimatació i l’assalt al cim amb èxit.\nPer això, aquesta és una expedició única, diferenciada i exemplar dins la història de l’alpinisme mundial. Les dramàtiques circumstàncies en què Maurice Herzog i Louis Lachenal van assolir el cim, i com van haver de fer el descens, juntament amb Lionel Terray i Gaston Rebuffat, fan d’aquesta expedició un exemple destacat de la solidaritat i la lleialtat humana.\nL’àlbum Tintin al Tibet, mostra també aquesta mateixa solidaritat i lleialtat amb una altra justificació, però en el mateix escenari.\nEl fil conductor d’aquesta exposició rau precisament en mostrar les semblances entre ambdues aventures, i de quina manera una va influir en l’altra. Ambdues històries, una real i l’altra imaginada, són històries que també palesen l’amistat i la convicció en l’assoliment d’un somni i l’alternança entre l’esperança i la desesperació. Amistat, afany de superació, esforç, lleialtat, solidaritat... són valors que l’exposició posa en relleu.\nAquesta combinació de realitat i ficció permet conèixer l’Himàlaia, el Tibet i Hergé i la seva obra més coneguda, traduïda al català pel terrassenc Joaquim Ventalló.\nPublicat per claudi puchades a 8:46\nEtiquetes de comentaris: Tintin en Sabadell.\nMichael Dunev Art Projects exposa\nJordi Isern viatja exposant\nParc Francesc Macià de Malgrat de Mar\nEl Circuit Artístic en acció\nL'ànima natural de Pere Puigbert\n7 artistes i el vi\nEls Puchades en exposició\nSKY GALLERY ARTS proposa\nLa Dérive Veneziane d'Antoni Muntadas\nDia Internacional dels Esquerrans\nLluís Pulido, fotografia\nLa mar de Puchades, en exposició\nJaume Mach i el simbolisme de les línies\nTaller de Shodo\nJordi Teixidor en exposició\nBreizh, de Francesc Carbonell\nGuillermo Martí Ceballos s'exposa\nGuanyadors del Mapping gironí\nEls Montcada en exposició\nEl Circuit Artístic


Mika Kallio suma un plàcid triomf a la cursa de Moto2 de Jerez\nEl podi el completen Aegerter i Folguer. Tito Rabat, que segueix líder, remunta i es queda a les portes del podi\nMika Kallio, al parc tancat del circuit de Jerez / JAVIER SORIANO / AFP PHOTO\nBarcelonaMika Kallio ha aconseguit el primer triomf de la temporada a Moto2 després d'una plàcida cursa al circuit de Jerez. El pilot finlandès, que sortia des de la 'pole', no ha tingut rival i, després de conservar la primera posició en l'arrencada, no ha perdut el lideratge de la cursa en cap moment.\nDe fet, després d'unes poques voltes, els pilots han anat distanciant-se els uns dels altres i les posicions capdavanteres han quedat decidides. Així, seguit de Kallio hi havia Dominique Aegerter, que ha pujat al podi en la segona posició. Tercer ha estat Jonas Folger, que en les últimes voltes no s'ha pogut relaxar ja que Tito Rabat, que havia remuntat després de ser vuitè en els primers compassos de la cursa, retallava distàncies.\nTot i la remuntada, Rabat s'ha quedat a les portes del podi i a ell l'han seguit els dos debutants de l'equip Pons, el vigent campió de Moto3, Maverick Viñales, i el seu company d'equip Lluís Salom. Els dos han lluitat pel cinquè lloc i finalment, després d'un avançament a tres voltes per al final, el de Roses ha aconseguit quedar per davant del mallorquí.\nJordi Torres ha acabat la cursa en la 12a posició, seguit de Ricky Cardús. Axel Pons ha acabat 16è i Edgar Pons, 25è. Nico Terol, per la seva banda, ha decidit no prendre la sortida després de caure durant la tercera sessió d'entrenaments lliures i patir un fort cop al maluc.\nTito Rabat segueix líder del Mundial\nTot i no pujar aquest diumenge al podi a Jerez, Tito Rabat segueix encapçalant el Mundial de Moto2 amb 83 punts, 16 més que Mika Kallio, que ocupa la segona posició. Tercer és Maverick Viñales, amb 49 punts, els mateixos que el quart classificat, Dominique Aegerter.\nMotociclisme Moto2 GP d'Espanya Circuit de Jerez Mika Kallio Tito Rabat Maverick Viñales Lluís Salom


Cal Marquès - Cases - Les cases d'Alella\ncases Riera principal / Alella de Mar Cal Marquès\nLa finca està situada al vessant dret de la riera i s'adapta a dos nivells, un d'important cap al curs de l'aigua i un altre de més suau cap la mar. La topografia es va modificar amb murs de maçoneria, per tal d'organitzar la finca d'acord amb els criteris típics de l'època. La casa es troba emplaçada sobre una esplanada delimitada per murs de contenció coronats per balustres.\nAl voltant d'aquesta edificació majestàtica i imponent trobem un seguit d'elements que es combinen per conformar una mbient senyorial adequat a la imatge que els propietaris volien donar. Destaca especialment la bassa que hi ha a tocar de la casa, a llevant; es tracta d'un gran estany que queda al nivell de l'esplanada, però que resta envoltat, en els altres tres costats, per alts murs conformats per una base de rocalla acompanyada de vegetació adaptada al medi aquàtic i, al damunt, un muret de balustres amb hídries que descansen sobre pilastres.\nLa casa, des de la seva posició lleugerament elevada, domina el conjunt de la finca, la gran extensió de la qual s'estén cap al sud. gràcies al tractament acurat dels camins, però, s'aconsegueix fer percebre aquesta imponent edificació com a centre de la propietat tot i que, en realitat es troba en un dels extrems d'un llarg rectangle.\nA l'esplanada del davant de la casa convergeixen els tres camins que organitzen la finca, tots tres ben estructurats i amb el perímetre clarament reforçat per la vegetació.\nA més del camí d'accés, ja esmentat, en trobem un altre que descendeix, en direcció sud-oest, cap a la part baixa de la finca, a tocar de la carretera. En aquesta zona s'ha sembrat una vinya que queda protegida, igual que el sector que llinda amb el nucli urbà, per alts murs; els més antics són de maçoneria i la resta, de formigó armat.\nEl passeig d'entrada a la finca és el més important formalment. Es tracta d'una gran avinguda de sauló amb dues rengleres de plàtans d'ombra que, seguint la línia de l'escalinata de la façana principal que dóna accés a la casa, es dirigeix planerament cap a l'altre extrem de la finca, on hi havia el barri principal, que donava a la carretera. Les obres de l'autopista de Barcelona a MAtaró van fer que l'any 1968 se n'expropiés la part inferior, inclòs el magnífic barri de l'entrada a la finca.\nAquesta avinguda, que va de nord a sud, divideix la finca en dues parts que, de fet, perden qualsevol possibilitat de relació entre elles: la diferència de cota entre les feixes de conreu i la zona enjardinada, que queda sobre una gran muralla de maçoneria, fa el tot impossible qualsevol comunicació. Només a mesura que el camí s'acosta a la masoveria -l'antiga masia de Can Clarisvalls- i s'allunya de la casa principal, es pot baixar, salvant el fort pendent, a les terrasses cultivades. En aquest indret hi trobem una escalinata de tipus imperial que relaciona el passeig de plàtans amb el de palmeres, i conforma així un eix transversal de circulacions.\nPer sobre de l'avinguda de plàtans hi ha tres grans terrasses, d'amplades diferents però amb un tractament conceptualment similar. La primera, resseguida per una renglera de palmeres, parteix de la mateixa cota que el passeig central però s'eleva progressivament fins a arribar a la zona boscosa, on trobem el gran llac amb cignes, envoltat de la típica vegetació litoral del Maresme: alzines, arboç, galzeran, marfull, fals aladern, lligabosc, etc.\nLa segona plataforma configura una ampli passeig acompanyat de pins pinyoners i, per damunt seu, sobre un altre mur de contenció, hi ha una tercera plataforma on trobem, bàsicament cedres. Totes dues desemboquen a la zona boscosa que envolta el llac i ofereixen magnífiques vistes gràcies a l'alçada que adquireixen respecte de la riera. Un espai idíl·lic pel que va ser un negoci pioner turístic al Maresme: el càmping El Lago que va funcionar entre els anys 1963 i 1968 en una part de la finca separada de la zona residencial dels marquesos.\nCal Marquès [JFP]\nEl llac de cal Marquès [JFP]\nEscales del jardí, amb aparença de pont [JFP]\nLa vinya, voltada d'un camí de balustres [JFP]\nVista del passeig arbrat [JFP]\nDetall del passeig [JFP]\nL'accés a la casa, dels del passeig arbrat [JFP]\nEl passeig arbrat combina alineacions de pi, palmera i plàtan a diferent altura [JFP]\nLa bassa ornamental d'entrada a la casa [JFP]\nL'escalinata d'accés a la casa, amb la bassa als peus [JFP]\nUna altra de les basses de la propietat [JFP]


Trons i vots\nN'hi ha que parlen amb fervor (a favor i en contra) del referèndum i n'hi ha que només pensen a practicar el windsurf o en el viatge a Costa Rica\nDijous, 20/07/2017 | Actualitzat el 21/07/2017 a les 17:07 CEST\nAla terrassa d’un bar de rambla de Catalunya, assisteixo a una conversa entre executius i executives a l’hora de l’esmorzar. Els homes, tots els homes, estan engrescats a parlar del primer capítol de Joc de Trons, i les noies, totes les noies, fan cara de no entendre-hi res. És una anècdota: conec moltes dones que saben les trifulgues dels Lannister i uns quants homes que no en tenen ni idea.\nPerò tornem a l’esmorzar. Els mascles, requerits per una de les seves companyes de taula, miren d’explicar els conflictes del Nord i de Ponent, les tribus salvatges de zombis que assetgen Hivernàlia, les maquiavèl·liques raons d’una que es diu Cersei i que s’assembla a lady Macbeth i tot de relacions familiars, polítiques i sexuals que intervenen en la sèrie. De seguida, la cara de les noies permet suposar dues coses. Primera, no entenen res; segona, no tenen cap intenció d’aprofundir en la trama. Els nois, a la seva, entusiastes, parlen d’Arya Stark i de la seva venjança, de Jon Snow i de Daenerys Targarien. I d’aquell actoràs que ara no sé com es diu i que fa de follet a l’anunci d’Estrella Damm.\nPassa igual amb el referèndum. N’hi ha que en parlen amb fervor (a favor i en contra) i n’hi ha que només pensen a practicar el windsurf o en el viatge a Costa Rica, que són destinacions estivals extretes de la conversa. No els expliquis res, a tots aquests, de l’1 d’octubre. No el veuen o, en tot cas, el veuen molt llunyà.\nTemes: Referèndum a Catalunya Independència de Catalunya Joc de trons


