‘Le Blizzard’, regust de Méliès | BonDia Diari digital d'Andorra.\nEl director encampadà, davant de The Eye, l’auditori on aquest migdia presentarà ‘Le Blizzard’.\n‘Le Blizzard’, regust de Méliès\nEl curt, que es presenta avui a Amsterdam, encadena quatre festivals qualificadors per a l’Oscar del fantàstic.\nPrimer va ser Sitges, la mare de tots els festivals de gènere. Li va seguir l’Abertoir, a la localitat gal·lesa d’Aberystwyth. Avui toca l’Imagine d’Amsterdam, i el 26 d’abril, la ciutat estona d’Haapsalu. Què tenen en comú aquests quatre festivals? Doncs que a tots quatre concorre Le Blizzard, el segon curt d’Álvaro Rodríguez Areny, i que tots quatre són el que tècnicament es coneix com a qualificadors per als Méliès de Plata, els Oscar del fantàstic europeu. Per entendre’ns: els guanyadors dels festivals “qualificadors” –una dotzena: la crema del gènere– s’embutxaquen un Méliès de Plata i opten automàticament al Méliès d’Or, que distingeix el millor llarg i el millor curt del fantàstic europeu de l’any. I els Méliès d’Or s’entregaran aquest any a Sitges, ciutat fetitxe per al director encampadà.\nDoncs aquesta, la Champions del fantàstic continental, és exactament la lliga que juga Le Blizzard. A Sitges i a Aberystwyth va sortir llufa, és veritat, però ho tornarà a intentar aquest migdia a The Eye, el futurista auditori d’Amsterdam on es projecten les pelis que concorren a l’Imagine. Areny assistirà excepcionalment al passi d’avui. I no ho diu, però té la legítima esperança que aquesta vegada sí que tocarà metall: “Només que et seleccionin en un festival d’aquest nivell ja és extremadament difícil i extremadament satisfactori. Imagina’t que ens hagin seleccionat quatre festivals! Això vol dir que quatre comitès de selecció diferents han vist alguna cosa interessant a Le Blizzard, que la flauta no va sonar una vegada per casualitat”. Ara sembla fàcil, però no és ben bé així: “Pensa que només un altre curt europeu, que nosaltres sapiguem, ha tingut tantes seleccions per a un qualificador com Le Blizzard. Estem competint contra les millors pel·lícules europees de l’any, que habitualment són les millors del món, en aquest gènere”.\nL’Imagine serà el tercer qualificador. I el veredicte el sabrem el cap de setmana que ve. Després vindrà Haapsalu, el quart: “Sembla que ho tenim cada vegada més a la vora, però això mai no se sap com va: n’hi ha que amb una sola nominació ja guanyen el Méliès; nosaltres anem per la quarta. Però no és una qüestió ni de sort ni de número: competim amb un producte homologable i que té tantes possibilitats com el que més. I després de quatre nominacions al Méliès, podem dir sense por d’exagerar que Le Blizzard és ja una de les referències del curs”. I després d’Haapsalu, el Fant de Bilbao, la primera setmana de maig, on Areny també té previst assistir a la projecció. No és Sitges ni és un qualificador, d’acord, però està immediatament per sota del festival català en el circuit peninsular, a la secció oficial només hi competeixen deu curts, deu, i –per fer-nos-en una idea– aquesta edició el premi d’honor recaurà en Juan Antonio Bayona. No es moquen amb mitja màniga, els bascos.\nAmb Haapsalu i el Fant, en fi, Le Blizzard ja frega les 35 seleccions des que es va estrenar al setembre a Illa Carlemany. De moment, ha recollit dos premis, la Menció especial al Maniatic de Manises, i el del Jurat al Nox Films Fest de Salto (Uruguai). Encara li queda corda festivalera: com a mínim, fins a la tardor, i amb alguna bomba transatlàntica que el director s’ha de callar per exigències del guió. Però estiguin atents. I si per alguna d’aquelles caramboles tenen l’oportunitat de (re)veure Le Blizzard, no s’ho pensin dues vegades: es faran un favor.


mare nostrum - Antoni Janer Torrens - Batecs Clàssics\nLa mala fama del llatí i del grec\nArticle publicat a la revista Lluc i al diari Ara Balears (01/07/2018)\nUna defensa de les llengües clàssiques en l’era utilitarista\nEl professors de llatí i grec encara som uns incompresos davant l’opinió pública. Costa entendre que, en l’actual era utilitarista, ens dedicam a impartir unes llengües considerades “mortes”. La culpa, però, no és nostra, sinó més aviat dels que ens precediren. A molts d’ells els podia més la indiferència que no pas les ganes d’encomanar passió pel món clàssic, que, juntament amb el món judeocristià, és la principal pota cultural d’Occident.\nCal tenir en compte que gran part dels docents que abans es dedicaven a les llengües d’Homer i Virgili eren exseminaristes. La seva metodologia consistia a torturar els alumnes amb la lletania de les declinacions i amb tediosos fragments de “La guerra de les Gàl·lies”. Tot era gramàtica, de manera que el context cultural quedava totalment bandejat. I aquest ha estat precisament el principal error de l’antic sistema educatiu, que acabava generant tanta aversió a unes matèries que amaguen grans tresors intel·lectuals.\nPer sort, ara l’estèril dinàmica de la famosa rosa, rosae ha canviat. De fet, els professors de clàssiques som uns dels col·lectius docents més implicats en l’ús de les noves tecnologies. Són uns recursos que ens estan donant unes possibilitats pedagògiques increïbles. El camí ens el va obrir ja fa uns anys Margalida Capellà, una campanetera, establerta a Catalunya, que, des del seu blog “El fil de les clàssiques”, no atura de divulgar amb entusiasme la llavor immortal que ens sembraren els grecs i els romans.\nA favor de la “promiscuïtat intel·lectual”\nA l’hora de defensar les nostres matèries, cal defugir el discurs “cumbaià”, que diu que són unes assignatures que t’ensenyen a pensar i que et faciliten l’aprenentatge d’altres llengües romàniques. Això pot arribar a ser una fal·làcia i parteix de la terrible dicotomia entre ciències i lletres. Les matemàtiques o la biologia també ens poden ajudar a estructurar millor el cervell. Igualment, podem trobar científics amb una gran loquacitat que mai a la vida han traduït ni Ciceró ni Plató.\nÉs millor, doncs, no aferrar-se tant a l’aureola de sacralitat dels clàssics. L’estudi del llatí i el grec només té sentit si es fa amb esperit crític i amb una visió transversal i integral. No debades, són unes eines extraordinàries per analitzar el present a partir del passat, tocant qualsevol àmbit de les ciències socials i científiques. En aquest sentit, les llengües clàssiques afavoreixen la “promiscuïtat intel·lectual”, la curiositat insaciable per qualsevol branca del coneixement. Homo sum, humani nihil a me alienum puto (“Home som, pens que res del que és humà m’és aliè”), deia al segle II aC el comediògraf Terenci.\nL'arraconament de les humanitats\nUn dels grans drames de l’actual societat digital és que vivim descontextualitzats, sense saber quin és l’espai que ocupam en la llarga línia històrica de la humanitat. Així, donam l’esquena al passat, ignorant les grans fites dels nostres avantpassats que ens han permès arribar on som ara. A principis del segle XX l’historiador francès Marc Blosch afirmava: “La incomprensió del present neix fatalment de la ignorància del passat”.\nSobre les espatlles de gegants\nEn el llibre Sobre les espatlles de gegants (Columna, 2004), el físic anglès Stephen Hawkings insisteix que la ciència contemporània ha necessitat l’acumulació històrica de coneixement per arribar a l’altura del present. És la mateixa idea que va transmetre al segle XVII Newton en una carta a Robert Hooke: “Si he pogut veure més lluny, és perquè anava a coll de gegants”.\nEl gran Astèrix\nPartint, doncs, d’aquestes premisses, avui l’estudi del llatí i del grec no s’ha de limitar només a fer traduccions i anàlisis sintàctiques. Cal eixamplar horitzons i sortir de la zona de confort de la gramàtica. El valuós aprofundiment en les nostres arrels lingüístiques s’ha de completar forçosament amb una acurada aproximació a la tradició clàssica, que tant impregna el nostre dia a dia.\nSens dubte, amb les ulleres dels clàssics posades, ens podem dur més d’una sorpresa. Nihil novum sub sole (“Res de nou sota el sol”), diu la versió llatina de l’Eclesiastès. A l’hora de traduir, quan ens topam amb paraules gregues com demos (“poble”) i krátos (“poder”), és obligat aturar-se a pensar sobre les llums i ombres de la democràcia que va néixer a Atenes fa més de 2.500 anys i que Churchill considerà el “menys dolent de tots els sistemes possibles”. En el mite de la caverna de Plató hi trobam l’embrió de l’actual era de la manipulació, i en el mite de la societat perfecta de l’Atlàntica, l’antecedent de la famosa utopia de Thomas More del segle XVI.\nReactualitzant els clàssics\nEl panta rei (“tot flueix”) d’Heràclit ens porta directament a parlar sobre la societat líquida del sociòleg polonès Zygmunt Bauman (1925-2017), segons la qual avui tot és fonedís: la feina, les relacions de parella o d’amistat. Del verb kríno (“separar”, “jutjar”) deriva un terme de plena actualitat, crisi. La paraula va ser encunyada al segle V aC per Hipòcrates, el pare de la medicina, per definir el moment en què una malaltia “se separa” en dos camins: o bé la mort o bé la curació.\nDe la mà del llatí i el grec també podem reflexionar sobre la degradació actual del mot hedonisme. Per l’artífex d’aquest corrent filosòfic, Epicur de Samos (341-270 aC), es tractava d’un terme que no al·ludia al plaer material i immediat avui associat al Carpe diem (“aprofita el dia”) d’Horaci, igualment mal entès. Es referia més aviat al plaer estable lluny de qualsevol dolor i temor, com pot ser el saber o l’amistat. L’objectiu de l’hedonisme epicuri era l’ataràxia o tranquil·litat d’esperit –la paraula, composta per la preposició grega a, “sense”, i taraxé, “pertorbació”, equivaldria, mutatis mutandis, al famós concepte budista de nirvana.\nUna altra gran font inesgotable per a la reflexió és la mitologia clàssica. Avui, en l’era dels “selfies”, #TotsSomNarcís. Estam encantats d’haver-nos conegut com Narcís, que s’enamorà de la seva pròpia imatge. Per sort, però, per combatre l’apatia ciutadana davant dels abusos de poder, també podem cridar #TotsSomAntígona. El “hashtag” ens recorda que, quan una llei és injusta, és de justícia transgredir-la. És la lliçó que ens llegà la filla d’Èdip, que es negà a acatar l’ordre suprema de no enterrar el seu germà Polinices, considerat un traïdor per anar contra la seva ciutat de Tebes. Antígona morí defensant una causa justa i es convertí així en la primera màrtir de la desobediència civil.\nEn la figura d’Enees, el troià que s’establí a Itàlia fugint d’una guerra (la de Troia), podem veure els milers de refugiats que cada dia arrisquen la seva vida a la Mediterrània, l’antiga Mare Nostrum convertida ja tristament en Mare mortuum. És la mateixa mar plena de adversitats que durant deu anys solcà Ulisses a la recerca de la seva estimada Ítaca. De la nostàlgia (< nóstos, “retorn” + álgos, “dolor”) que sentia per tornar a la seva illa natal avui tenim l’expressió “la síndrome d’Ulisses”. Els psicòlegs la fan servir per definir la sensació de tristor i ansietat que pateixen avui els immigrants de somnis trencats en la seva terra d’acollida.