Així va ser la massacre a Tunísia - Diari de Girona\nAixí va ser la massacre a Tunísia\nUn vídeo gravat per un aficionat mostra el terrorista amb un rifle per la platja on va assassinar 38 persones\nredacció / agències 29.06.2015 | 14:55\nCronologia: 11 atemptats en 9 anys a Europa\nL'Estat Islàmic va reivindicar l'atemptat de Tunísia que va acabar amb la vida de 38 turistes en un hotel espanyol. L'atac va ser perpetrat pel "soldat del Califat, Abu Yahya Al Qayrawani". Unes imatges inèdites difoses per Sky News mostren com es va cometre l'atemptat. Al vídeo, gravat per un aficionat des d'una finestra de l'hotel, es pot veure al presumpte terrorista yihadista corrent amb un rifle per la platja on va cometre el sagnant atac. Les forces de seguretat tunisianes van identificar l'autor de l'atemptat, al que van donar mort, com Saifedine Rezgui, pel que el nom que empra l'Estat Islàmic per referir-se a ell pot ser una nominació en clau interna.\nRezgui, estudiant d'enginyeria a la ciutat de Kairauan, 23 anys, es va presentar passat el migdia a la platja de l'hotel i va obrir foc de manera indiscriminada contra els turistes amb un company que va ser després detingut. Forces de Seguretat van aconseguir matar-ho quan corria en direcció a la piscina i a l'entrada de l'hotel Marhaba Imperial, de la cadena espanyola RIU. En el seu assalt, va assassinar a 38 persones, majoritàriament turistes del Regne Unit, però també alemanys, txecs, polonesos, belgues i francesos. L'Estat Islàmic ha reivindicat l'atac a la platja de Susa i ha identificat el presumpte terrorista com Abu Yahya al-Qayrawani.\nL'atac, el segon que pateix Tunísia en els últims tres mesos, es va produir al mateix temps que un home decapitava al seu cap en nom del grup terrorista Estat Islàmic a França, els dos països que més voluntaris aporten a les files de l'autoproclamat califa.


Les Pungoles opina i viu: Carta d’ un veí de les Pungoles sobre els residus.\nCarta d’ un veí de les Pungoles sobre els residus.\nEl meu nom és David Brau i sóc veí de Les Pungoles des d’ara ja fa uns deu anys.\nDes que visc aquí, he anat veient com la urbanització ha anat quedant cada vegada més deixada i com l’Ajntament una vegada darrera l’altre ha fet tots els possibles per no fer-hi res ni invertir-hi quantitat alguna. Més enllà, això sí, d’aquesta zona esportiva que veiem cada cap de setmana o cada estiu invadida per tota mena de gent (que ve del poble i també no del poble) que, com no és a casa seva, la tracten de qualsevol manera.\nLa darrera sorpresa és la retirada dels contenidors de la zona d’aparcament annexa a la zona esportiva, sota l’excusa de suposats actes vandàlics.\nI com no hi han d’haver actes vandàlics si la policia local ni treu el nas per la urbanització. I aprofitant l’avinentesa, val a dir que la seva presència ajudaria bastant a frenar la quantitat de robatoris que s’estan perpretan a les vivendes.\nVull expressar el meu pensament en quan que aquest Ajuntament, aniria essent hora que comprengués el deure que té, com a servidor i administrador de recursos públics, que a la ciutadania se l’ha d’atendre, amb igualtat de condicions, i en revertiment de les contribucions que aporten (LRHL), enlloc de deixar-la abandonada. Cal cumplir amb el deure que té l’Ajuntament envers els seus ciutadans i no amagar el cap sota l’ala.\nPer tant, si hi han actes vandàlic a la urbanització, el que cal fer és habilitar més vigilància a fi de dissuadir-los, enlloc de retallar més serveis encara. ¿Dic que la pujada de l’IBI per quelcom a de servir, no?\nTanmateix, voldria que em diguèssin quin és el contenidor de resta i d’orgànica de que disposo més aprop de casa, per a situacions d’emergència, com podia tenir fins ara.\nAgrairé que aquest escrit pugui ser llegit personalment per les autoritats que consten en el seu encapçalament.\nSoc veí de les Pungoles des de ja fa uns anys i votant de PUSA.\nEstem acostumats a alabar els fets i solucions que PUSA ha aconseguit per a tots els veïns. Però en aquest cas es evident que la feina no ha estat ben feta. PUSA sempre porta al capdevant totes les queixes i reivindicacions que els veïns fem. Cosa que està molt bé. Però és algo que s'ha de fer amb criteri i s'ha de saber que encara que tot anés bé al 100%. Sempre hi haurien queixes per a algo. I és aquí quan un partit polític ha de saber que hi han coses que més val parlar-les directament amb el ciutadà i explicar les posibles consecuencias de portar aquella queixa a l'ajuntament, que no pas agafar-ho tot i abocar-ho en un ple. Per què llavors ha passa't el que ha passa't. Que ara tots els veïns de les Pungoles hem de patir les conseqüències d'una determinació mal feta o mal estructurada a la hora de presentarla. Ja que es evident que apart de l'incivisme evident. El que hagués fet falta eren més punts de recollida. Veient que els contenidors rebossaben brossa cada dia. I per altre banda i lo més trist de tot és que els incívics segueixen existint. I que les persones que habans ho feien correctament i que ara també ho volen fer bé, no poden. Per què?\nDoncs per que l'altre dia vaig fer un tomb per la urbanització i quina va ser la meva desagradable sorpresa quan vaig veure que en una cuantitat de carrers bastant elevada totes les bosses habían sigut reventades per gossos o gats o fins hi tot una rata que si no pesaba més que el meu gos poc li faltava.\nTambé crec que hi ha una evident diferència i fins hi tot confrontació entre el govern de Sant Antoni i PUSA que ens complica encara més la feina.\nCrec que les alabances existeixen per que també existeixen les crítiques.\nCrec que estàs una mica equivocat/da , ja que PUSA no va fer ni demanar retirar els contenidors, tot el contrari. Van ser altres entitats qui ho van demanar i l'alcaldessa i els regidors de CDC i ERC qui ho van decidir sense mirar opcions com la que plantejes. PUSA de forma diferent va demanar un estudi per buscar noves ubicacions pels contenidors o ampiar el servei. Tot i que la celrítica és raonada i amb certa raó,el destí hauria de ser per qui van demanar la retirada dels punts i contenidors i l'Ajuntament que no va fer un estudi abans de la retirada.\nPots comprovar el que esmentem en el nostre blog o en la web del PUSA on és el regidor de SAV qui pren aquesta decisió i no el PUSA que demana un estudi http://www.lespungolesopina.com/2015/10/retirat-el-punt-d-de-residus.html?m=1\nLa veritat, que pasas per urbanitzacions, i totes disposen de contenidors d,escombraries per diferents carrers, no entenc,\nperqué a Las Pungolas, no tinguen cap.\nAl final, nosaltres,hem de fer el servei d,escombraires,pagan com estem pagan un servei de recollida i que amb un cas de necessitat, perque bé, t has de aussentar uns dies, ó bé, per una necessitat, et trobas, que has d,anar , amb un contenidor, de urbanitzacions voltants, o bé, á Cardedeu., es aixó normal? pagan com paguem?\nPenseu, que les persones,que pujan els caps de setmana, no tenen ,un altre opció,que deixarlas al carrer,( bosses trencades)\nbé, perque aquell dia,no toca afagar el producte,i deixan la bossa ja mitg oberta i també per gats ó gossos.\nAfectacions pel Corona Virus a SAV.


La desena edició de Safrània presenta novetats\nLa Fira de Sant Martí de productes agroalimentaris se celebrarà a Montblanc els dies 3, 4 i 5 de novembre\nEls vins i caves de la Conca són alguns dels productes que s'ofereixen a Safrània EL PUNT AVUI\nDimarts, 31 Octubre 2017 18:48\nLa desena edició de Safrània tindrà lloc els dies 3, 4 i 5 de novembre i torna a presentar una programació molt variada on destaquen novetats significatives. L'antic convent de Sant Francesc de Montblanc, l'església i el claustre, acollirà Safrània 2017, que ha programat un ampli ventall d'activitats vinculades a la gastronomia, el vermut, els vins i els caves. Productors i restaurants de la Conca de Barberà i de més enllà aprofitaran el gran aparador que suposa aquesta fira ja consolidada en el calendari del Camp de Tarragona.\nCom l'any passat, l'espai de l'antiga església de Sant Francesc estarà distribuït de forma perimetral i s'allibera la part central. També es consolida la col·laboració amb l'associació La Conca 5.1 que ha proposat dues activitats. Dissabte i diumenge al migdia, una vermutada popular i musical, amb la participació de quatre productors, i les actuacions de Joan Pau Jàvega i Apalanke, el dissabte, i de Xavi Nuez i Gemma Humet, el diumenge. El dissabte a la tarda s'ha programat un recorregut vitivinícola en forma de tast a càrrec de Carles Xuriguera.\nPresència de gastrobloggers\nUna novetat d'enguany serà la presència de 20 gastrobloggers de prestigi que prendran part en diverses activitats de Safrània. Un d'ells, José María Toro de @bloghedonista, realitzarà una ponència el dissabte a la tarda. El mateix dissabte, Safrània tornarà a comptar amb la visita del Lluc Calls, jove participant del concurs televisiu Master Chef Junior. A l'espai de la cuina central farà una demostració de cuina en directe per a infants. Al matí coordinarà un taller de piruletes de xocolata junt amb el jove cuiner montblanquí Joan Ollé.\nNo serà l'únic taller. N'hi haurà dos més. El dissabte, la cooperativa Aresta de Santa Coloma de Queralt explicarà com elaborar magdalenes veganes amb farines de varietats locals. El diumenge, hi haurà un taller infantil de mandonguilles amb la xarcuteria i carnisseria Ca la Cova de Vimbodí. Com cada any, diversos cuiners de la comarca i de més enllà tindran protagonisme a la cuina central i explicaran com en els seus restaurants utilitzen productes de proximitat, entre els quals el safrà.\nEl safrà, el protagonista\nMés enllà del nom de la fira, s'han programat tallers amb Aromis de la Conca per anar a collir flor de safrà en un hort i continuar amb el procés de desbrinat a la fira. Enguany es repeteix la col·laboració amb l'Ajuntament de Santa Coloma de Queralt i a la fira es parlarà de Som terra de safrà, que se celebrarà a la capital de la Baixa Segarra els dies 10 i 11 de novembre. Hi haurà una altra activitat a l'aire lliure. El dissabte al matí s'ha programat una sortida boletaire a Rojals coordinada pel Paratge Natural de Poblet.\nUna de les novetats serà l'inici de la fira. Safrània arrenca el divendres 3 de novembre a la tarda amb una vetllada que porta per nom '4+5 a taula', un sopar coordinat per l'Associació d'Empresaris d'Hostaleria de la Conca de Barberà, que inclou gastronomia, vi i música amb Leimotiv.\nA un preu de 6 euros es podran adquirir tiquets que donaran dret a cinc degustacions gastronòmiques, de vins i caves o licors, segons decideixi el visitant. Al preu d'un euros es podran adquirir copes a la taula d'informació, i a 2 euros els tiquets dels tallers infantils.\nL'horari de Safrània serà el següent: dissabte d'11 a 15h i de les 17:30 a les 21:30h; i el diumenge d'11 a 15h.