\nEneas modern, foto presa a la frontera turca amb Síria (20-09-2014) Bulent Kilic, AFP, Getty Images\nEuropa, la de “mirada ampla”\nPer ventura, per analitzar tot aquest drama humanitari convindria tenir l’ “amplitud de mires” de la princesa fenícia que donà nom al nostre continent. Segons una etimologia popular plena de poesia, Europa vendria del grec eurús (“ample”) i ops (“vista”). Aquest personatge mitològic fou raptat per Zeus sota la forma d’un brau mans. Avui el seu rostre d’incredulitat ens interpel·la en les monedes de dos euros i en els bitllets de cinc. I si alçam el cap, podem veure l’autor d’aquell segrest en la constel·lació de Taure. Malauradament, però, Zeus torna a tenir segrestada Europa amb noves disfresses, ja sigui la de capitalisme o la dels partits d’ultradreta xenòfobs.\nEl rapte d'Europa, Rubens (1628-29)\nAra més que mai, doncs, en temps de l’homo oeconomicus, cal reivindicar “la utilitat de l’inútil”, en paraules del filòsof italià Nuccio Ordine, autor d’un assaig amb aquest mateix títol publicat el 2013. Tanmateix, avui no tenim temps per a la introspecció intel·lectual que ja atiava l’oracle de Delfos amb el seu gnōthi seauton (“coneix-te a tu mateix”). Vivim en l’era dels populismes, del panem et circenses que denuncià al segle I dC el Juvenal. Amb aquesta sentència el poeta del Laci lamentava que el poble romà del seu temps només demanàs als emperadors “pa i circ” per evadir-se dels problemes.\nTotes aquestes consideracions ja bastarien per desmuntar d’una vegada per totes la mala fama que arrossegam els professors de llatí i grec. Enrere queden ja els foscos anys d’ensenyament nacionalcatolicista, de vocació castradora. Ara, amb esperit renovat, som transmissors d’unes llengües més útils que mai en l’actual societat utilitarista. Convé fer cas a Sòcrates, el pare intel·lectual d’Occident: “Una vida sense examen [és a dir, reflexió] és indigna de ser viscuda” (Plató, Apologia).\nAquí teniu un article de Toni Valls titulat "Per què l'educació arracona les humanitats?"\nAquest altre és del sociòleg Salvador Cardús. Es titula "De les humanitats a les piulades".\nAquí teniu un blog molt interessant sobre referents clàssics al cineman. Es titula "La cinta de Νίκη"\n"Tots som grecs a l'exili!"\nMediterrani, un mar de llengües amb nexe llatí\nJuliol 19, 2018\nPaïsos Catalans en el divan\nArticle publicat a l'Ara Balears (24/04/2016)\nEl polèmic concepte de Països Catalans torna estar en el divan de la nostra consciència nacional. El darrer a psicoanalitzar-lo ha estat el valencià Joanjo Aguar Matoses, autor d’un article que s’ha convertit en viral a la xarxa. Es titula “¿I si anomenem Marènia als Països Catalans? Solució al conflicte dels noms”. Aguar proposa un terme ple de bellesa per combatre la catalanofòbia i per seduir els més escèptics. S’inspira en la mar Mediterrània, l’antiga Mare Nostrum dels romans, una immensitat d’aigua que ens uneix a illencs, valencians, catalans i algueresos. A més, evoca el famós “Pont de Mar Blava” que cantà Lluís Llach a partir d’un poema de Miquel Martí i Pol.\nAguar considera que “Països Catalans” és un concepte massa estigmatitzat que “impedeix la construcció efectiva de la realitat política i social a què aspirem”. Es troba documentat per primera vegada en un llibre de la segona meitat del segle XIX titulat “Historia del Derecho en Cataluña, Mallorca y Valencia”. Era escrit per Benvingut Oliver, un valencià no especialment catalanista. Tanmateix, la popularització del terme arribaria el 1962, en ple franquisme, amb els assajos del valencià Joan Fuster Nosaltres, els valencians i Qüestió de noms.\nPer a l’intel·lectual de Sueca, “Països Catalans” tan sols era un concepte estrictament lingüístic, a l’espera que es produís la unificació nacional dels territoris de parla catalana, que haurien de dir-se “Catalunya”. A casa nostra, aquesta fórmula ja havia estat utilitzada anys enrere per l’escriptor palmesà Gabriel Alomar (1873-1941), que diferenciava entre la “Catalunya continental” i la “Catalunya insular”.\nEl 1985 un altre valencià, Josep Guia, recolliria el testimoni de Fuster amb la publicació d’És molt senzill: digueu-li Catalunya. “Hi ha qui diu –escrivia Guia- que és prematur, al sud, introduir ja el mot “Catalunya”. Fins quan hem d’esperar? Fins que no quedi ningú amb qui connectar? Fins que s’hagi consumat el canvi de “català” per “valencià” (pel que fa a l’idioma), el de “País Valencià” per “Comunitat Valenciana” i el de “Països Catalans” per “comunitats veïnes”? Decididament, no hi altre remei que actuar-hi de forma urgent i contundent”.\nTanmateix, al llarg del temps la nació catalana s’ha intentat reconstruir amb altres denominacions. A principis del segle XX també un valencià, Nicolau Primitiu, suggerí Bacàvia a partir de la unió de BA, de Balears, CA, de Catalunya, i VIA, de València. La proposta, però, no reeixí. El mateix ha passat per a molts amb el concepte fusterià de “Països Catalans”, víctima segurament del “subconscient torturat” dels catalanoparlants, en paraules del polític artanenc Josep Melià, autor de “La nació dels mallorquins” (1967).\nEl perquè de tot plegat arrenca al segle XIII amb la conquesta de Jaume I, que suposà la creació de dos regnes independents: el de Mallorca i el de València. A la pràctica, ambdós territoris eren una continuïtat humana, cultural i lingüística amb Catalunya, però sobre el paper, prenien cossos jurídics diferents. Del que no hi havia dubte, però, era de la seva catalanitat. Ja Ramon Llull, en els seus viatges, es presentava com a “català de Mallorca”. Tampoc ens ha d’estranyar que el cronista medieval Ramon Muntaner, nascut a Peralada el 1265, digués dels valencians que “són vers catalans, e parlen del bell catalanesc del món”.\nMapa polític explicatiu NO OFICIAL d’Espanya (1852)\nTanmateix, l’existència de dos regnes siamesos al Principat de Catalunya però amb personalitat pròpia aniria construint una consciència pròpia que desembocà en la creació d’uns gentilicis privatius, en concurrència amb el de català. Així, amb el temps, dir-se i reconèixer-se com a “valencià” o “mallorquí” ja no era una simple puntualització jurídicoadministrativa, sinó que implicava un punt d’orgull. Aquesta esquerda disgregadora s’acabaria d’aprofundir amb esdeveniments històrics posteriors. El punt d’inflexió fou el Decret de Nova Planta, del Borbó Felip V. L’ordre de 1717 era clara: “que se procure mañosamente ir introduciendo la llengua castellana en aquellos pueblos”.\nFuster, mort el 1992, lamentava la dissort de la nació catalana. “Per no tenir sort, no n’hem tinguda ni en la possessió d’un nom comú”. I aquí s’aferren avui els grups més espanyolistes hereus del franquisme testosterònic per negar la seva existència. Així ja ho aprovà en seu parlamentària l’ofuscat govern de José Ramón Bauzá, d’indigne record. Ara hi haurà gent qui, en comptes de “Països Catalans”, preferirà parlar directament de “Països Espoliats”.\nPer saber més sobre el concepte Països Catalans, us recoman aquest article d'Antoni Rubio, periodista i filòleg.\nI aquí teniu un interessant article de Marc Pons sobre l'origen de la catalanofòbia.\nI aquí teniu un altre article de David Garrido titulat "Països Catalans, un corònim per necessitat".\n- L'origen del terme català\n- Països Catalans: ens coneixem, ens entenem?\n- Siau qui sou\nLes Meduses de la indiferència\nArticle publicat a l'Ara Balears (04/05/2015)\nAvui l’antiga Mare Nostrum romana ja és coneguda com a “Mare Mortum”. Així la batià fa dues setmanes l’humorista gràfic El Roto en una de les seves enginyoses vinyetes arran del darrer drama humanitari a les costes de Líbia. Prop de nou-cents africans moriren ofegats fugint de la misèria i del terror en bolcar el pesquer en el qual viatjaven. Es tracta d’una de les majors tragèdies viscudes a les portes d’Europa. Amb l’eslogan “Més de dos Titànic” Amnistia Internacional ja s’ha afanyat a recordar que només en 2014, 3.400 persones perderen la vida al Mediterrani. La quantitat representa més del doble dels desapareguts el 1912 a l’oceà Atlàntic en aquell llegendari creuer de luxe, el més gran del seu temps.\nLa indiferència de la UE\nAmb tot, un segle abans del Titanic, Occident també vessà llàgrimes –i no de cocodril- per una altra hecatombe nàutica. L’estiu del 1816 la fragata francesa Medusa naufragà en aigües del Senegal. El seu objectiu era prendre possessió de les antigues colònies africanes que els francesos havien recuperat dels anglesos arran de la fi de les Guerres Napoleòniques. L’expedició era formada per militars, funcionaris i, com era costum a l’època, per diversos científics que duien material d’observació.\nUna violenta tempesta i continus errors del capità, que portava anys sense navegar, conduïren Medusa a la deriva. Aleshores la tripulació, presa pel pànic, es lliurà a l’alcohol fins a emborratxar-se i decidí utilitzar els bots salvavides. Es desentengué, però, de la resta de passatgers, considerats socialment inferiors. Aquells nàufrags s’aferraren a un rai, que, amb els seus vint metres de longitud, es convertí en un autèntic infern. Dels seus 150 ocupants només en sobrevisqueren quinze. Els que anaven armats mataren almanco seixanta-cinc dels seus companys, al·legant que s’havien amotinat. Els malalts o ferits foren llançats a la mar. També hi hagué casos de suïcidis. Cada dia que passava, la fam i la set feien estralls. Els mariners es veren en l’obligació de beure’s la seva pròpia orina i de practicar el canibalisme.\nAl cap de tretze dies navegant sense rumb, els quinze supervivents albiraren una embarcació que s’acostava a ells. Era l’ajuda que el capità desertor, ja al Senegal, havia enviat no tant per rescatar-los, sinó més aviat per recuperar diversos barrils amb or que contenia el rai. El 1817 dos d’aquells supervivents escrigueren un llibre titulat “Naufragi de la fragata La Medusa”. El relat denunciava tant la negligència i la covardia del capità com l’atrocitat dels mariners aterrits i ebris. La seva publicació va escandalitzar i commoure profundament l’opinió pública francesa.\nEnmig d’aquest clima d’indignació, un artista de vint-i-vuit anys, Théodore Géricault, àvid de reconeixement social, volgué immortalitzar aquella terrible odissea amb un gran quadre. L’escena triada fou el dramàtic moment en què els supervivents albiren el vaixell salvador, tement no ser vistos. L’obra, d’un colpidor realisme, s’exposà l’agost de 1819 en el Saló de París. Per burlar la censura, portà per títol “Escena d’un naufragi”. Tanmateix, tothom la va saber llegir entre línies. Lluís XVIII, representant de la restaurada monarquia borbònica, fou acusat d’indiferència envers els seus súbdits. A més, a ningú no se li escapà que el desencadenant d’aquell desastre nàutic havia estat un inepte capità “col·locat” només per ser un fervorós monàrquic. Tan sols, però, a pesar de ser declarat culpable, va ser condemnat a tres anys de presó.\nEl rai de la Medusa (Théodore Géricault)\nEl quadre de Géricault, màxim exponent del Romanticisme, s’erigí en una impressionant al·legoria d’una França a la deriva després de la caiguda de Napoleó. L’historiador Michelet no en tengué cap dubte: “En aquest rai s’hi va embarcar tot França, tota la nostra societat”. Avui, gairebé dos-cents anys de la seva realització, altres Meduses ens toquen de ben a prop en la nostra Mediterrània, antic gresol de civilitzacions. Tal com passà en el rai francès, els actuals “capitans” europeus també deixen abandonats a la seva sort milers d’immigrants africans considerats socialment “inferiors”. I mentre ens solidaritzam amb les víctimes de Charlie Hebdo o amb les de la tragèdia aèria de Germanwings, miram de reüll la realitat que tenim davall dels nostres peus.\nEl naufragi de la UE\nEn la mitologia grega, la Medusa era un ésser monstruós de mirada petrificadora que fou decapitat per Perseu. Igualment, ara nosaltres tenim els sentits petrificats en forma d’ indiferència amb tantes Meduses que circulen per aquest nostre cementeri marítim ja conegut tristament com a “Mare Mortum”. Encara estam esperant un heroi per acabar amb elles.\nLa mirada petrificada d'Europa\n"Guernica 2015". Per Javcho Savov.\nAquí teniu una interessant entrevista de Leila Nachawati, de la Universidad Carlos III de Madrid. Ell assegura que "La imatge dels siris ofegant-se en el Mediterrani és la fi de la civilitzacció occidental".\nLa crisi dels refugiats també està relacionada amb el mite d'Europa. Així ho explica Jordi Llovet en aquest article.\nTampoc no us podeu perdre aquest article escrit per dues alumnes de batxillerat humanístic d'un institut de Catalunya, Kènia Sanz i Carla de la Roja. Es titula "Mar Egeu o llacuna Estígia".\nA Sapere aude, la secció de filosofia moderna del programa Múltiplex d'IB3 Ràdio (07/02/2017), reflexion sobre l'emigració:\nA Sapere aude, la secció de filosofia moderna del programa Múltiplex d'IB3 Ràdio (22/06/2018), reflexion sobre el virus de la indiferència en l'actual societat de l'espectacle de la informació. Ho faig a partir de la cita de Terenci Homo sum, nihil humanum a me alienum est (“Home som, res del que és humà em pot ser indiferent”):\nI aquí teniu una magnífica cançó de Joan Dausà sobre la crisi humanitària a la Mediterrània:\nAquest vídeo explica l'obra "El rai de la Medusa":\n- A la recerca de la terra promesa\n- Machado a Macedònia\nMediterrani, el bressol del llatí\nEl Mediterrani, tot i ser petit, és l’únic mar que comunica tres continents: Europa, Àfrica i Àsia. Els romans el batiaren com a Mediterraneum mare perquè estava “enmig” (medius) de dues “terres” (terrae). Era un terme calcat dels grecs (μεσογειος θαλασσας) i dels àrabs (Al-Bahr al-Mutawasit). Els egipcis, en canvi, s’hi referien com “el Gran Verd”, i els turcs amb l’expressió Ak Deniz (“mar Blanc”) per oposició al mar Negre. Als romans, que l’arribaven a ocupar del tot, també els agradava parlar de mare magnum (“mar gran”) –avui aquesta expressió, reconvertida en maremàgnum, s’utilitza com a sinònim de confusió o abundància.\nEls grecs i els romans, baldament no foren els únics que solcaren les aigües de la Mediterrània, són les cultures que més han influït en la configuració lèxica de les 24 llengües que es parlen en els més de vint països que la integren –al món se’n parlen 6.000 en 250 estats diferents. En el cas del català, tractant-se d’una llengua romànica, es calcula que un 70% del seu lèxic és d’origen llatí, que alhora n’adoptà moltes paraules del grec. L’altre 30% del nostre vocabulari procedeix de distintes llengües com les preromanes (iber, celta, cartaginès, basc), l’àrab, les llengües germàniques, les llengües ameríndies i, fins i tot, les llengües romàniques veïnes.\nA pesar de l’hegemonia del llatí a la Mediterrània, la majoria de llengües d’Europa formen part de la família lingüística de l’indoeuropeu, també conegut com a indogermànic. Es tracta d’una protollengua nascuda vers el 3.000 aC a les estepes de la Rússia europea; amb el pas del temps abraçà el territori comprès des de l’Índia fins a l’Europa occidental (d’aquí el seu nom).\nA Europa tan sols hi ha una llengua aïllada, és a dir, que no deriva de l’indoeuropeu i, per tant, és tot un misteri. És l’euskera o basc. El finès, l’hongarès i l’estonià, en canvi, formen part d’una altra família lingüística, la de les llengües uràliques.\nEl llatí s’estengué per tota l’àrea mediterrània gràcies a la romanització, expressió amb què es coneix el procés d’assimilació de la llengua i cultura romanes per part dels pobles sotmesos –a Hispània els romans hi arribaren el 218 aC; desembarcaren a Empúries, colònia grega, per tal de tallar les comunicacions d’Anníbal durant la Segona Guerra Púnica.\nAl segle II dC, moment de màxima expansió de l’imperi romà, el llatí es parlava des de la mar Càspia fins a la península Ibèrica, i des de Britània (actual Anglaterra) fins a Egipte. Així aquest territori fou conegut com a Romània lingüística a imitació de Gàl·lia, Hispània, etc. A poc a poc, el mot Romanus i Romanicus adquirí el valor de llengua col·loquial vulgar en oposició a latinus, llengua culta procedent del Latium, antiga regió del centre d’Itàlia on es fundà Roma. Essent filles del llatí, les llengües romàniques també són conegudes com a neollatines. Tanmateix, no tots els territoris romanitzats s’han mantingut lingüísticament fidels (per això són coneguts com la Romània perduda). Les raons són bàsicament dues:\nRomanització curta o superficial. És el cas de Britània (actual Anglaterra), Grècia, Turquia, Palestina o el País Basc.\nSubstitució del llatí com a resultat de migracions posteriors. És el cas del nord d’Àfrica, Hongria, nord de Bèlgica o Albània.\nAquí teniu un article que parla sobre l'origen del llatí.\nRomàntics, no em vengueu amb romanços!\nLingua franca, el primer esperanto\nLa solidaritat de les llengües\nJuliol 12, 2013


Salvador Sunyer i Aimeric - Autors a lletrA - La literatura catalana a internet\nSalvador Sunyer: caminant amb la gent del poble\nSalt, 1924. Escriptor i polític\nSalvador Sunyer inicia la seva vocació literària, sense ell saber-ho, el dia que una veïna proposa als seus pares que el noi entri a treballar d’aprenent en una farmàcia de Girona. És l’any 1938 i Sunyer en té catorze. Treballarà com a auxiliar al llarg de quasi quaranta anys i aprendrà “el maneig dels morters, les espàtules, els cassons, les oblees, els diversos motlles, la casuística de l’elaboració de fórmules magistrals (...); infusions i decuits, gomoses i llimonades, pomades i ungüents”. Ho explica en el seu llibre de memòries, A la vora del camí, que és una excel·lent mostra de polida reconstrucció d’un passat perquè “els teus néts puguin entendre aquest món i et puguin entendre a tu”, com diu Modest Prats en el pròleg.\nLa poesia, en certa manera, es nodreix de la mateixa constància i de la mateixa exactitud en les combinacions que hi ha en la feina de l’apotecari d’abans, no pas del farmacèutic d’avui, que ven com si treballés en un supermercat i, de tant en tant, pren la pressió. Però no és pas en aquesta comparació on s’explica la dèria literària de Sunyer sinó en el fet que la Farmàcia Simon, la segona on treballa, s’acaba convertint en un cenacle intel·lectual en l’opaca i misèrrima Girona dels anys 50. La rebotiga és centre de reunió i de debat, d’intercanvi de lectures i d’idees, “un lloc de tertúlies literàries i cientifiques i un focus de resistència catalana”, com reconeix el periodista Narcís-Jordi Aragó. De la mà d’Isidre Turet, que era el director de la farmàcia, un exseminarista de saviesa i coneixements sòlids que li fa de pare espiritual, el jove Sunyer entra en un món d’inquietud que ja cobejava en les primeres lectures infantils i que aquí pren volada.\n“Tot de cop a mi se’m va ocórrer escriure, sense pensar-m’hi gaire, un poema de circumstàncies”. Era l’any 1950 i, per a sorpresa de tothom, Sunyer guanya un premi en els Jocs Florals i comença el que hem de qualificar d’una breu trajectòria, perquè el 1956 es casa, augmenten les responsabilitats familiars i professionals i decideix plegar de fer versos. Ras i curt. Ell mateix ho explica així: “Ja no em quedava temps per a poesies i a més a més estava convençut que de poetes de tercera fila com jo a Catalunya n’hi devia haver pel cap baix un miler. Vaig decidir engegar els versos a fregir espàrrecs; no en vaig escriure més fins a jubilar-me, trenta-set anys després, el 1993”.\nAquest capítol de la història és fascinant. Potser el punt d’inflexió definitiu en la vida de Sunyer. Pel seu compte, deixant de banda l’instint creatiu, inicia “una llarga i profunda reflexió sobre la llengua i la cultura catalana”, amb una particular trajectòria que l’aboca a dos camins diferents i paral·lels: el de mestre i, amb els anys, ara sí, el de poeta. I no pas de “tercera fila”: “Vaig posar-me a estudiar, pel meu compte, històries de la literatura i manuals de gramàtica, i a llegir tants llibres catalans com en venien a les mans, totes les hores de lleure, com un beneit”.\nÉs el Sunyer autodidacte que s’acabarà convertint, a partir de 1963, en l’home que ensenya la llengua a milers de gironins, en condicions precàries, en els llocs més inversemblants i amb una voluntat coriàcia: a casa seva, en locals parroquials, a la Cambra de Comerç, en ajuntaments i associacions. I és tanta la dedicació i la “fama” que es crea que fins i tot, un dia, algú entra a can Simon i demana: “¿És aquí la Farmàcia on ensenyen català?”\nPerò parlem de literatura. Sunyer, en la seva maduresa, entra (o retorna, per ser exactes) a la poesia i la prosa com un cavall desbocat. Es presenta a una munió de premis literaris i els guanya, publica els versos en diversos reculls (Sonets de sotavent, El mirall i les ombres, Les deixes del Reremús, L’altre llibre de les bèsties, per citar els més destacats) i també escriu una autobiografia exemplar –la ja citada A la vora del camí– en la qual passa revista a la seva vida amb una barreja dels esdeveniments històrics que l’envolten, de la crònica local de Salt i del seu recorregut personal, social i polític.\nLa prosa de Sunyer destaca, en paraules de Modest Prats, per la seva “dignitat literària, rigor lingüístic, naturalitat estilística, la mesura en les pinzellades líriques i l’eficàcia dels recursos retòrics”. Té raó. És un exemple de prosa estructurada i eficaç, destil·lada en els alambins d’anys i anys de lectures intenses –pensem-hi: “he llegit com un beneit”– que produeixen un licor sensible i sensual, en extrem lligat a la genuïnitat, amb un lèxic ric i precís i amb una gran capacitat narrativa. Endinsar-se en el món de Salvador Sunyer és percebre també la seva “delicadesa, humilitat, discreció i elegància espiritual”. Modest Prats resumeix així la seva percepció: “Tu camines amb la gent del teu poble, enmig de la gent del teu poble, poble tu mateix”. I aquí rau segurament un dels secrets de l’aportació literària de Sunyer: la voluntat d’esdevenir popular no pas com un procés amanerat d’arrel intel·lectual sinó com una expressió autèntica, arrelada en una tradició familiar de profundes conviccions cristianes que són, certament, el moll de l’os (juntament amb la militància cívica i patriòtica) de la vivència de Sunyer, reflectida tant en la prosa com en la poesia.