Un trist favor de Neus Lloveras a l’AMI\n(Nota de premsa de la CUP)\nDes de la CUP de Vilanova i la Geltrú considerem que Neus Lloveras, alcaldessa de la ciutat i presidenta de l'Associació de Municipis per la Independència (AMI), s'equivoca i no fa cap favor a l'agrupació dels municipis independentistes quan demana públicament no desobeir els requeriments de l'Audiència Nacional espanyola. Creiem que l'AMI no es pot convertir en una subordinació de tots els ajuntaments independentistes a l'estratègia de Convergència Democràtica de Catalunya. Perquè per a això ja hi ha la formació a la qual està afiliada.\nDes de l'Esquerra Independentista, considerem que l'AMI ha d'estar al servei dels ajuntaments independentistes i integrar les diferents respostes a l'atac virulent de l'Audiència Nacional: tant la de callar i obeir que defensa Neus Lloveras i el seu partit, com la de desoir els requeriments de l'Audiència Nacional, com es va acordar a la Declaració del 9-N. Igualment, ens consta que la junta de l'AMI no ha aprovat res en el sentit que defensa Neus Lloveras. Per tant, la presidenta de l'AMI, o parla per ella, o s'expressa de manera partidista.\nLa CUP de Vilanova considerem que a l'alcaldessa de Vilanova i presidenta del Ple no li corresponia decidir unilateralment donar compliment als requeriments de l'Audiència Nacional, sinó que li corresponia al Ple i a la seva majoria sobiranista, que va donar suport a la Declaració del 9-N al municipi i que, per tant, en som afectats directes. En unes declaracions recents a La Xarxa, Neus Lloveras reconeixia que “cal treballar fermament i de manera conjunta, el màxim d'unitària, per salvar els obstacles”. A la seva ciutat, no ha predicat amb l'exemple en apostar per la via unilateral: així doncs, encara és hora que l'alcaldessa de Vilanova i la Geltrú ens lliuri una còpia del requeriment de l'Audiència Nacional així com el document de resposta. L'hem demanat de manera informal i també formalment, a través d'un prec a l'últim ple i també a través d'instància. Ara per ara, continuem esperant.


el Brull | enciclopèdia.cat\nEl poble del Brull\nEsglésia de Sant Martí, al Brull\nEs troba al sector SE de la comarca, al límit amb les terres septen-trionals del Vallès Oriental. Limita a l’W amb l’enclavament de Seva, al NW amb Balenyà, al N amb Seva, a l’E amb Viladrau, i al SE, al S i al SW amb els termes de Montseny, Tagamanent i Aiguafreda, respectivament, els tres del Vallès Oriental.\nÉs un municipi força muntanyós, sobretot el sector que limita amb les terres del terme de Montseny, ja que s’integren dins el Parc Natural del Montseny. Així, les terres meridionals arriben a assolir altituds importants, com a la Creu de Matagalls (1 697 m), que fa de partió entre les terres de Viladrau, Montseny i el Brull, Puig Drau (1.344 m), Puig Ventós (1.243 m), el coll de Font Pomereta (1.211 m) o Coll Formic (1.282 m). Tot el sector oriental s’estén vers el centre de la Plana i davalla fins als 600 m; les altituds màximes són a Serrabardina (779 m), al límit del Brull amb Seva. A excepció de la llenca occidental de terres formada geològicament en el període terciari, la resta del terme té un origen derivat de l’era paleozoica.\nEl terme és solcat per diverses rieres; unes vessen a la conca de la Tordera, com és la riera de la Castanya després de rebre les aigües de la riera de Collformic i del torrent de la Mina, i les altres, a la conca del Congost, com la riera de l’Avencó (que en el sector de capçalera rep el nom de riera de Picamena), que rep les aigües de la riera del Burguès, o el torrent de la Frau, que en part forma límit natural amb el terme de Balenyà. Esparses arreu del terme hom troba diverses fonts, com la de la Castanya, la de Pomereta, la de la Barbota o la de l’Obi.\nLa major part de les terres són dins el domini climàcic de vegetació eurosiberiana, on potencialment predominaria de manera extensa un bosc de roure martinenc (Buxo-Quercetum pubescentis fagetosum), tot i que a tocar del Montseny hi hauria un clar domini del bosc de faigs (Buxo-Fagetum) i una petita llenca on tindria cabuda un domini de vegetació mediterrània caracteritzada per l’aparició de la comunitat de l’alzinar muntanyenc (Quercetum mediterraneo-montanum).\nEl terme comprèn, a més del poble del Brull, cap de municipi, les caseries de la Castanya, en el sector més pròxim al Montseny, i de Sant Jaume de Viladrover, ja a les terres de la Plana. Hi ha un nombre important de masies esparses. Travessa el municipi una carretera local que uneix Santa Maria de Palautordera amb Seva, de la qual parteixen diverses pistes i camins. El sector NW del terme és travessat per la línia de ferrocarril de Barcelona a Puigcerdà, que té baixador a Sant Miquel de Balenyà (Seva), a poca distància del límit municipal del Brull.\nLes primeres dades de població (brullencs) es remunten al principi del segle XIV, quan el terme tenia unes 80 famílies, xifra que baixà a 25 al segle XV (aquestes dades corresponen al terme exclòs el sector de la Castanya). El 1626 habitaven al municipi un total de 16 famílies, uns 166 h. Al principi del segle XVIII la població superava els dos centenars de persones, i al llarg del segle aconseguí un increment superior al 4%. Tot i així, durant les primeres dècades del segle XIX la població era inferior a la dels últims anys del segle anterior, i no fou fins el 1830 que experimentà un procés positiu. Entre el 1830 i el 1860, la població augmentà i durant els dotze primers anys d’aquesta etapa es donà el creixement més important, superior al 3%. A la segona meitat del segle XIX es perderen poc més de 60 h, que foren recuperats, però, al llarg de la primera dècada del segle XX. Els anys vint es produí una nova crisi demogràfica i tot i que en acabar la guerra civil de 1936-39 la població era similar a la del cens del 1920, des d’aleshores va tendir a davallar, amb períodes en què aquesta crisi demogràfica va ser accentuada, com el quinquenni de 1970-75. El fet que no existís un cert dinamisme econòmic comparable al d’altres pobles de la Plana pot explicar aquesta tendència, encara que durant els anys seixanta hi va haver una clara estabilització, que va permetre mantenir la població una mica per sota dels 200 h. En la dècada dels noranta es produí també certa estabilització i fins en passar dels 182 h del 1991 als 186 del 2001. Un lleuger creixement demogràfic tingué lloc els primers anys del nou segle (202 h el 2005).\nEl Brull és un municipi eminentment agrícola i ramader, si bé en el conjunt econòmic és més important aquesta darrera activitat. Els principals conreus són els farratgers i els cereals (blat, ordi, civada). Dins l’àmbit del sector ramader, força més dinàmic, cal destacar principalment la producció de bestiar porcí, oví i boví.\nL’emplaçament del municipi, centrat a les contrades orientals del massís del Montseny, ha comportat cert desenvolupament dels serveis dedicats al turisme, amb establiments de restauració i d’allotjament (cases de pagès habilitades per al turisme rural), i les instal·lacions del Club de Golf Montanyà, inaugurades el 1990.\nEl poble del Brull (843 m i 115 h el 2005) és al peu del pujolet coronat per les restes del el Castell, del qual resten una torre d’angle i un llenç alt de mur. L’església de Sant Martí del Brull es troba a l’entrada de la vall que culmina amb Coll Formic, en un pendent del vessant dret de la riera de Collformic, que s’endinsa vers la Vallmanya, en direcció al Congost.\nLa població celebra la seva festa major a l’agost i la diada del patró, Sant Martí, és al novembre. Al juliol es participa en un aplec al Matagalls.\nLa caseria de Viladrover o Sant Jaume de Viladrover (71 h el 2005) forma un apèndix del municipi del Brull que parteix el terme de Seva i arriba fins a la via del tren, ja que limita amb Balenyà per l’antic camí ral de Vic a Barcelona. El lloc deVilar Adroario és conegut des del 1029, i sempre formà part de la parròquia del Brull. La seva església de Sant Jaume de Viladrover ja era un feu de domini particular el 1131, però sotmesa a la jurisdicció parroquial del Brull. És un edifici romànic, fet en el pas del segle XI al XII, amb un campanar esvelt sobre la volta i el mur de ponent; a causa de la poca consistència dels murs hom va renovar la volta i hi construí un absis nou entre el 1916 i el 1920. Tot i això, conserva una bellesa de línies i una puresa romànica, sobretot a l’exterior. Es troba prop de dues grans masies, la del Grau i la dels Bastons. La proximitat d’aquesta darrera fa que se la conegui popularment per Sant Jaume dels Bastons, bé que no s’ha perdut l’antic nom de Viladrover. Entorn de l’església hi ha un poblament dispers. A Sant Jaume, per Pasqua es fa l’aplec dels Ous, i al juliol se celebra la festa major en honor alpatró.\nEl sector de la Castanya (16 h el 2005), situat en una raconada del vessant vallesà del Pla de la Calma, fou inclòs al municipi del Brull entorn del 1840. Té com a centre una antiga vila rural deChastania, coneguda des del 993. S'hi va edificar l’església de Sant Cristòfol de la Castanya, consagrada el 1082, que amb algunes transformacions manté encara una bona part de l’edificació romànica. Des del del 1990 al Museu Episcopal de Vic es conserven els fragments de les pintures murals que es van trobar a l’antiga església de Sant Cristòfol. La data d’aquestes pintures, que es creuen gòtiques, se situa entre el final del segle XIII i el començament del XIV. Pels volts de sant Cristòfol, normalment al juliol, se celebra la festa major amb un aplec a la Castanya on acut gent de la contrada.\nLes masies històriques del Brull són la Sala, Casademunt, l’Estanyol, el Rourell, el Boix, el Bruguer, el Solà, el Pujol, la Castanyera, la Morera, les Planes i el Prat i, al sector de Viladrover, el Grau, els Bastons, el Pla i Serra-Montmany. Tots aquests masos existien ja el 1270.\nTambé mereixen ésser destacades les masies de l’Estanyol, una gran edificació allargada amb elements gòtics tardans, en part renovada i ara seu social del Club de Golf Osona-Montanyà-el Brull, i la Castanyera, que serví durant anys de casa de colònies.\nColl Formic, conegut amb aquest nom des del 874, és un punt de partida per anar al Matagalls i iniciar travessies del Montseny, o del Pla de la Calma, i per accedir a la Castanya. La masia de Sant Andreu de la Castanya, emplaçada a deu minuts de Coll Formic en direcció al Matagalls, és la masia habitada més alta del terme (1 250 m), i fou un dels primers refugis de muntanya del Centre Excursionista de Catalunya. Malgrat el seu nom, no hi ha record que hagi tingut mai cap capella dedicada a sant Andreu. En canvi, s’hi construí una capella dedicada a Maria Mitjancera.\nPer la seva importància històrica cal esmentar el dolmen del Pla del Boix, situat sobre l’espadat de la Vallmanya o riera de l’Avencó, que mira al vessant de la Móra del Pla de la Calma, i la muralla del Brull o del Montgròs, descoberta el 1974 i que ha estat excavada. És un gran mur, amb torres de defensa, d’uns 80 metres de llargada, que tanca un estret entre fondalades a l’indret conegut pel Montgròs, a l’oest del terme. Les restes de ceràmica àtica i altres elements arqueològics que s’hi han trobat revelen que és una obra de defensa dels ibers ausetans, iniciada al segle IV o III aC i restaurada en arribar els romans. Es pot accedir al dolmen i a la muralla pel camí o pista dels masos de la Sala i de Can Brull (Aiguafreda). Aquest és un camí que permet una magnífica vista del vessant N del Pla de la Calma i de les fondalades de la Vallmanya i de l’Avencó.\nAntigament, tot el territori del Brull s’anomenava Territori Sevedà o de Seva, denominació que consta entre els anys 905 i el 963. D’ençà del 994 es comença a esmentar el castell del Brull, que acabarà imposant el nom a tota la demarcació. Aquest territori formà a l’edat mitjana una demarcació senyorial que comprenia els actuals termes municipals del Brull i Seva. La parròquia de Sant Martí, dintre el Territori Sevedà, ja existia el 903, i entre el 1018 i el 1044 és anomenada Sant Martí de Castellar. Això ha fet pensar que el seu primer emplaçament era als peus del Puig Castellar, seu d’un antic nucli de poblament que té encara clapers informes de pedres. El Puig Castellar (983 m), a llevant del Brull, s’aixeca per damunt mateix de la carretera que porta a Coll Formic.\nAls peus del puig, mirant al Brull, hi ha un planell conegut encara per pla de Sant Martí, on, segons tradició, hi havia la primitiva església parroquial. Els vescomtes d’Osona, amos de la demarcació del Brull, edificaren una nova església parroquial (1048-1062) als peus del castell del Brull, que és la que subsisteix encara bàsicament. Fou consagrada pel bisbe Guillem de Balsareny i dotada per la vescomtessa Guisla de Cardona i, més tard, per Ramon Folc I de Cardona i la seva muller Ermessenda.\nEntre el 1266 i el 1271 els bisbes de Vic i la canònica compraren el terme i alguns drets dels castlans. Des del segle XIV es perfila el domini dels Brull sota l’alt domini dels bisbes de Vic, que en seran barons fins el 1812, i sota l’administració de dues famílies castlanes, els Centelles i els Alemany-Cruïlles-Vilademany.\nA Coll Formic tingué lloc, al gener del 1874, la matança de 110 fugitius liberals de Vic, que, pel fet d’haver caigut la ciutat en poder dels carlins d’en Tristany, marxaven cap a la costa. L’autor de l’afusellament fou el caporal carlí Ramon Vila, de Viladrau, i les víctimes, actualment inhumades al cementiri de Vic, foren capturades mentre reposaven a la casa de Sant Andreu i llençades en un dels diversos pous de neu que es troben a Coll Formic i als seus voltants.


CASA en venda a un poble molt a prop de Tarrega, amb jardí de 600 m2, ben comunicat, amb serveis i en un lloc tranquil i agradable. | Fincas Cos\n600 m2 Terreno 475m2 Edificados 6 Habitacions 2 Banys 120.000 €\nCASA en venda a un poble molt a prop de Tarrega, amb jardí de 600 m2, ben comunicat, amb serveis i en un lloc tranquil i agradable. Amb sol tot el dia ( Orientació Sud ).\nPlanta baixa: diverses estades amb volta de pedra, celler, 1 bany gran, garatge i accés a una porxada coberta i al jardí - hort.\nPlanta 1a i 2a: Cuina amb llar de foc, bany, saló menjador, 6 habitacions, porxada coberta, etc.\nPlanta 3a : Golfes\nTé llum de xarxa, aigua corrent i pou propi per al reg del jardí - hort.\nTot el terreny tancat amb murs de pedra.\nLloc i casa ideal com a 1a i 2a vivenda podent gaudir d'uns bons i verds paisatges.\nPoble net i agradable.


'Els sabors del món' tanca amb un gran èxit de participació - Notícies - Consorci per a la Normalització Lingüística - CPNL\nAproximadament es van repartir 1500 tastos al llarg del dia, en una jornada que va servir per promocionar el comerç local, la cohesió social i el català com a llengua comuna.\nParal·lelament a l’exposició de productes, al matí va haver-hi jocs de sobretaula per a grans i petits, i a la tarda l’escriptora de Benín Agnès Agboton, va explicar contes del seu país. Gràcies a la tasca de dinamització del CNL L’Heura, totes aquestes activitats es van conduir en català en un territori amb més de 70 nacionalitats, un 45% de gent nascuda a l’estranger i on la llengua catalana hi té una presència molt feble.\nLa feina lingüística duta a terme a la mostra no tan sols va comprendre aquestes accions. A més de la 3a edició del joc lingüístic “Com es diu?”, el CNL L’Heura es va encarregar d’elaborar fitxes amb la descripció dels productes i de les receptes presents a la mostra. Aquesta feina va comptar amb l’assessorament del Termcat, el qual va proposar una quinzena de termes nous en català per a productes que fins ara no tenien denominació en aquesta llengua.\nLa jornada va cloure amb un concert de fusió a càrrec de Diaboure Group, que amb els seus ritmes africans va fer ballar bona part del públic.\nPodeu veure les fotografies de la mostra en aquest enllaç.


L'SCAI de Sabadell és la primera ONG que aposta per l'estalvi energètic a l'Estat espanyol - Social.cat\nL'SCAI de Sabadell és la primera ONG que aposta per l'estalvi energètic a l'Estat espanyol\nUsa el Google PowerMeter per controlar el consum elèctric en temps real\nDivendres, 17 de setembre de 2010 | 17:30 h\nEl Servei Ciutadà d'Acolliment als Immigrants de Sabadell ha engegat una campanya d'estalvi energètic per contaminar menys i reduir costos gràcies al Google PowerMeter, un software gratuït de Google que permet visualitzar el consum elèctric en temps real i des de qualsevol ordinador amb connexió a Internet. Cliensol Energy SL, després d’assabentar-se de la Campanya de Simpatitzants 2010, dóna suport a l'SCAI mitjançant la instal·lació d'un gestor energètic ENVI, un dispositiu que permet visualitzar el consum elèctric i el cost que representa. Amb aquest gestor és possible detectar consums innecessaris o desconeguts i per tant eliminar-los i és compatible amb Google PowerMeter.\nEls gràfics ajuden a fer un seguiment continu del consum d'electricitat. L'SCAI és la primera ONG a Espanya que fa servir Google PowerMeter per controlar el seu consum elèctric. D'aquesta manera, durant els últims 5 mesos, a l'SCAI ha aconseguit una reducció considerable del consum elèctric i per tant de les emissions de CO2, i seguir apostant a favor de l'estalvi d'energia i de la sostenibilitat.