\nPel que fa a l’obra poètica, Mariàngela Vilallonga destaca el “seu llenguatge clar” i la presència, arreu, de “l’optimisme i el vitalisme, en el sentit positiu d’encarar el viure”. És una poesia “portadora d’esperança en el futur” que pren com a pretextos el pas del temps; l’evolució dels dies i de les penes i les alegries que ens aporten; l’evocació d’uns indrets, d’uns monuments, de les coses i els detalls petits que ens acosten a una certa arcàdia en la qual no hi manca ni el sentit de l’humor (discret i quasi britànic) ni, tampoc, la desolació davant la inevitable presència del traspàs. Una desolació que no és nihilista ni vàcua, sinó carregada de sentit, assumida com a característica de l’ànima però contra la qual lluiten tant la pròpia poètica com la convicció de la transcendència escatològica del cristianisme.\nHi ha ressons de Maragall i de Verdaguer, per descomptat (una idea recurrent que té a veure amb el Cant espiritual i amb un dels dubtes morals més estesos en una determinada teologia: ¿per què Déu permet el mal?), però també hi ha, en la poesia de Sunyer, una fixació extrema per la forma, sobretot pel que fa al conreu dels sonets, un llegat que m’atreviria a dir que està relacionat amb el noucentisme, i amb un desfici que ens aboca a una major naturalitat, hereva d’aquella “paraula donada” de Maragall, “com a senyal de la voluntat divina”, però també del Valéry que entén el primer vers com “donat pels déus”. Diu Sunyer: “Em ve el primer vers i aleshores tota la resta flueix, sempre en decasíl·labs”, amb un domini extrem de les regles estrictes que té interioritzades i que no són un exercici d’imposició sinó un trampolí perquè el poema adquireixi consistència.\nAl mateix temps, em penso que la poesia de Sunyer, lluminosa, reivindicativa, solar, a vegades festiva i enjogassada, té també un punt d’entotsolament que es reflecteix en una acumulació de reflexions de la veu poètica sobre la presència del poeta en el món que viu. Observat des de la solitud però no pas des de la torre d’ivori de qui només contempla sinó des de la plaça on tothom es troba.\nTothom qui parla de Salvador Sunyer recalca la seva condició de mestre. Per l’exercici continu de la docència, és clar, però també perquè ha sabut transmetre una actitud combativa, “a favor de”, solidària i compartida. En aquest sentit, últim apunt personal. Diuen que la màxima satisfacció de l’escriptor és rebre un missatge encoratjador del lector, percebre que allò que has escrit ha arribat a algú i l’ha impactat. No ho nego. Quan, de tant en tant, sempre a les nou en punt del matí, rebro la trucada de Salvador Sunyer per dir-me: “Fonalleras, m’ha ha agradat, el teu article d’avui. Endavant”, quan la rebo, quan és el mestre qui m’ho comunica, sé que això, tot plegat, val la pena.\nCopyright del text © 2014 Josep M. Fonalleras\nA l'Atles literari de Girona\nBiografia i poemes de l'autor.\nSalvador Sunyer i la literatura per a la felicitat\nJosep M. Fonalleras parla de l'autor amb motiu de l'Any Sunyer a Salt.


Grècia, sortida a l’abisme? | Jordi Franch Parella Weblog\nPàgina d'inici > Economia, Jordi Franch Parella\t> Grècia, sortida a l’abisme?\nMai 17, 2012 Jordi Franch Parella\tDeixa un comentari Go to comments\nGrècia, bressol de la democràcia, no és capaç en aquests moments de formar un govern del nou Parlament sortit de les urnes. El proper 17 de juny es celebraran unes segones eleccions i, com històricament passa en temps de convulsió, els partits més extremistes (marxistes i neonazis) en sortiran reforçats. Cap d’ells accepta el pla de reformes de la Comissió Europea, però aspiren a perpetuar el finançament privilegiat que els proporciona el BCE. El jove Alexis Tsipras de la coalició d’esquerres Syriza, per exemple, proposa anul·lar les retallades de pensions i de salaris en la funció pública, tot contractant 100.000 nous funcionaris. Més despesa pública grega, per tant, a càrrec bàsicament dels contribuents alemanys. En aquest escenari, la sortida de Grècia de l’euro és una possibilitat real. Cal no oblidar que l’entrada dels hel·lens a la moneda única no s’hauria d’haver aprovat, i que va ser només mitjançant trucs comptables (amb la inestimable ajuda de Mario Draghi, aleshores directiu del banc d’inversions Goldman Sachs). El xantatge dels polítics grecs a Europa es basa en la creença que ni Berlín ni Brussel·les acceptaran el retorn de Grècia a la dracma, per l’efecte contagi que podria tenir sobre Portugal, Irlanda, Espanya o Itàlia.\nApòstols dogmàtics de l’expansió fiscal i monetària com Paul Krugman, assessor d’Enron després que Bill Clinton no el va voler com assessor econòmic, assenyalen amb satisfacció interna el crepuscle de l’euro. Per americans i anglesos, l’euro és una seriosa amenaça al predomini del dòlar com a divisa de reserva mundial. Si fracassés l’euro, segona moneda internacional en aquests moments, la Reserva Federal nord-americana podria continuar finançant la despesa pública ianqui i alimentar els seus enormes dèficits sense suportar costos interns, a l’exportar la inflació a altres països. Desespera als keynesians els resultats de les polítiques de Barack Obama d’estímul fiscal i quantitative easing monetari, comparats amb els de les polítiques d’oferta i relativa austeritat fiscal d’Alemanya en l’entorn monetari de l’euro: 1% de dèficit públic a Alemanya, superior al 8% a USA; 6% d’atur a Alemanya, superior al 8% a USA; 2,5% d’inflació a Alemanya, superior al 3% a USA. La diferència en els resultats no pot ser més evident.\nAlguns defensors del nacionalisme monetari defensen que una sortida de Grècia de l’euro i el retorn a la dracma amb la seva segura devaluació reactivarien l’economia grega a l’abaratir els preus nacionals i encarir els preus exteriors. És fals. Mai problemes complexos s’han solucionat amb mesures simplistes. La devaluació de la dracma podria tenir puntuals efectes sobre el turisme grec, ja que el món podria conèixer les seves ruïnes històriques a preus de saldo. Però totes les insubstituïbles i necessàries importacions d’aliments, petroli i maquinària s’encaririen tant que significarien la fallida de moltes empreses i l’empobriment de les famílies. Grècia té una agricultura paupèrrima, una indústria no productiva i nuls recursos energètics. La renda per càpita es desplomaria i la inflació es dispararia. Recordem, per exemple, com la devaluació el 2001 de la moneda argentina va reduir el seu PIB per càpita de 7.726 dòlars el 2000 a 2.767 dòlars el 2002. Una caiguda del 65% de la renda i de la riquesa! L’atur i la inflació es van disparar. I la demagògia barata de l’impressionant creixement argentí del 8% a partir del 2003 oblida la reduïdíssima base de partida després de la devaluació, així com la pobresa i caos de l’economia argentina, on una tercera part de la població depèn de subvencions i subsidis, la taxa real d’inflació supera el 30% i la falta de reformes i el descontrol del govern són constants diàries.\nSi els polítics grecs volen sortir de l’euro i tornar a la dracma, renunciar al Fons Europeu d’Estabilitat Financera, imposar un control de canvis i lluitar contra la inflació descontrolada, la depressió, l’atur i la fallida, que ho facin. La tragèdia grega ha d’esperonar la resta de països a continuar dins l’euro i escometre amb urgència la reforma estructural d’un sistema financer que està dessagnant les nostres societats.\nMai 28, 2012 a les 9:08 pm\nLa UE rescata el sector bancari d’Espanya Els valors cadastrals de Manresa


Ganyet | Protegits de l’apocalipsi zombie - MWC i coronavirus\nJosep M. Ganyet Etnògraf digital 14 de febrer de 2020 05:30\nPorto dos dies a la fira ISE a Amsterdam i encara no he agafat la grip. El congrés del món audiovisual que avui tanca les seves portes se celebra amb tota normalitat des que dimarts que va començar. Controls en baixar de l'avió: 0; total de mascaretes que hi he vist: 1; controls a l'entrada del recinte: 0; safates d'on la gent pica canapès: infinites.\nSi no fos pels cartells convidant a xocar els punys en lloc de la mà i de les omnipresents ampolletes de líquid desinfectant a cada racó, pensaria que és la higiene habitual d'un país de nord enllà on diuen que la gent és neta i noble, culta, rica, lliure, desvetllada i feliç! Però no, és informació i bones pràctiques que hauríem de tenir sempre, a tota hora i amb tothom.\nLa gent xerra, assisteix a conferències, mira Twitter, fa cafès, bescanvia targetes, pica ametlles, s'adorm pels racons, fa més fotos de les que cal, vagareja sense rumb, fa cara d'expert i agafa tot el que és de franc. Un dia normal a una fira. L'única diferència és que els tractes es tanquen amb un toc de punys o de colzes (molt més divertit, proveu-ho).\nEn un moment de pausa se m'acut d'entrar a Twitter i me n'adono de tot el que està passant. Resulta que al món hi ha l'apocalipsi zombie i pel que sembla els únics que ens salvem som els que ara som en aquesta bombolla que és l'ISE d'Amsterdam. Desenes d'empreses cancel·len la seva assistència al MWC que fan cancel·lar al seu torn l'assistència del MWC a Barcelona que em fa pensar que entre tots hem cancel·lat la raó. Sony no va a Barcelona? Però si els tinc a davant presentant una pantalla de 110 polzades a 16K d'oferta a 1 milió d'euros!\n"Sony no va a Barcelona? Però si els tinc a davant presentant una pantalla de 110 polzades a 16K d'oferta a 1 milió d'euros!"\nDemano per la cap de premsa i per l'executiu de més alta graduació i els disparo: Per què Amsterdam sí i Barcelona no? Quan m'esperava un duet de violí Yamaha per part dels meus interlocutors, em sorprenen amb respostes directes i contundents (tradueixo del japonès): "1) quan vam prendre la decisió de no anar a Barcelona la nostra delegació ja era a Europa; 2) creiem que d'aquí a dues setmanes el virus encara s'haurà estès més i 3) el MWC és deu vegades més gran que l'ISE" (aquesta darrera dada és una exageració o un error de traducció).\nHe volgut confirmar si realment estàvem segurs dins l'ISE i ho he anat a preguntar a la màxima autoritat del certamen el Sr. Blackman, que és com el Sr. Hoffman però de l'ISE. El Sr. Blackman és un personatge carismàtic, proper, educat i encantador. Nascut a Guyana de ciutadania britànica es va educar al Regne Unit, fa anys que viu a Munich i adora Barcelona. Li pregunto directament si l'apocalipsi zombie ha afectat l'edició d'enguany de l'ISE i me'n dóna les xifres exactes: de les 258 empreses xineses previstes, 50 n'han cancel·lat la seva assistència a les que s'hi han de sumar 22 d'altres de fora Xina amb LG la més gran. Un 4% del total.\n"500 expositors dels 1.300 d'enguany ja han reservat 47.000 m² de la fira de l'any vinent que es trasllada a Barcelona; aquest any l'ISE en té un total de 55.000"\nPerò aquesta no és la xifra que vol destacar i ens dóna (a mi i a l'Albert Cuesta del diari Ara) una exclusiva: som a l'equador del congrés i 500 expositors dels 1.300 d'enguany ja li han reservat 47.000 m² de la fira de l'any vinent que es trasllada a Barcelona; aquest any l'ISE en té un total de 55.000.