Desenvolupament humà i comunitari: d’octubre 2009\nAquest és un tema que no està ben resolt.\nCaldria una nova cultura política menys d'aparador i més autèntica, en la que l'austeritat fos un valor. Potser de l'actual crisi econòmica en podem treure algun profit en aquest canvi ètic.\nHe fet un article sobre el finançament dels partits polítics, amb la nova legislació de 2007:\nVegeu unes petites reflexions al Telenotícies del passat dia 22/10/2009:\nPublicat per JOAN LLUÍS PÉREZ-FRANCESCH a 17:46 1 comentari:\nEn la mort de l’arquebisbe Joan Martí Alanis (1928-2009)\nLa mort de l’arquebisbe emèrit de La Seu d’Urgell monsenyor Joan Martí Alanis als 81 anys és una gran pèrdua humana, no tan sols des del vessant pastoral sinó també com a persona dotada d’una especial habilitat per la gestió pública. Nomenat bisbe de La Seu el 1971, exercí el seu càrrec fins el 2003, any en el que va renunciar per edat. El 2001 va ser nomenat per la Santa Seu arquebisbe ad personam com a reconeixement del seu bon fer com a pastor i com a copríncep d’Andorra. Aconseguí que el seu relleu fos tranquil i ben preparat gràcies al nomenament d’un bisbe coadjutor els darrers anys. Podem dir, que fou un expert en gestionar transicions, tant en el bisbat com en la política i les institucions andorranes.\nL’altre copríncep de l’etapa constitucional, el president de la República Francesa François Miterrand va avenir-se d’alguna manera al seu lideratge. Monsenyor Martí Alanis, sempre va actuar amb molt d’interès per a desenvolupar el càrrec de copríncep. Així, el 1978 va treballar en una primera reforma del sistema polític que l'any 1981 va culminar amb la creació d’un govern modern. Insistí en propiciar la reforma de les institucions andorranes, donant un impuls decisiu a la Constitució de 1993. Com a copríncep d’Andorra va defensar la sobirania del Principat, i la protecció dels drets humans, va modernitzar unes institucions ancorades en un plantejament medieval derivat dels “Pareatges”, tot aconseguint la instauració d’un Estat independent, de dret, democràtic i social, i l’establiment d’una autèntica divisió de poders entre el legislatiu, l’executiu i el judicial. Amb la Constitució es defineix un coprincipat parlamentari, els coprínceps assumeixen noves atribucions, i passen a ésser considerats Caps d’Estat. En aquest sentit, monsenyor Martí Alanis, sempre es mostrà convençut que el càrrec de Cap d’Estat devia de ser justificat pel poble, per la qual cosa propicià què el poble andorrà aprovés la constitució en referèndum. En l’acte de signatura de la Constitució, al Palau Episcopal, el 29 d’abril de 1993, el Síndic agraí la seva tasca de “persistent defensor de l’existència i de la independència d’Andorra com a Estat”.\nCom a home de cultura, humanista i sensible als problemes del món contemporani, es mostrà amatent al context social que l’envoltava, en un bisbat majoritàriament agrari i en procés de transformació durant la segona meitat del segle XX. Participà intensament en l’aplicació de les resolucions del Concili Vaticà II, i en l’obertura política que s’obri amb la transició política espanyola. Fou un defensor de la pau, tot manifestant-se en contra de la invasió de l’Iraq. S’alineà amb una clara defensa de la catalanitat. A partir de 1992 va promoure la fundació de Ràdio Principat, i fou un col·laborador actiu en diversos mitjans de comunicació.\nVaig tenir el goig de participar amb ell en algunes tertúlies de “El primer cafè” de Radio Estel, durant la temporada passada. Des d’aquí vull expressar el meu més sentit condol.\nPublicat per JOAN LLUÍS PÉREZ-FRANCESCH a 9:54 Cap comentari:\nEls drets i deures cívics, fonaments de la Llibertat (Una reflexió sobre el civisme).\nLa llibertat és un gran valor de la societat civilitzada, és el gran desig de tota persona. La seguretat és un context inevitable, on s’ha d’exercir la llibertat. Per això, m’agradaria aprofundir sobre aquestes dues idees –llibertat i seguretat- , a partir de la constatació que avui en dia no hi ha llibertat sense seguretat, i tampoc podem entendre la seguretat en contra de la llibertat.\nEns interessa destacar el civisme i la llibertat; el civisme entès com a valor social i personal de la ciutadania, però alhora com a virtut humana, perquè penso que l’home ha d’aspirar a ésser cívic.\nEtimològicament civisme ve de la "civitas romana", comporta formar part d'una comunitat, i per tant aquí estaríem unint el concepte de civisme, amb el concepte de responsabilitat comunitària, amb el concepte de sentir-se membre d'una comunitat. Per tant el meu discurs anirà encaminat en aquesta línia, a reivindicar la importància dels vincles comunitaris, la responsabilitat comunitària de cadascun de nosaltres per tal de col·laborar en la construcció d’aquesta comunitat cívica.\nTots aquests aspectes giren entorn d’aquesta lògica: la importància del civisme la importància de la comunitat, la importància de l'home com a creador de civisme, com a portador d'aspiracions virtuoses, per dir-ho d'alguna manera; l'home que intenta ser bo. Per tant, igual que existeixen homes bons, els hi ha de dolents i d'això es desprèn que el bé i el mal existeixen.\nEl civisme s'entén com un atribut que es predica més dels ciutadans que dels poders públics. Sempre es diu que els ciutadans hem de ser cívics, entenent així el civisme com una mena d’adoctrinament dels ciutadans. Independentment que això pugui ser veritat, de vegades n’hi hauria d'haver una regulació de certes conductes. En ocasions el civisme s'entén com una mena de catecisme, perquè els ciutadans haurien de comportar-se millor, i no sempre es té en compte el paper dels poders públics. Aquests a part d’adoctrinar haurien d'intervenir per prevenir conductes desviades. En aquest punt m'agradaria recordar un concepte molt típic del dret administratiu: "la mala administració". La "mala administració" no és un problema d'incomplir la llei per part de l'Administració; és actuar amb una manca d'humanitat. En conseqüència, podem dir que el civisme no és un tema només dels ciutadans sinó també dels poders públics - aquests també poden arribar a fer conductes incíviques- i aquesta seria una primera idea a tenir en compte.\nEl segon punt és el concepte de llibertat. La llibertat és el gran concepte de la nostra civilització occidental. Què entenem per llibertat? Per exemple els anglosaxons tenen clar que una cosa és l'estàtua de la llibertat, la Liberty i una altra la llibertat d’expressió, és a dir, la freedom of speech, que és un aspecte més modest, més concret, i que posa de manifest que la llibertat es va construint dia a dia. Una cosa és l’estatut d'una societat lliure i una altra cosa és la llibertat individual dels diferents ciutadans. Per tant considero que introduir aquesta distinció és útil perquè la societat estructuralment pot tenir un grau de llibertat del qual no es beneficiï tothom de la mateixa manera. Els responsables polítics es poden deixar endur per enquestes i estadístiques. Com han dit certs estudiosos, a la vida hi ha tres coses: les veritats, les mentides i les estadístiques, ja que aquestes darreres serveixen per a tot o per a qualsevol cosa. A vegades les estadístiques ens poden fer creure moltes coses que potser no són ni veritat ni mentida. És per això que hem de tenir en compte la llibertat en majúscules com un estatus de la vida, i diferenciar-lo de les diferents llibertats concretes per a cada una de les persones. Ara bé, tots dos àmbits de vida han de ser quelcom relacionat amb la veritat, aspecte que considero molt important en la nostra societat tendent al relativisme ètic i l’autocomplaença.\nSobre la llibertat també s'han dit altres coses importants. Caldria distingir la llibertat negativa i de la llibertat positiva. La primera, com els primers liberals pensaven, és la llibertat de que em deixin en pau, una llibertat que en principi té un cost insignificant. És per tant el dret que els poders públics s'abstinguin d'intervenir en la meva vida privada. La segona - la llibertat positiva- és una llibertat que afecta la vida en comú, i té un cost més elevat, ja que regular la convivència costa diners. Per tant la distinció entre la llibertat negativa i la positiva passa per la necessitat d'utilitzar recursos públics. També s'ha escrit sobre la llibertat diferenciant tres nivells; la llibertat de consciència, la llibertat social i la llibertat política.\nLa llibertat de consciència és aquella llibertat íntima, el nucli de totes les llibertats. La manipulació de la nostra consciència és la perversió més absoluta que es pot fer sobre la persona. Per tant, l'autèntica llibertat, és aquella que és tan íntima que consisteix en que ningú té dret a vulnerar les meves conviccions íntimes, els meus principis -en el cas que es tinguin ja que aquest és un altre dels grans problemes de la nostra societat-.\nLa cosa es complica encara més quan parlem de la llibertat social. Aquesta seria el producte de l'existència de majories i minories a la societat . Un autor que ho va posar de manifestar va ser John Stuart Mill en la segona meitat del segle XIX. La revisió moral del criteri d’utilitat és aquest; el criteri de la felicitat com a gran criteri per esdevenir una persona lliure és diferent en el cas de la majoria o en el cas de la minoria. És a dir, tothom no és lliure de la mateixa manera, tothom no és feliç de la mateixa manera. Socialment hi ha uns patrons corresponents a la majoria i uns altres corresponents a les minories. Què hem de fer? Hauríem de respectar a les minories, quant al dret que tenen a existir, establint mecanismes de diàleg entre la majoria i les minories, perquè tal com ja denunciava John Stuart Mill en un altre cas es podria provocar la dictadura de la majoria. Ara bé, hem de tenir clar que les minories no són la majoria i que cadascú, per tant, ha d'estar en el seu lloc.\nEn darrer lloc, es troba la llibertat política. Montesquieu en el segle XVII ens diu des d'una perspectiva sociològica que la llibertat política és complir la llei. L'home és lliure en la mesura que compleix la llei. D'aquesta manera, l’esmenta’t autor ens diu que si complim la llei serem lliures, i per tant el problema serà com fem la llei, pensant en un model de separació de poders, en què cada poder de l'Estat ostenta la representació de diferents sectors de la societat i per tant la llei és el producte de tot aquest diàleg entre diferents sectors socials en ares de l’equilibri i la moderació.\nTenim doncs sobre la taula unes idees sobre civisme, unes altres sobre la llibertat i ara crec que també és convenient aportar una tercera reflexió. Nosaltres vivim en societat però no en comunitat. Viure en comunitat és més profund que viure en societat. La societat és aquella forma d'organització que han anat adoptant les persones des de la societat liberal fins avui. Una societat d'individus, una societat que dóna lloc necessàriament a la crispació d'uns contra els altres; una societat dividida; en la que alguns reestructuren el seu cap a partir del gran fracàs del marxisme, d’altres defensen un multiculturalisme, com a “tabula rasa” de la història, o d’altres per exemple, pretenen capgirar tota la societat a partir del dogma de la ideologia de gènere. En definitiva sempre tenim arguments per enfrontar-se uns contra els altres. Jo penso que seria interessant treballar per tal de construir vincles comunitaris. Què vol dir això? Vol dir bàsicament que la nostra societat necessita més afecte i estimació entre les persones. Per a mi, l’amor és l’actitud més democràtica de tota. La gent ha de saber que és estimada per part dels seus conciutadans, i que es treballa de forma conjunta per a construir un país millor. De fet no m'estic inventant res, si tenim en compte la divisa patriòtica dels patriarques de la nostra Renaixensa: "pàtria, fe i amor".\nL'amor com a màxima aspiració per a construir una comunitat; estimar, és, sense dubtes, un valor profund per crear vincles més profunds. Això implica també reivindicar viure d'una forma més espiritual, entenent aquesta forma de vida com un estil en el que pensem en els altres, pensem en el nostre país, desenvolupant un sentiment de pertinença comunitària, sabem de quin país formem part nosaltres. Ara bé, jo em pregunto si realment sabem quin és el país que tenim. Per expressar-ho de forma gràfica, el del toro o el del ruc?, ambdós?, perquè potser de país només n’ hi ha un, com de vida només n’hi ha una, i hauríem d'aprofitar la possibilitat de poder gaudir d'un país, sentit de forma profunda com a propi. Crec fermament que Catalunya és un país, que hem de construir i que es pot fer des elements espirituals, superant l’excés d'individualisme i de materialisme actuals. No cal parlar de cap partit polític, és una qüestió de país. Per poder dur a terme això cal parlar de drets i deures; sobretot de deures.\nVivim en una època on s'ha desenvolupat una cultura del "no", sembla de vegades que el dir "si" no està ben vist en la nostra societat. A nivell social, això ens planteja problemes per a construir un país. En primer lloc tenim el problema del multiculturalisme que en lloc de ser una cosa positiva, pot donar lloc a allò que abans he qualificat de “tabula rasa”, com si no hagués existit història de Catalunya. Així no es pot construir un país, ja que és impossible construir un país sense història; entesa com la història de les persones, de la seva vida quotidiana, dels seus sentiments, de les seves vivències, una història que es construeix des de la societat i no des dels poders públics, ni des de l’enginyeria que aquests volen imposar a la societat. El multiculturalisme mal entès el considero una fal·làcia perillosíssima per construir un país, perquè impedeix la construcció d’una comunitat. Tothom té drets, però sembla ser que els deures no interessen. Un altre problema és el relativisme. Avui en dia vivim en una crisi de valors, sembla que fins i tot cal que hi hagi una crisi econòmica perquè puguem tornar a parlar dels valors humans profunds. Vivim en una època que també s'ha anomenat de la “cultura de la desvinculació”, una època del consumisme que no beneficia ni a qüestions espirituals ni a qüestions que pretenen fonamentar el sentiment de comunitat. Una altra qüestió que també em sembla preocupant és la massificació i la despersonalització de la societat. Tot plegat provoca un alt grau de dificultat en la integració de les persones.\nPer no ser tan pessimista, voldria dir algunes coses sobre les virtuts humanes. Jo provinc d’una formació de catolicisme cultural, igual que molts de vostès; crec que hauríem de llegir el catecisme, la part que fa referència a les virtuts (teologals i cardinals). Cal tenir fe en coses, tenir creences, és necessari tenir esperança; ¿cal que hagi de venir l’Obama per parlar d'esperança? Podríem parlar d'una altra classe de virtuts com ara la prudència, la justícia, la fortalesa i la temperància. Això igual que el tenir una cosmovisió permetria convertir una societat en comunitat. Tenir una cosmovisió implica tenir un sentit de la vida ja que en aquesta societat que alguns han anomenat postmoderna manquen elements com aquest. Seria bo també tenir sensibilitat humanística, respectant més a les persones febles, diferents, fins i tot no tenint por a tornar a la cultura clàssica. Seria bo parlar de l'amor entre les persones. També seria convenient reflexionar sobre el concepte de la dignitat de la persona, concepte cabdal a la tradició judeocristiana, però que podríem fer partícips com a fonament de tots els drets i deures a altres religions i cultures; la dignitat com a fonament de la persona. Es molt important educar en actituds, com s'està posant de manifest amb el pla de Bolonya; educar ha de tenir una finalitat última; crear ciutadans responsables que se sentin membres d'alguna cosa, i que siguin capaços de superar un dels pitjors mals de la nostra societat, que és el sectarisme.\nM'agradaria reivindicar, per últim, que nosaltres venim d'una cultura molt antiga, procedent de Grècia i Roma, dotada d'un fonament humanista que no hauríem d’ignorar. Aquest fonament humanista entén que no hi ha drets sense deures, i fins i tot que primer són els deures i després els drets.\nDebray, Régis: El civisme explicat a la meva filla, Empúries, Barcelona, 2000.\nGarrós Font, Imma i Yñiguez Navas, Agustín (coords.): El papel de la policía en la convivencia, Duxelm, Barcelona, 2008.\nOlives Puig, Josep (coord): Idees de ciutat i de ciutadania, Institut d’estudis humanístics Miquel Coll i Alentorn, Barcelona, 1999.\nPérez Francesch, Joan Lluís: La política explicada al meu fill, Malhivern, Barcelona, 2005.\nSchnapper, Dominique (amb la col·laboració de Bachelier, Christian): Què és la ciutadania? Els drets i deures de la convivència cívica. La Campana, Barcelona, 2003.\nPublicat per JOAN LLUÍS PÉREZ-FRANCESCH a 11:01 Cap comentari:\nEn la mort de l’arquebisbe Joan Martí Alanis (1928...\nEls drets i deures cívics, fonaments de la Llibert...