A la descoberta de la 23a Fira Mediterrània | Enderrock.cat\nEls primers avançaments de la programació d'enguany es van presentar ahir i te'ls llistem\nRedacció | 21/07/2020 a les 17:00h\nArxivat a: Enderrock, festivals d'estiu, Fira Mediterrània 2020, Fira Mediterrània de Manresa, festivals\nFira Mediterrània | Txus García\nToca (re)pensar-se. I pensar-se com a servei públic. Per això la 23a Fira Mediterrània de Manresa, presentada ahir, combinarà el format en línia i el presencial i s’allargarà a sis dies –en lloc dels quatre que durava els darrers anys–, del 13 al 18 d'octubre, adaptant-se a la crisi sanitària i oferint totes les garanties de seguretat, tant a públic com a professionals.\nEs mantenen, això sí, els tres grans eixos sobre els quals pivota la fira des que Jordi Fosas en va assumir l’any passat la direcció artística: mirades a la cultura popular des d’altres disciplines, suport a la creació jove i reflexió i debat sobre la realitat actual. Perquè les celebracions de cultura popular no les aplacem ni les reprogramem, sinó que les celebrem i les compartim adaptant-les al present. Presentem les claus de la programació d'enguany i repassem alguns dels concerts que passaran per Manresa aquest octubre, a més de la Final del final del XIII Concurs Sons de la Mediterrània, que aviat desvetllarà els finalistes.\nLa cantant mallorquina estrenarà a la 23a Fira Mediterrània el seu nou espectacle, un recull nou de cançons en clau d’homentage al folklorista Pare Ginard (1899 - 1976), autor del Cançoner Popular de Mallorca, integrat per més de quinze mil cançons tradicionals mallorquines, que el converteixen en el recull més gran d’aquesta mena fet en català.\nEls darrers anys, el pianista menorquí no ha parat de crèixer com a músic, amb el jazz al centre però abraçant alhora tota mena de projectes, molts vinculats a la música d’arrel. Convertit en una de les figures més destacades de l’escena jazzística actual, estrenarà a la fira –on encara ressonen els aplaudiments pel seu pas fa dues edicions amb el guitarrista Chicuelo– un nou treball, Talismán, al capdavant d’un Dream Trio on l’acompanyen el percussionista Aleix Tobias i el violoncel·lista Martín Meléndez, amb qui ja va recrear fa uns anys la música de Maurice Ravel.\nGrandia / Martorell / Vilajoana\nTres músics polifacètics i d’ànima inquieta i experimental interpel·len el públic i connecten música antiga i reptes futurs. L’artista visual Carlos Martorell (direcció, sintetitzadors, sensors de moviment i programació), l’instrumentista vinculat a l’escena folk Adrià Grandia (viola de roda, sintetitzadors, laptop i aeròfons) i l’artista escènic multidisciplinar Marc Vilajuana (veu, pandero i percussions) exploren la relació dels homes amb la tecnologia, cercant similituds amb la relació de les persones amb la religió i plantejant que, ens tots dos casos, actua una fe similar. El repertori fa una relectura de la música tradicional religiosa, principalment cristiana, posada al dia en una litúrgia mediada per una intel·ligència artificial que treballa a partir d’ingents bases de dades i partitures, actuant de fet com si fos el quart component del grup.\nFundador de Dusminguet i ànima de La Troba Kung-Fú, l’acordionista i cantant Joan Gar-riga és una figura clau per entendre l’evolució de la música popular del segle xxi feta a Catalunya. El codescobridor, o codefinidor, de la rúmbia –barreja de rumba i cúmbia amb denominació d’origen vallesana– presenta un àlbum que apunta a clàssic instantani. El ball i el plany (Fina Estampa, 2020) és un viatge apassionant per tots els móns que caben a l’acordió de Joan Garriga.\nSons Essencials i Andorra Lírica\nLes dues formacions estrenaran una singular revisió d’una sarsuela que va commocionar la Barcelona de principis de segle xix. L’espectacle, Cançó d'amor i de guerra, revisa l’obra original en clau de rumba i gèneres mediterranis.\nFactoria Mascaró i La Nova Euterpe\nMúsica i dansa, cos i veu, i so i moviment són binomis indissociables. Aquesta experiència sonora i física troba la seva expressió unint la companyia de dansa Factoria Mascaró i el grup polifònic de veus masculines La Nova Euterpe en un espectacle amb arrels a la tradició al repertori dels antics goigs devocionals, que furga en els elements clàssics que formen la matèria en la concepció pitagòrica del món: terra, aigua, foc i aire. Aquesta és una proposta en coproducció amb Dansàneu.\nLes joves cantants s’uneixen a Vega, un espectacle que recorre els diferents àmbits de la música popular i explora el rol de les dones en els últims dos segles a través de les lletres de les cançons del repertori tradicional de les comarques gironines. Sobre aquests dos eixos, la feminitat en la societat i cançó de tradició roal, som davant d’una proposta única que uneix dues veus de gran personalitat per acostar el folklore català a l’escena musical d’avui dia. Vega és una coproducció de la Fira Mediterrània, el festival Càntut de Cassà de la Selva i l’Espai Marfà de Girona. El trio instrumental que les acompanya està format per Paula Vegas (teclats), Vic Moliner (baix) i Juan Rodríguez (bateria i percussions).\nAteneu 9Barris i la Cobla Sant Jordi\nLa Cobla Sant Jordi i l’Ateneu Popular 9Barris presenten, Circ & Cobla, una ‘suite cabaretística’ d’autors vuitcentistes, noucentistes i dosmil·lians on la sonoritat mediterrània de la cobla i els elements sonors de Pep Pascual es barregen amb l’esperit dels artistes del circ Kerol, Amer i Àfrica, Daniball, Manel Roses i Kari Panska.\nEl trio format per la catalana Selma Bruna, la valenciana Sandra Monfort i la mallorquina Clara Fiol ha tret enguany el seu àlbum debut A trenc d'alba (U98, 2020). Plegades, fan una proposta actualitzada de música d'arrel, mirada des d'una perspectiva jove, femenina i feminista, i vinculada a diferents punts dels Països Catalans.\nRaül Refree ha produït aquest 2020 el nou treball del grup occità de polifonia per ballar Cocanha i ha capturat la finor i la intensitat de la seva música. Les veus de la formació de Tolosa de Llenguadoc ens conviden a ballar projectant-se al ritme de la pulsació de panderetes, tambors de cordes i la percussió corporal de peus i mans. Porten el repertori tradicional en llengua occitana al seu terreny de joc –amb preponderància de les veus, les mans i els peus com a percussió– per explorar amb sonoritats úniques, amb un missatge que vol qüestionar la misogínia i la relació amb la norma social.\nZA! i la Transmegacobla\nEn les darreres edicions, la Fira ha apostat per dur el so de cobla més lluny. I ara... fusió atòmica! El duo ZA! –referents de l’autoedició, la música experimental i la cultura comunitària–, la MegaCobla –quartet de vents de cobla tradicional sorgit del taller que els mateixos ZA! van fer a la Fira Mediterrània de l’any 2018– i el duet vocal de transfolk Tarta Relena uneixen esforços i ens retraten la seva visió de la música mediterrània passada pel filtre de la distorsió i la psicodèlia. Una travessia retrofuturista del folk al free. Tots plegats inventen, amb elements reals, una mediterraneïtat de ciència-ficció en una realitat paral·lela.\nLa violinista convida amics com Carles Belda, Sanjosex, Ju, Guillem Soler, Dia Sañé, Arnau Tordera i Gemma Humet per presentar el seu primer disc en solitari, amb un repertori que combina interludis per a violí sol, poemes musicats, improvisacions, versions i temes inèdits, en un concert íntim, en què al violí i la veu s’incorporen loops i pedals d’efectes\nMarc Sempere-Moya amb Niño de Elche i Éric Jiménez\nl ‘filòsof escènic’ Marc Sempere-Moya explora el límit entre l’individu i el comú amb els rituals, espais que dilueixen la frontera de la individualitat. Després del confinament, percebem més que mai el valor d’estar junts. Comunió vol experimentar el comú del que formem part amb un ritual amb el cant del Niño de Elche, exflamenc, performer i artista indisciplinat, i amb Eric Jiménez, bateria de Los Planetas i Lagartija Nick. És una producció de la Fira Mediterrània i Marc Sempere amb la col·laboració de L’Estruch de Sabadell.\nDesprés de sacsejar el món de la música tradicional amb el seu primer treball, Folk Souvenir (Bubota Discos, 2016), Joana Gomila presenta nou disc. La manacorina parteix d’un format nou, a duo amb Laia Vallès, proposant un so expansiu i transgressor (amb teclats, sàmplers i sintetitzadors) eixamplant així el llenguatge sonor i aprofundint en l’esperit de recerca i experimentació.\nArnau Obiols i Magí Serra\nA Brots Transhumans, el ballarí de dansa contemporània Magí Serra i el músic de la Seu d’Urgell Arnau Obiols, acompanyats del creador audiovisual –i col·laborador habitual seu– Pepe Camps, s’uneixen per fer una transhumància de sis dies que finalitzarà a la Fira Mediterrània. Aquesta serà una caminada artística per tal de viure de primera mà diferents expressions i maneres de fer de la gent que habita i viu en un lloc. Durant el recorregut interaccionaran amb diverses persones i ampliaran la mirada que tenim del bosc, del camp i del territori que aixafem. De l’experiència de Brots també en resultarà un documental realitzat en directe.\nL'espectacle Canciones del folklore homenatja els cants populars partint de la música tradicional espanyola i el flamenc i viatja cap a altres llocs del món sense perdre l’essència comuna de la tradició oral. Amb un repertori de cants sefardites, andins, llatinoamericans i espanyols, i des d’una lectura radicalment contemporània, la cantaora barcelonina Alba Carmona mostra la riquesa i personalitat de la música de tradició oral.\nEl nou projecte de la polifacètica acordionista Guida Sellarès està emmarcat en el ball folk però posa en joc gran diversitat d’elements. El repertori és de base vuitcentista, de folk europeu i de folk català, però es presenta des d’una òptica de neó, partint sovint de melodies que no formen part de l’ideari tradicional però que l’acordionista ha sabut adaptar amb gràcia infinita al ball folk. A més de Sellarès (veu i acordió diatònic), completen la formació Coloma Bertran (violí), Adrià Bonjoch (guitarra) i Pep Coca (contrabaix).\nAmb l’espectacle Folkestral, el sempre inquiet Quartet Brossa pretén orquestrar de manera folk les melodies que els grans compositors ‘clàssics’ del segle xix i xx van prendre a la música tradicional. Una proposta festiva, jocosa i bromista que intenta, com és habitual en el Quartet Brossa, d’una banda, difuminar les fronteres entre allò culte i allò popular i, de l’altra, eixamplar el valor de les grans obres de la història de la música.\nUn espectacle perquè tothom, artistes i públic, puguin gaudir plegats de la creació d’arrel. Alexandrae és un projecte musical a duet dels joves artistes multidisciplinaris Marc Vilajuana i Elena Tarrats. El seu tret més distintiu són els sons vocals arcaics portats a un terreny contemporani, el diàleg entre el misticisme antic i la quotidianitat d’avui, amb una posada en escena minimalista que posa les emocions en primer pla. L’objectiu del duo Alexandrae és tornar a les arrels per qüestionar el complex món d’avui i inspirar un estil de vida connectat a un mateix.\nAmb el paisatge i la cultura de Guadalajara per bandera, el duet barceloní format per Roberto Cubero (mandolina i cors) i Enrique Cubero (guitarra i veu) han portat les seves cançons a escenaris de tot l’Estat sense perdre l’entrega que els caracteritza. Després de guanyar el Premios MIN de la Música Independiente al millor àlbum de Músiques del Món amb Quique dibuja la tristeza (El Segell del Primavera, 2018), Los Hermanos Cubero estrenen nou disc, amb col·laboracions sonades, a la Fira Mediterrània: un cançoner que proposa una nova passejada pel seu univers de melodies i lletres que poden anar de la devastació a l’alegria en un tancar i obrir d’ulls.\nAmb aquest espectacle, el grup gironí vol acostar les havaneres al públic familiar, continuant així amb una trajectòria en què no han parat de renovar el gènere i dur-lo a nous àmbits i registres, tal com han demostrat amb nombrosos espectacles i discos com En fresc (autoeditat, 2015), En sal (autoeditat, 2017), (D)ones (Seed Music, 2018) i En llauna (autoeditat, 2019). En aquest cas, ho fan amb una recreació escènica que explica la història de tres germanes que de petites vivien a la muntanya, però que volien fer-se a la mar. Mitjançant el conte, la proposta enllaça havaneres clàssiques i tradicionals, de manera fresca, divertida, poètica i artística per tal de crear nou públic per a aquest gènere musical.\nRefree i Rodrigo Cuevas\nRodrigo Cuevas, agitador folklòric, i Raül Refree, productor de Rosalia i Sílvia Pérez Cruz, entre molts altres artistes, s’han trobat per produir el darrer treball de l’asturià, Manual de Cortejo (Aris Musica, 2019), una radiografia sonora d’Astúries, Galícia i dels llocs on la música tradicional els commou. A la Fira Mediterrània 2020, Cuevas i Refree estrenen la seva trobada sobre l’escenari, un espectacle únic amb els dos artistes en solitari. Cuevas defineix aquest treball com un disc lent, fet sense pressa i plantejat com un passeig per ritmes i melodies característics d’Astúries, enriquits amb distorsions, efectes i elements d’altres racons de la península Ibèrica. Rodrigo Cuevas és d’aquells artistes que saben recollir la música humil de tradició oral i dur-la a ambientacions noves, amb textures i girs que els donen una nova dimensió. D’aquesta manera, xiringüelu, muiñeira, havaneres i cançons de cesteiros serveixen per parlar d’històries antigues, en un relat que es nodreix, també, del treball de camp i dels testimonis de gent gran dels pobles. El projecte s’inspira també en històries i personatges com Tarabica, originari del poble de Cimavilla, que va viure i patir totes les vicissituds de la història del segle xx a Astúries.\nAquest projecte és el canal d’experimentació de quatre dones amb el flamenc com a base comuna i que, a banda, volen transcendir explorant-ne les capacitats creatives. La gènesi del projecte és la recerca de la feminitat. Així, plantegen que l’equilibri de la humanitat depèn també de la igualtat entre homes i dones.\nLas Karamba X\nEl projecte va néixer l’any 2018 sota el paraigües de set històries de vida ben diferents, de set dones músiques. Reivindiquen el paper de la dona, a ritme de son, txa-txa-txa, salsa, timba i rap, en un color intens i lluminós, fruit de la barreja de cultures per la procedència de les integrants. A la fira estrenaran el repertori del nou disc. El grup el formen Ahyvin Bruno (veu i güiro), Paula Grande (veu), Nati Arizu (teclats), Liviet Ojeda (baix) i Anahí Acuña (violí), Ahylin Bruno (congues) i Rita Baulida (timbal).\nLa jove cantant i compositora grega-sudanesa Marina Satti, en companyia del grup polifònic femení Fonés, porta a Manresa el seu darrer treball discogràfic, Yalla, una crida a la llibertat i a l’eliminació de distàncies socials i geogràfiques. La proposta de Satti, molt influenciada per sons grecs, balcànics, àrabs i del Pròxim Orient, destaquen pel seu context musical modern i urbà.\nLa Companyia MINIMíssimA\nLa companyia està integrada per un sol músic que amb diversos instruments (violí, acordió diatònic, shruti peti, concertina...) interpreta melodies que beuen de la música popular i la cançó d’autor de l’Europa mediterrània, amb predilecció pels bordons subratllant la pulsació amb els peus, per crear un entorn sonor poètic i introspectiu. Com a guanyadora del Concurs Sons de la Mediterrània 2019, aquest any presenta a Manresa el seu primer treball discogràfic, La Companyia MIMIMíssimA (Segell Microscopi, 2020). I ho farà, a més, amb la col·laboració dels ballarins Lali Mateu i Roger Cusidó.\nL’Eufònic tanca l’edició amb plena satisfacció\nLes Nits de l'Acústica, de la A a la Z\nLa 9a edició de l'Eufònic s'instal·la a les Terres de l'Ebre\nSala Barcelona es consolida gràcies al treball de les sales de concerts\nGemma Humet tanca el seu cicle al Som de Mar\nEl Mercat de Música Viva de Vic ja ha enregistrat gran part de les actuacions


Monasterio i altres Gremlins... - El triangle\nMonasterio i altres Gremlins…\nFa 37 anys que el nét del senyor Wing va vendre a Rand Peltzer un animal anomenat Mogwai (esperit maligne en cantonès) com a regal de Nadal pel seu fill Billy. Amb tres normes: no li podia tocar l’aigua, no es podia exposar a la llum i no podia menjar després de mitjanit. Accidentalment es van trencar els preceptes i, així, van sorgir els Gremlins, el cantó dolent de la criatura, que sembraven el terror a la ciutat i a més a més es multiplicaven vertiginosament.\nSabíem que els Mogwai del PP tenien Gremilins a dins; no podem al·legar, doncs, ignorància. Sigui perquè els va tocar l’aigua, la llum o van menjar més enllà de la mitjanit, ara paguem les conseqüències de la mutació maligna d’un fragment dels populars en Vox. També com els Gremlins, es multipliquen, i també com ells, sembren el terror per arreu on van. Primer Manuel Fraga, i després José María Aznar, van tenir l’habilitat en el seu moment de dissoldre dins del PP (abans AP) la dreta més extrema d’Espanya. Amb Mariano Rajoy, sigui pel que sigui, es va acabar la uniformitat i els Gremlins es va independitzar, i créixer, i continuen fent-ho.\nUn d’aquests animalons, la hispanocubana Rocío Monasterio, candidata de Vox a la comunitat de Madrid, va mostrar la pitjor versió de la bèstia en un debat de candidats a la cadena SER, negant-se a condemnar i qüestionant fins i tot les amenaces de mort que han patit recentment uns quants polítics espanyols, entre ells el líder i candidat de Podemos a Madrid, Pablo Iglesias, present també en aquell debat. L’actitud inflexible de Monasterio va fer que Iglesias marxés del debat, i a l’estona també ho van fer els candidats del PSOE i Más Madrid, obligant la presentadora Àngels Barceló a suspendre’l. S’ha escrit molt sobre la polèmica, sobre si Iglesias s’hauria d’haver quedat, sobre si Barceló hauria d’haver suspès el debat i sobre si les esquerres van trigar a reaccionar. No ho sé, suposo que tot és trobar-s’hi. La veritat és que entenc i aplaudeixo el gest d’Iglesias i el cos em demana, no ja a suspendre el debat, que també, sinó a no haver convidat la susdita. El cos cada vegada em demana més coses que la raó no comparteix.\nCrec, sincerament, que els mitjans no podem ser neutrals quan es parla de feixisme. Davant d’aquesta plaga, que hem alimentat (després de mitjanit) entre tots i especialment alguns periodistes, no s’hi val a contemporitzacions. Celebro i aplaudeixo qualsevol cordó sanitari que es pugui fer al respecte. En aquest cas, més que en qualsevol altre, no es pot ser equidistant ni neutral. Vox es multiplica com ho fan les bestioles de la mítica pel·lícula i cal trobar la manera d’aturar-los perquè, en cas de no fer-ho, es menjaran la democràcia, ja han començat a rossegar-la.\nPrevMonasterio y otros Gremlins…