Els llibres i els dies: Alejandro\nEl maig és el millor mes de l’any. Les cireres no vindran soles de plaça. Vindran amb els seus records. Durant el pont, marxàvem al poble. Aleshores anàvem els tres germans al seient del darrere sense cinturó. En aquell Seat 600 del pare, per al qual calia portar corretges de recanvi del transmissor del motor, perquè es trencaven en enfilar els colls de muntanya. Sovint també calia empènyer-lo costa avall quan la bateria feia figa.\nPerò un cop arribats, la vida era una altra. La canalla no teníem res a fer i per això ho podíem fer tot. Quan em cansava de jugar amb ma germana —al mig, entre el meu germà gran i jo—, tenia sempre per company de jocs l’Alejandro del poble. El meu homònim, però masculí.\n—Alexandra, sigues bona noia —em deia la mare—, no tornis tard de voltar-la.\nAleshores agafàvem la bicicleta i desapareixíem fins a l’hora de dinar, o si era la tarda, fins a l’hora de sopar.\nPrimer de tot, ens penjàvem al cirerer del marge del camp i per sobre del riu. Ens enfilàvem a les branques més aspres i còmodes i, ajaguts, com senadors romans panxacontents, preníem a cor què vols les cireres inflades i vermelles al nostre abast. De les branques, en dèiem habitacions. Cadascú tenia la seva.\nDes d’allí érem més a prop de la vida aèria. L’Alejandro sabia els noms de tots els ocells, que vèiem a tocar entre les branques o albiràvem al camp. Jo preguntava: com es diu aquest grog amb barret i corbata negre? Mallerenga! I aquests que xerrotegen i tenen els colors de les fulles seques? Pardals. I aquest gros al mig del camp? Perdiu. I quan no en sabia el nom, se l’inventava; jo l’enxampava perquè el meu pare tenia un llibre d’ocells.\nUn dia li vam demanar l’escopeta de balins al meu germà per caçar per primer cop. L’Alejandro i jo vam desaparèixer entre camps i boscos. Apuntàvem els ocells al vol i no hi havia manera. Ara l’un ara l’altre. Vam entendre que calia que l’ocell estigués quiet. Finalment, vam matar un pardal a la branca d’un ametller. Va ser el primer i l’últim. Ens va fer molta pena. Vam penjar l’escopeta i no la vam agafar mai més.\nAquella mateixa tarda, mentre jèiem en un prat florit, on les papallones voleiaven i els abellots zumzejaven, va aparèixer un ramat de cabres. La pastora se’ns va acostar. Ens va oferir un traguet de vi de la bóta que portava penjada! Es va asseure al nostre costat i ens va explicar aquesta història d’adults:\n—Fa un temps el pastor d’aquí la vora volia casar la filla amb el vell, propietari de la finca del costat. Això permetria ajuntar dos masos, fugir de la pobre vida de pastor i donar més futur a la seva filla i a la descendència. Ella no ho volia de cap manera i es va passar nits senceres plorant. Però no podia contradir el pare. Així anaven les coses, aleshores. Fins que la noia va deixar de plorar la nit abans del compromís. Enlloc de plorar, va fer una altra cosa: es va tallar els cabells ben arran. L’endemà va calçar-se pantalons i va presentar-se així davant del vell. Com deien abans: semblava un gallimarsot. I és així com tota sola va posar fi a aquell prometatge. Històries de poble.\nLi vaig presentar l’Alejandro. I ens va dir:\n—Ara que us feu grans, haureu d’aprendre a explicar les vostres històries, també.\nAleshores l’Alejandro li va explicar el conte de l’os (jo mateixa l’havia llegit). El conte passava en un bosc. Prop de l’hivern, l’os va encauar-se. Va caure en el son profund de la hibernació. I llavors, mentre ell dormia, van arribar homes i màquines. Van talar la meitat del bosc i van construir allí mateix una fàbrica. La sortida del cau va quedar dins de la fàbrica, i quan a la primavera l’os es va llevar, va trobar-se l’encarregat que el volia fer treballar. <<Però jo no sóc un home, jo sóc un os>>. Així, va queixar-se a l’encarregat, al director, fins al president; a tota la cadena de càrrecs i no hi va haver manera. L’os va treballar fins que va arribar un altre hivern i es va encauar. La fàbrica, mentrestant, va queda abandonada i va desaparèixer. Quan la primavera següent l’os va despertar, l’animal va tornar a ser qui era i a passejar pel bosc.\nA la pastora li va agradar molt el conte. Llavors, va fer petar la llengua molts cops seguits perquè el gos d’atura recollís les cabres. I va desaparèixer pel camí del bosc tal com havia aparegut. Quina llibertat!\nGuardo aquest record molt endins. Perquè aquella dona feia vida d’home. O així s’entenia aleshores. Avui les coses han canviat força. I, a més, va ser el primer adult que no em va tractar com un infant.\nAl poble, amb l’Alejandro, vaig trobar la meva natura assilvestrada i el meu jo. Aleshores tot era diferent d’avui. Era abans que jo prengués la meva identitat masculina i pogués canviar la a final del meu nom de noia per la e de noi. Abans que tothom em digués Àlex, d’Alexandre, com em dic ara. Abans de sentir-me lliurement com un noi. Com l’Alejandro, el meu amic imaginari del poble.\nL’amic imaginari em va ajudar molt. Vam collir un cistell de cireres i el vam portar a casa. Els vaig explicar qui era l’Alejandro i que les havíem collides junts. També, que volia portar l’amic del poble a l’institut. Així va ser com vaig portar les cireres i l’Alejandro a la ciutat. D’aquesta manera, vaig començar a explicar-me i a fer-me entendre.\nEl temps passa, tot canvia; coses que abans no s’entenien, avui són més fàcils d’entendre.\nI també hi ha coses que, per sort, no canvien: el temps de les cireres. Les cireres no vénen soles de plaça. Porten records. Encara em fa gràcia posar-me’n dos parells penjades com arracades. Igual que aleshores amb l’Alejandro.\nPublicat a Cavall Fort, núm. 1.411, primera quinzena de maig de 2021\nLa cuina literària de Kipling


El trastorn de la fase REM del son és la primera fase de les malalties neurodegeneratives « Bloc del Clínic\nEn el nou treball (4) pacients d’una cohort de trastorn idiopàtic de la conducta en la fase REM del son reclutats entre 1991 i 2003 van ser seguits durant un període addicional de 7 anys. Els investigadors van identificar la naturalesa i freqüència dels nous síndromes neurodegeneratius diagnosticats per criteris clínics estàndard. També es van caracteritzar amb tècniques d’imatge que detecten el transportador de dopamina, sonografia transcranial, i proves olfactives a les persones que no s’havien diagnosticat encara amb una malaltia neurodegenerativa. Dels 44 participants de la cohort original, el 82% havia desenvolupat una síndrome neurodegenerativa l’any 2012 (16 pacients van ser diagnosticats amb malaltia de Parkinson i 14 amb demència per cossos de Lewy). Els pacients que van romandre lliures de malaltia durant el seguiment tenien incrementats els marcadors de risc de desenvolupar-la a curt termini. En conclusió, el trastorn idiopàtic de la conducta en la fase REM del son és un ferm candidat per estudiar esdeveniments primerencs i la progressió d’aquesta fase prodròmica, i per provar estratègies modificadores de la malaltia que disminueixin o aturin el procés neurodegeneratiu.\nÀlex Iranzo, Eduard Tolosa, Joan Santamaría, REM


Els dimonis dels Pastorets - Mèdia.cat - Observatori Crític dels Mitjans\nRamon Barnils, núm 540, 24 d’octubre de 1994\nEl telefilm Quin curs, el meu tercer!, de TV3, ha encès els socialistes. Com que hi surt la noia panotxa que ells van usar per desembarcar la torxa olímpica a Empúries, de primer semblava que els sabia greu que Convergència els l’hagués capitalitzada, aprofitant que dels Jocs Olímpics ja no en volen parlar ni ells. No, és pel tractament que s’hi fa de la llengua espanyola. Es queixen que el telefilm no solament ha capitalitzat l’esmentada llengua com ha fet amb la panotxeta del nassarró, sinó que l’ha instrumentalitzada: segons els socis del Psoe, l’espanyol hi és desacreditat perquè el parlen l’adúltera i el policia dolent.\nDeixant de banda si l’adulteri és encara pecat, i la curiosíssima distinció entre policies bons i dolents, la instrumentalització de l’espanyol en productes catalans té greus antecedents. Al segle passat, i en vistes que el català ressorgia, el govern espanyol de l’època va emetre l’ordre que en tota obra de teatre en català, hi havia d’haver almenys un personatge que hi parlés en espanyol. L’esperit entre àcrata i foteta del país va aconseguir treure de polleguera els emissors de la lingüística ordre: obeint-la immediatament, a cada obra catalana hi sortia un personatge o altre parlant en espanyol: en aquesta l’ase, en aquella el lladre, en la de més enllà la pecadora. En els Pastorets -perquè l’ordre, model d’equitat, no distingia entre teatre nou i vell, profà o religiós- qui parlava en espanyol havia de ser, fatalment, el dimoni. Per això en la imatgeria lingüística popular, és prou coneguda l’expressió “parlar com el dimoni dels Pastorets“: vol dir parlar espanyol.\nAquests nous ordenadors lingüístics haurien d’obrir-se les finestres, sortir de casa, veure món, aprendre anglès; no hi ha film ni telefilm nord-americà on no tingui importància l’accent “ètnic”: polonès, italià, jueu, xicano, alemany, suec, gairebé sempre per mal o per riure. Si els fa por obrir-se, poden veure a caseta seva mateix TVE1, Antena 3, Tele 5, TVE2 i tot, i hi trobaran el mateix sobre catalans, gallecs, bascs, andalusos.\nS’acosten eleccions. A Euskadi fa uns anys el vot espanyol i en espanyol va passar en bloc d’Ap al Psoe. Els socialistes nostrats en van prendre nota: no volen que es repeteixi el va-i-vé.


Darcis envia Nadal cap a casa\nTENNIS - WILMBLEDON\nEl manacorí, que mai no havia perdut en la primera ronda d'un gran, caigué per 7-6, 7-6 i 6-4\nM. RAMIS Palma 25/06/2013 01:14\nSteve Darcis, número 135 del rànquing de l'ATP, va enviar cap a casa Rafel Nadal en el seu debut a Wimbledon. Mai en la seva carrera el manacorí no havia perdut en la primera ronda d'un Grand Slam, però el desconegut jugador belga va aconseguir situar-se sota el focus del protagonisme en la primera jornada del torneig londinenc després de derrotar el cinquè cap de sèrie i mite sobre la terra batuda de París en tres sets per 7-6, 7-6 i 6-4 , en dues hores i 55 minuts de partit. El de Lieja es va convertir en el jugador amb una classificació més modesta que es desfà del manacorí des del'any 2006, quan el suec Joachim Johansson ho va aconseguir.\nEn cap moment del debut Nadal no es va sentir còmode. Semblava que no es fiava d'un genoll esquerre que va tornar a aparèixer embenat i que al final del partit ja limitava els seus moviments de manera evident. Ja ho va advertir els dies previs. La gespa obligava les seves articulacions a una major flexió i, per tant, a un major desgast, i en l'estrena a Wimbledon es va confirmar que les molèsties l'han limitat. Ara, Nadal haurà de valorar com afronta la segona meitat de la temporada, en la qual l'Obert dels Estats Units i la Copa dels Mestres són les cites més destacades.\nLa seva potència era absent, tal com ho demostra el fet que el 135è del món va dominar els intercanvis des del fons de la pista, un aspecte del joc que el manacorí sempre sol controlar.\nSi fa un any el mateix genoll va propiciar la seva eliminació en la segona ronda davant el txec Lukas Rosol, la història es va repetir per consumar una desfeta contra un rival que sobre el paper no suposava cap amenaça. Després de 35 Grand Slams, Nadal es va acomiadar per primera vegada en la primera ronda d'un gran.\nSota el cel d'un típic dia d'estiu londinenc, tapat i amb vent, el manacorí va patir de valent i només la seva fortalesa mental el va mantenir dins el partit. Només en les dues primeres mànegues va fer 20 errors no forçats i res no podia fer per demostrar al belga amb qui se les havia.\nEl mallorquí va haver de salvar una bolla de trencament en el primer joc, un primer avís del que arribaria, si bé ningú a la pista 1 de l'All England Club no va pensar que aquest primer obstacle anticiparia un autèntic suplici per a Nadal.\nEl matx era dens, travat. Tan sols el primer parcial va durar gairebé una hora i deu minuts, el temps que va necessitar Roger Federer al matí per vèncer en el seu debut el romanès Victor Hanescu. Fins al final d'aquest primer set no es va presentar el fantasma de la derrota de l'any passat davant Rosol: va ser quan Darcis va aconseguir certificar el primer set en el tie break, després que Rafel Nadal hagués salvat vuit pilotes de break en aquest primer parcial, un clar símptoma que les coses no marxaven gens bé.\nEl belga creia que d'un moment a l'altre el manacorí despertaria de la letargia per tirar-s'hi a damunt i certificar el seu accés a la segona ronda. Així ho va pensar quan en el final del segon set Nadal va gaudir d'un pilota set que hauria variat el rumb del partit. Però Darcis s'ho havia cregut i va forçar un desempat en el qual també es va imposar, tot i que va necessitar cinc pilotes de set per adjudicar-se'l. Ara sí que el fantasma de l'eliminació s'havia fet realitat i sobre la verda gespa on el manacorí havia alçat dos títols i disputat tres finals hi sobrevolava la tensió.\nQuan a la mitja hora del tercer set el marcador ja assenyalava un 5-3, la desfeta semblava inevitable. Així ho va ser i Darcis va tancar el partit amb el seu tretzè ace d'un partit que guardarà en la memòria.\nFederer i Murray, endavant\nPer la seva banda, Roger Federer i Andy Murray sí que accediren a la segona ronda després d'imposar-se en la seva estrena. El suís, defensor del títol, va guanyar sense cap tipus de problema el romanès Victor Hanescu (6-3, 6-2 i 6-0), mentre que l'escocès va derrotar l'alemany Benjamin Becker per 6-4, 6-4 i 6-2.