Vacunant contra la COVID-19 en plena jubilació - Diari de Girona\nVacunant contra la COVID-19 en plena jubilació\nlaura teixidor girona 21.03.2021 | 23:21\nMaribel Vila vacunant en un domicili de Girona, divendres al matí. ics girona\nMaribel Vila vacunant en un domicili de Girona, divendres al matí.\nInfermera activa. Maribel Vila és una infermera jubilada des de fa dos anys que fa tres setmanes que s'ha incorporat a la campanya de vacunació a Girona, primer als mòduls habilitats de la UdG amb AstraZeneca i actualment a domicilis, amb Pfizer.\nAl llarg d'aquest any de pandèmia, Salut i els diversos col·legis de professionals sanitaris de Catalunya han fet més d'una crida a voluntaris per aconseguir suport addicional contra la covid-19. A finals de l'any passat, coincidint amb l'inici de la campanya de vacunació, Salut va fer una crida concreta d'infermeres per col·laborar-hi voluntàriament. La resposta va ser massiva i 900 professionals s'hi van adherir, tot i que en aquest cas estaven en actiu. És per això que, paral·lelament, Salut també va fer una crida a infermeres jubilades que hi volguessin participar.\nUna d'elles és Maribel Vila, que està a punt de fer 66 anys i que en fa dos que està jubilada. «Ja em vaig apuntar durant la primera onada, però llavors no em van arribar a trucar; també és cert que me'n vaig desdir al cap de dos mesos per problemes familiars». Quan va començar la vacunació, Vila va decidir apuntar-se de nou i va haver de fer una formació virtual sobre aspectes tècnics.\n«He vacunat tota la vida»\nMaribel Vila va néixer a Sant Feliu de Pallerols però fa molts anys que viu a Girona. Es va especialitzar en Pediatria i ha treballat com a infermera durant 43 anys. Ha estat a l'hospital Vall d'Hebron, el Trueta i, els últims deu anys, al CAP Montilivi de Girona. «Com que em vaig especialitzar en pediatria, he vacunat molts infants al llarg de la meva vida, estic acostumada a ritmes molt frenètics, sobretot quan fèiem campanyes escolars i només teníem un parell d'hores a la tarda per vacunar moltíssims nens i nenes», recorda Vila.\nPer això no li va suposar cap problema quan, fa tres setmanes, la van avisar des del CAP Montilivi per si volia participar en el procés de vacunació amb AstraZeneca als mòduls habilitats de la Facultat de Medicina i Infermeria de la Universitat de Girona. Hi va començar a anar un dilluns, en horari de tarda, i dimecres i divendres en horari de matí. «Tres dies a la setmana ja m'anava bé, també ja feia dos anys que estava jubilada i havia d'agafar el ritme de nou».\nVila explica que eren sis professionals que vacunaven, tres a cada mòdul, i també dues administratives. «Posàvem 400 dosis per torn, anàvem molt ràpid però estàvem molt ben organitzats. No vam tenir cap problema i les persones que venien es mostraven molt agraïdes amb nosaltres», assenyala. «Entre la multitud de gent que vacunàvem, em va fer gràcia retrobar mares de nens que havia atès quan feia d'infermera al CAP. S'estranyaven de veure'm allà perquè sabien que ja m'havia jubilat», afegeix. En el seu cas, totes les persones que vacunaven eren professionals de serveis essencials de menys de 55 anys.\nDilluns de la setmana passada, cap a mitja tarda, l'equip de vacunació dels mòduls de la UdG va rebre una trucada amb ordres de suspensió immediata de l'administració de vaccins. «Mentre estàvem vacunant, vam haver d'aturar-ho tot. Vam dir a la gent que feia cua que havia de marxar i, per sort, van ser comprensius», comenta. I afegeix: «De fet, prèviament ja havíem notat certa angoixa entre els que venien, per la informació que havia sortit sobre AstraZeneca. Ens preguntaven si era segura i ens vam trobar amb el cas d'una persona que quan va ser l'hora de vacunar-se va fer-se enrere i va marxar».\nVila assenyala que no va entendre aquest canvi sobtat. «És una vacuna totalment segura i, al cap i a la fi, els efectes secundaris sempre seran menys greus que els que pot produir la malaltia. Les persones reticents han de pensar en els ingressos a les UCIs i les defuncions que hi ha hagut» diu.\nCanvi a domicilis\nA partir d'aquí, des del CAP li van proposar si volia vacunar a domicilis amb Pfizer, i el dimecres d'aquesta mateixa setmana ja va començar. «El ritme és molt diferent, però aquest tipus de dosis són més complexes. Cada vial de Pfizer val per a sis dosis i, un cop les preparem, s'han de posar en poc espai de temps i no les podem desplaçar amb cotxe. Per això anem a peu entre casa i casa amb molta cura», explica la infermera, que afirma que les persones grans i cuidadors les reben «amb els braços oberts» i amb alegria de poder-se vacunar.\nDe moment, Vila té ganes de poder seguir col·laborant. «Em fa feliç tornar a veure les meves companyes i pensar que les puc ajudar perquè ja prou feina que estan tenint des de fa un any», assenyala.


"Basament? Crossa? Portavents?" El diccionari casteller, en línia - Tornaveu\n"Basament? Crossa? Portavents?" El diccionari casteller, en línia\nDilluns, 24 d'octubre de 2016 09:00h\nEls historiadors dels castells conclouen que el primer dos de nou amb folre i manilles descarregat pels minyons de Terrassa (1993) suposà l’inici de l’època de platí. Una etapa que continuem gaudint i que s’ha caracteritzat no només per l’assoliment de grans construccions humanes, sinó també per la gran expansió i popularització d’una activitat tradicionalment circumscrita al Camp de Tarragona. Moltes veus han posat èmfasi en el paper destacadíssim que els mitjans de comunicació han jugat en la difusió dels castells. Una observació que, sense deixar de ser certa, s’allunya de ser completa. Per entendre el gran arrelament que l’activitat castellera ha experimentat arreu del país, tampoc podem obviar la tasca acadèmica que s’ha desenvolupat durant aquest quart de segle.\nLa publicació del Diccionari casteller (Edicions Diputació de Barcelona, 2001) suposà una important fita. Des de la publicació Món Casteller (1981), coordinada per Pere Català Roca, no s’havia fet un estudi consistent al respecte. Les 650 entrades que Xavier Brotons hi presentà tenien un caràcter divulgatiu: incloïen neologismes, variants dialectals, i conceptes històrics. Era una bona base perquè el TermCat, juntament amb la col·laboració de l’Ajuntament de Terrassa, el Consorci per la Normalització Lingüística (CPNL) i la Coordinadora de Colles Castelleres de Catalunya, pogués desenvolupar projectes de difusió: l’elaboració d’un quadríptic amb la terminologia bàsica (2001) i la publicació digital del Diccionari casteller (2007).\nA partir d’aquell moment, expressions com “donar pit” “fer de crossa” o “ser una guillotina” serien consultables per a tothom. La popularització dels castells ha permès difondre aquests conceptes, consolidar altres més bàsics en l’imaginari col·lectiu d’àmplies franges de població que no participen en cap colla (folre, manilla, dosos, etcètera), i fins i tot ampliar la lexicografia. Les innovacions tècniques i la mediatització de les diades han fet aparèixer conceptes com “tripleta màgica”, “portavents”, “puntals”, “gamma extra” o “clàssica de vuit”.\nRecollir les variants dialectals castelleres\nEls esforços per difondre la terminologia castellera no s’han aturat. En el si del II Casteller de Valls (2012), es va presentar la guia Lèxic casteller, elaborada pel tècnic de la CPNL Joan Pol i el mateix Xavier Brotons. L'objectiu, que Brotons i Antoni Pardo ja havien definit a Repensar els castells (2002), era recollir les variants dialectals de la terminologia castellera.\nLa “Càtedra de recerca històrica i documentació del fet casteller”, que s’impartirà a la Universitat Rovira i Virgili, ha estat promoguda per la Colla Vella dels Xiquets de Valls en col·laboració amb les institucions catalanes (Ajuntament de Tarragona, Diputació i Generalitat). Entre altres funcions, potenciarà la difusió de la terminologia castellera perquè la gent pugui comprendre i interpretar les construccions que s’aixequen durant una diada. Per aconseguir-ho, la càtedra treballarà en tres àmbits: realització de treballs científics, divulgació dels arxius de colles castelleres i promoció de l’activitat castellera entre la ciutadania entesa com a festa tradicional i singular catalana. En la mateixa línia s’encamina la inauguració de l’esperat Museu de Casteller de Catalunya\nFins als anys 80, els castells foren concebuts com una expressió ètnica i folklòrica, autorreferencial. Actualment han esdevingut els grans referents de la cultura nacional catalana quan vol traslladar els seus valors al món. L’atenció que els mitjans internacionals han dedicat al darrer concurs de castells de Tarragona, així ho demostra. Les publicacions i estudis impulsats des de les institucions i les universitats són imprescindibles per seguir consolidant l’afició castellera arreu del país.\nCalendari de llegendes, costums i festes tradicionals catalanes, vol. 2\nConcert a Barcelona (Eixample)\nMonty Python's Flying Circus, dels Monty Python\nSant Cugat del VallèsVallès Occidental\nCaldes de MontbuiVallès Oriental\nGegants a Olesa de Montserrat\nXerrada 'Com es crea una sardana?', a càrrec de Gerard Pastor\nPasqual Gomes Pintor\n"La tradició popular és una de les grans fonts de la meva pintura"