Podólogos Barcelona - Centre Podològic Monés ha adequat aquesta web a les exigències de la Llei Orgànica 3/2018 LOPD-GDD i al Reglament (UE) 2016/679 del Parlament Europeu i del Consell de 27 d'abril de 2016 relatiu a la protecció de les persones físiques (RGPD), així com amb la Llei 34/2002 , de 11 de juliol, de Serveis de la Societat de la Informació i Comerç Electrònic (LSSICE).\nIdentitat del Responsable: Podólogos Barcelona - Centre Podològic Monés\nCorreu electrònic: maribel@centre-podologic.com\nDirecció: Marina, 35 08912 Badalona Barcelona\nPrincipi de minimització de dades: només sol•licitarem dades estrictament necessàries en relació amb els fins per als quals els requerim.\nPrincipi de limitació del termini de conservació: les dades seran mantinguts durant no més temps del necessari per als fins del tractament, en funció a la finalitat, t'informarem del termini de conservació corresponent, en el cas de subscripcions, periòdicament revisem les nostres llistes i eliminem aquells registres inactius durant un temps considerable.\nPrincipi d'integritat i confidencialitat: les teves dades seran tractades de tal manera que es garanteixi una seguretat adequada de les dades personals i es garanteixi confidencialitat. Prenem totes les precaucions necessàries per evitar l'accés no autoritzat o ús indegut de les dades dels nostres usuaris per part de tercers.\n• Sol•licitar l'accés a les dades personals relatives a l'interessat\n• Sol•licitar la seva rectificació\n• Sol•licitar la baixa de la nostra base de dades\n• Sol•licitar la limitació del seu tractament\nEls interessats podran accedir a les seves dades personals, així com a sol•licitar la rectificació de les dades inexactes o, si escau, sol•licitar la seva eliminació quan, entre d'altres motius, les dades ja no siguin necessaris per als fins que van ser recollides. En determinades circumstàncies, els interessats podran sol•licitar la limitació del tractament de les seves dades, en aquest cas únicament els conservarem per a l'exercici o la defensa de reclamacions. En determinades circumstàncies i per motius relacionats amb la seva situació particular, els interessats podran oposar-se al tractament de les seves dades. Podólogos Barcelona - Centre Podològic Monés deixarà de tractar les dades, excepte per motius legítims imperiosos, o l'exercici o la defensa de possibles reclamacions. Com interessat, tens dret a rebre les dades personals que et incumbeixin, que ens hagis facilitat i en un format estructurat, d'ús comú i lectura mecànica, i a transmetre'ls a un altre responsable del tractament quan:\nQuan un usuari es connecta amb aquesta web per enviar un correu al titular, omplir un formulari de contacte o d'esdeveniments, està facilitant informació de caràcter personal de la qual és responsable Podólogos Barcelona - Centre Podològic Monés Aquesta informació pot incloure dades de caràcter personal com poden ser el teu adreça IP, nom, adreça física, adreça de correu electrònic, número de telèfon, i una altra informació. En facilitar aquesta informació, l'usuari dona el seu consentiment perquè la seva informació sigui recopilada, utilitzada, gestionada i emmagatzemada per www.podologosbarcelona.es, només com es descriu en l'Avís Legal i en la present Política de Privacitat. En Podólogos Barcelona - Centre Podològic Monés ha diferents sistemes de captura d'informació personal i tractem la informació que ens faciliten les persones interessades amb el següent cap per cada sistema de captura (formularis):\n• Formulari de contacte: En aquest cas, vam sol•licitar les dades personals: Nom i cognoms, correu electrònic, prefix i número de telèfon, Localitat, País i comentari, per gestionar les dades facilitades per l'usuari al enviar el formulari.\n• Formulari de registre de compte: Sol•licitem nom d'usuari, correu electrònic, contrasenya, adreça d'enviament i adreça de facturació per gestionar el registre i la compra. Se li requeriran dades de contacte i de pagament. Existeixen altres finalitats per la qual tractem les teves dades personals:\nD'acord amb el que estableix la Llei Orgànica 3/2018 (LOPD-GDD) i el Reglament General de protecció de dades europeu (RGPD) 2016/679, Podólogos Barcelona - Centre Podològic Monés serà responsable del tractament de les dades corresponents a Usuaris de la web i subscriptors. Podólogos Barcelona - Centre Podològic Monés no ven, lloga ni cedeix dades de caràcter personal que puguin identificar a l'usuari, ni ho farà en el futur, a tercers sense el consentiment previ. Sempre es realitzarà amb els més estrictes estàndards de seguretat.\nUn cas especial de tractament de dades en Podólogos Barcelona - Centre Podològic Monés, es refereix als missatges de correu electrònic que els usuaris envien per tal de contactar amb la nostra empresa per realitzar preguntes sobre els nostres productes. Encara que existeix un formulari de captació de dades, a efectes de contacte, els usuaris poden també enviar missatges de correu electrònic. Amb aquesta finalitat, Podólogos Barcelona - Centre Podològic Monés empra el sistema de correu electrònic Gmail (Google). Els missatges dels usuaris amb aquest propòsit queden emmagatzemats en el compte de Gmail de Podólogos Barcelona - Centre Podològic Monés i les dades corresponents (email i nom) sota la política de privacitat de Google. Les dades emmagatzemades en el compte de Gmail ni se cedeixen ni es comparteixen amb ningú; i pots exercir els teus drets legals, segons s'especifica en aquesta política de privacitat.\nFins que no se sol•liciti la seva baixa per l'interessat.\nMoltes eines que fem servir per gestionar les teves dades són contractats per tercers. Per prestar serveis estrictament necessaris per al desenvolupament de l'activitat, www.podologosbarcelona.es, comparteix dades amb els següents prestadors sota les seves corresponents condicions de privacitat:\nGoogle Analytics: un servei analític de web prestat per Google, Inc., una companyia de Delaware l'oficina principal a 1600 Amphitheatre Parkway, Mountain View (Califòrnia), CA 94043, Estats Units ( "Google"). Google Analytics utilitza "cookies", que són arxius de text ubicats al teu ordinador, per ajudar a www.podologosbarcelona.es a analitzar l'ús que fan els usuaris del lloc web. La informació que genera la cookie sobre el seu ús de www.podologosbarcelona.es serà directament transmesa i arxivada per Google en els servidors d'Estats Units. L'adreça IP és anonimitzada, pel que no serà recopilada per Google.\nEn navegar per www.podologosbarcelona.es es poden recollir dades no identificables, que poden incloure, adreces IP, ubicació geogràfica (aproximadament), un registre de com s'utilitzen els serveis i llocs, i altres dades que no poden ser utilitzats per identificar el usuari. Entre les dades no identificatives estan també els relacionats als teus hàbits de navegació a través de serveis de tercers.\nwww.podologosbarcelona.es es compromet a l'ús i tractament de les dades incloses personals dels usuaris, respectant la seva confidencialitat i a utilitzar-los d'acord amb la finalitat del mateix, així com a donar compliment a la seva obligació de guardar i adaptar totes les mesures per evitar l'alteració, pèrdua, tractament o accés no autoritzat, de conformitat amb el que estableix la normativa vigent de protecció de dades.\nwww.podologosbarcelona.es no pot garantir l'absoluta inexpugnabilitat de la xarxa Internet i per tant la violació de les dades mitjançant accessos fraudulents a ells per part de tercers.\nPel que fa a la confidencialitat del processament, Podólogos Barcelona - Centre Podològic Monés s'ha d'assegurar que qualsevol persona que estigui autoritzada per nosaltres per processar les dades del client (inclòs el seu personal, col•laboradors i prestadors), estarà sota l'obligació apropiada de confidencialitat (ja sigui un deure contractual o legal).\nQuan es presenti algun incident de seguretat, en adonar Podólogos Barcelona - Centre Podològic Monés, ha de notificar al Client sense demores indegudes i ha de proporcionar informació oportuna relacionada amb l'Incident de Seguretat tal com es conegui o quan el Client ho sol•liciti raonablement.\nCom a usuari, ets l'únic responsable de la veracitat i correcció de les dades que facis arribar a www.podologosbarcelona.es exonerant a Podólogos Barcelona - Centre Podològic Monés, de qualsevol responsabilitat referent a això.\nL'usuari declara haver estat informat de les condicions sobre protecció de dades de caràcter personal, acceptant i consentint el tractament dels mateixos per part de Podólogos Barcelona - Centre Podològic Monés en la forma i per a les finalitats indicades en aquesta política de privacitat.\nEl consentiment prestat, tant pel tractament com per a la cessió de les dades dels interessats, és revocable en qualsevol moment comunicant-ho a Podólogos Barcelona - Centre Podològic Monés en els termes que estableix aquesta Política per a l'exercici dels drets ARCO. Aquesta revocació en cap cas tindrà caràcter retroactiu.\nPodólogos Barcelona - Centre Podològic Monés es reserva el dret a modificar la present política per adaptar-la a novetats legislatives o jurisprudencials, així com a pràctiques de la indústria. En aquests supòsits, Podólogos Barcelona - Centre Podològic Monés anunciarà en aquesta pàgina els canvis introduïts amb raonable antelació a la seva posada en pràctica.\nD'acord amb la LSSICE, www.podologosbarcelona.es no realitza pràctiques de SPAM, pel que no envia correus comercials per via electrònica que no hagin estat prèviament sol•licitats o autoritzats per l'usuari.\nD'acord amb el que disposa la Llei 34/2002 de Serveis de la Societat de la Informació i de comerç electrònic, www.podologosbarcelona.es es compromet a no enviar comunicacions de caràcter comercial sense identificar-les degudament.\nAquest lloc web, igual que la majoria de llocs web a Internet, fa servir cookies per millorar l'experiència de l'usuari. A continuació, trobareu informació sobre què són les galetes, quin tipus de cookies utilitza aquest portal, com pot desactivar les cookies en el seu navegador i com desactivar específicament la instal•lació de les galetes de tercers.\nLes cookies són petits arxius que algunes plataformes, com les pàgines web, poden instal•lar al seu ordinador, telèfon intel•ligent, tauleta o televisió connectada. Les seves funcions poden ser molt variades: emmagatzemar les seves preferències de navegació, recopilar informació estadística, permetre certes funcionalitats tècniques, etcètera. De vegades, les galetes s'utilitzen per emmagatzemar informació bàsica sobre els hàbits de navegació de l'usuari o del seu equip, fins al punt, segons els casos, de poder reconèixer-ho.\nAquest tipus de galetes conserva les seves preferències per certes eines o serveis perquè no hagi de reconfigurar-cada vegada que visita el nostre portal i, en alguns casos, poden ser\naportades per tercers. En el cas de comerç electrònic, permeten mantenir informació sobre la cistella de la compra.


L'Assemblea del Comú aprova la llista d'acord als resultats de les primàries obertes i consensua el cap de llista -\nPosted on 29 març 2015 Posted in Notícies and tagged agrupació electors, assemblea, comu, eleccions, llista, primaries.\nLes 14 persones que s’han presentat a les primàries van aconseguir el 5% de vots que el reglament marcava com a requisit per accedir a la segona volta. D’entre tots ells, s’ha postulat com a cap de llista Carlos González, que ha estat aprovat per consens de l’assemblea.\nUn cop designada la persona que encapçalarà la llista, i aplicat el criteri de paritat que fixa la llei, els primers llocs de la llista del comúdelleida han seguit el mateix ordre que van establir amb els seus vots els 573 participants en les primàries. Remarquem que la candidatura la conformen un equip de persones que respon i respondrà al mandat polític d’una assemblea oberta a la participació de tota la ciutadania, segons estableix el marc organitzatiu aprovat pel Comú.\nAssemblea Comú 29 març\nL’assemblea del comúdelleida ha valorat els coneixements tècnics del funcionament de l’administració i la seua implicació en la defensa de la transparència, la participació i els drets humans. Carlos González, nascut fa 38 anys a Salamanca, va arribar a Lleida fa 8 anys, ha participat activament en la creació de l’Observatori Ciutadà Municipal i es va sumar al projecte del Comú fa un any i mig. «Imagino una Lleida participativa, transparent i del Bé Comú», apunta.\nSergi Talamonte, amb una llarga militància social en moviments com la Plataforma 07 o l’Associació de Comerç Just Lo Cacau, es posa al servei d’un projecte comú i remarca: «Fa molts anys que participo en la lluita al carrer, en les protestes que evidencien com els polítics han donat l’esquena a la ciutadania. És necessari fer fora als que han convertit la política en un cau d’aprofitats».\nla candidatura la conformen un equip de persones que respon i respondrà al mandat polític d’una assemblea oberta a la participació de tota la ciutadania\nLa tercera a la llista, Victoria Pacheco, treballadora sanitària i implicada en la defensa de la sanitat pública, remarca: «El futur necessita dels canvis del present. Em presento amb la il·lusió del treball conjunt, per una Lleida dels lleidatans, basant-se en la participació, la transparència i el bé comú» mentre que el número 4, Jordi Cipriano, enginyer especialitzat en eficiència energètica, que participa a la PAH i a l’Associació de Consum Ecològic Lo Fato, aposta per «Tirar endavant una Lleida que mostri la seva energia positiva». «S’ha acabat esperar que les coses canviïn. Entre tots, canviem-les ja» proposa Raquel Almazán, cinquena a la llista i participant activa en diversos moviments socials i en la defensa de la sanitat pública.\nEl proper pas del comúdelleida serà, a partir de dimecres vinent, aconseguir els 1.500 avals que la llei estableix com a requisit per presentar-se com a agrupació d’electors.\nEn l’assemblea del 19 d’abril aprovarem la llista al complet, amb les 27 persones integrants.\nResultats primera volta primàries (del 25 al 28 de març)\nNom Vots obtinguts en primera volta primàries\n*Cada votant podia triar entre 1 i 5 candidats\n← El Comú aconsegueix 573 participants…\nEl Comú posa en marxa… →