Combinat Paris i Disney - El regne de la màgia i la ciutat de la llum en un sol viatge\nUn combinat per acontentar tota la família. El nostre viatge organitzat ofereix , en primer lloc, 3 dies amb entrades incloses per als dos parcs de Disneyland París, que aquest any està de celebració amb motiu del seu 25 aniversari (no hi haurà millor ocasió per visitar-ho!). Després, per arrodonir el viatge, 2 dies a París, la capital de França i una de les ciutats més belles del món. És una gran idea aprofitar que estem a Disneyland per poder visitar París i tot plegat d´una manera molt còmoda i amb trasllats inclosos als aeroports.\nUn viatge que permet la combinació entre turisme i diversió.\nUn món de màgia i il·lusió, ideal per a una escapada amb nens.\nPassareu molt temps en els parcs, però també a la ciutat.\nHotels molt a prop dels parcs, amb bons serveis i preus.\nPreu molt ajustat i amb tot l'imprescindible inclòs en el paquet.\nAquest viatge només és pot confirmar amb una antelació de 7 dies.\nEntrades 3 Dies Disneyland Paris Aprofiteu aquesta magnífica oferta d'entrades a Disney. L'entrada permet accedir al Parc Walt Disney Studios® i al Parc Disneyland®.\nTrasllats Aeroports de Paris - Disneyland Anada i Tornada Trasllats incloso de l'aeroport de París al teu hotel a Disneyland i de l'hotel de París a l'aerport (Charles de Gaulle o Orly) (Trasllat no inclòs per a vols des de/a Aeroports París Beauvais i Vatry, codis BVA i XCR, consulta'ns suplement)\nTingues presents els horaris dels espectacles. Als nens els encanten.\nAccés ràpid a les atraccions amb el servei gratuït FastPass.\nNo oblidis la càmera, paper i llapis per immortalitzar-te amb els principals personatges de Disney. I demana’ls un autògraf.\nA París no deixis de visitar el barri de Montmartre i l’Església del Sacré Coeur.\nI fest-te la foto obligatòria amb la torre Eiffel!\nPerd-te per Montparnasse, el barri llatí i passeja pels Camps Elisis fins l’Arc de Trionf.\nGaudeix al màxim de cada moment.\nDisneyland Paris és una de les zones d’oci i vacacional més concorregudes i famoses de tota Europa. Compren dos parcs d’atraccions: Disneyland Park i Walt Disney Studios, a més d’una gran zona comercial i de restauració coneguda com Disney Village. Els nostres hotels es troben a Disneyland Est, a pocs kilòmetres de Disneyland Park amb transport públic (proper a la majoria dels hotels).\nDisneyland Park és el major, més conegut i més antic dels parcs. S’hi accedeix per la “Main Street U.S.A.” que recrea un carrer tradicional americà amb botigues, restaurants i es punt de trobada amb els personatges Disney i parada principal del ferrocarril a vapor que recorre tot el perímetre del parc amb parades a diversos móns.\nI és que el parc de Disneyland Park es divideix a la vegada en 4 zones o móns: Fantasyland (el món de la fantasia i els contes), Frontierland (inspirada en el llunyà oest), Adventureland (el món de les aventures en terres llunyanes) i Discoveryland (amb atraccions inspirades en el futur i la ciència ficció). Cada zona està repleta d’atraccions per a tots els gustos i edats, restaurants temàtic i comerços.\nEl segon parc, Walt Disney Studios, que ha crescut molt els últims anys, està inspirat en el món del cinema. Imita uns estudis de rodatge, cada un amb les seves enormes naus des de les que es pot accedir a películes i espectacles fabulosos relacionats amb el món del cinema, els personatges i l’animació de Disney. A més hi ha espectacles que deixen sense respiració.\nÉs important programar bé la teva visita a Disneyland Park. Tot i que disposes de les entrades per a 3 dies que et permetran visitar els dos parcs, hi ha moltes coses per veure i fer, i la bona organització et permetrà no perdre’t res. Dos consells: les atraccions més populars permeten “demanar hora” i així t’estalvies cues. I consulta cada dia el programa d’espectacles amb els horaris dels diferents shows, desfilades, trobades amb personatges, etc. Programa el teu dia en relació als horaris de manera que no et toqui corre d’un costat a l’altre i acabis esgotat. I sobretot.... viu la màgia !\nPresentació al vostre aeroport d'origen uns 90 minuts abans de l'hora prevista de sortida del vol amb destinació París. Facturació , tràmits d'embarcament i sortida cap a França. A l'arribada, trasllat inclòs al teu hotel a Disneyland París. Recomanem reservar un vol d'hora al matí per poder gaudir del parc amb el primer dia d'entrades incloses en el preu ( Es pot deixar l'equipatge a la consigna a l'estació o al mateix parc ). A última hora de la tarda check-in a l'hotel seleccionat. Nit a Disneyland Est.\nDisposeu de tot el dia per gaudir dels dos parcs ( entrades incloses ) que hi ha a Disneyland París amb les seves atraccions , espectacles , botigues , restaurants , etc . Nit a l'hotel seleccionat a Disneyland Est.\nUn altre dia complet per gaudir dels dos parcs que hi ha a Disneyland Paris : Disneyland Park , amb 5 zones o mons diferents i també Walt Disney Studios , cada vegada més gran i amb més i més espectaculars atraccions i shows relacionats amb el món del cinema . Nit a l'hotel seleccionat a Disneyland Est.\nAl matí és el moment de dirigir-se a la ciutat de París, el trajecte l'has de fer pel teu compte amb un còmode viatge amb el metro RER. Després del check -in a l'hotel seleccionat al centre de la ciutat disposareu de tot el dia per gaudir de la capital de França . No us podeu perdre la torre Eiffel , un passeig en vaixell pel Sena , la bella catedral de Notre Dame , una caminada per les seves elegants bulevards o la visita al museu del Louvre . Nit a París .\nSegons l'hora de sortida del vostre vol aprofiteu l'últim dia per continuar visitant la ciutat de París . A l'hora indicada trasllat des deñ teu hotel fins a l'aeroport inclòs. Uns 90 minuts abans de l'hora de sortida facturació en el vostre vol de tornada. Tràmits d'embarcament i sortida cap a l'aeroport d'origen. Arribada i fi del viatge.\nLos hoteles resevados formaban parte de nuestras espectativas y el viaje y los traslados resultaron satisfactorios. Incluso un problema que surgió con Iberia nos los solucionó Bedooin sobre la marcha sin mayor contratiempo.\nMuy bueno todo en general; mejorables los traslados\nParis segueix tan bonic com el recordavem i ens ha encantat el mon de la fantasia, ens ho hem passat genial!!!!


Girona farà una passera entre el carrer del Carme i Montilivi - El Gerió Digital\nGirona farà una passera entre el carrer del Carme i Montilivi\nMadrenas ha signat avui el decret per estudiar la millor manera de fer aquesta estructura\nDijous, 10 de gener de 2019 15:45h\nMadrenas aquest matí signant el decret\nL’Ajuntament ha encarregat als serveis tècnics municipals l’estudi de la viabilitat de la construcció d’una passera per a vianants i bicicletes per creuar l’Onyar entre el carrer del Carme i el barri de Montilivi, així com la posterior redacció del projecte constructiu resultant d’aquest estudi.\nAixí ho estableix el decret que ha firmat aquest matí l’alcaldessa de Girona, Marta Madrenas, tal com es va comprometre en una reunió celebrada aquesta setmana amb la Plataforma de Veïns pel Pont Carme-Montilivi. En el decret, l’Ajuntament també es compromet a mantenir informats els veïns de les solucions tècniques que es derivin de l’estudi.\nD’aquesta manera es vol començar la tramitació per poder executar una obra prevista en el planejament urbanístic de la ciutat, amb la voluntat de facilitar les connexions entre els barris del Carme - Vista Alegre amb Montilivi. Per això, l’Ajuntament és propietari d’un terreny a l’alçada del carrer del Carme 54 amb l’objectiu que sigui el punt des d’on s’hi pugui accedir. L’alcaldessa, Marta Madrenas, ha destacat que “es tracta de dos barris que interactuen molt entre ells i que comparteixen serveis i, per tant, des de l’Ajuntament hem de posar les eines per facilitar la mobilitat que ja existeix entre el Carme i Montilivi. El meu compromís amb els veïns ha sigut el de tenir el projecte fet aquest 2019”.\nLa passera ha de permetre el pas de vianants i bicicletes per sobre el curs de l’Onyar.


CAN SANGLAS o CAN CODINA\nA la llinda de la porta d'entrada hi ha inscrit " V I C. 6 6 J O S E P H + C V D I N A 1 7 6 6"\nÈpoca: segle XVIII – mitjan XX\nImmoble de tres plantes, entre mitgeres, cobert amb una teulada d'una sola aigua de vessant a façana. Pel que fa al seu emplaçament, aquest el trobem ubicat al costat dret del carrer Nou.\nLa planta baixa conta de tres obertures a destacar especialment el gran portal quadrangular d'accés equipat amb llinda monolítica i muntants de pedra ben treballats i escairats de pedra sorrenca. En la llinda es pot llegir una inscripció molt interessant que fa al·lusió tant al constructor com a la data de finalització de l'edifici, i diu així:\n" V I C. 6 6\nJ O S E P H + C V D I N A\n1 7 6 6"\nEn el primer pis trobem tres obertures: un obertura rectangular equipada amb llinda monolítica i muntants de pedra ben treballats i escairats de pedra sorrenca, la qual és projectada com a balconada amb la seva respectiva barana de ferro forjat. Pel que fa al treball de la forja aplicat a la barana, cal dir que aquest és bastant encertat tant des del punt de vista tècnic com des de l'òptica plàstica i estètica amb aquests cossos el·líptics concentrats en la base i el coronament de la barana. La balconada es troba flanquejada per dues obertures quadrangulars, - una per banda respectivament- totalment irrellevants ja que no han rebut cap tractament destacat.\nPel que fa al segon pis, aquest executaria de ben segur les tasques de golfes i s'ha projectat en la façana en format de dues obertures irrellevants, una de les quals, concretament la de la dreta consta d'un ampit d'obra.\nTanca la façana en la part superior un ràfec format per tres fileres: la primera de rajola plana, i la segona i la tercera de teula.\nLa majoria d'edificis del carrer Nou comparteixen entre ells tota una sèrie de paral·lelismes compositius, estructurals i formals molt evidents. I és que en tots cinc trobem una sèrie de trets comuns com ara la façana estructurada en dues crugies; la coberta oscil·la entre dos tipus: la coberta plana i aterrassada i la coberta d'una sola aigua de vessant a façana; la majoria d'immobles consten de tres plantes; proliferen per tota la façana un gran nombre de balconades equipades amb les seves respectives baranes de ferro forjat; el sistema d'obertures tendeix a ser el mateix, en el qual sobresurt el portal quadrangular d'accés equipat amb llinda monolítica i muntants de pedra ben treballats i escairats.\nPublicat per Llocs de Catalunya a 12:06


Vull un miracle,encara que el faci el diable – Fes Ta Festa – La cultura popular a la ràdio i a internet\nVull un miracle, encara que el faci el diable\nMolts es vendrien l’ànima al diable per aconseguir els seus desitjos. Penso que no hem de caure en l’error de voler les coses a qualsevol preu.\nEns amenacen de fer-nos fora d’Europa. Som Europa i així seguirà constant als mapes físics i polítics dels continents del món. I som europeus encara que ens excloguin de la Unió Europea.


© Gustavo Siviero saluda Xavi Quintillà a l’acabament del partit.\nEl company, i tanmateix amic, Dani Badía, ens va posar sobre la pista. Aquesta setmana, concretament el dimecres 14 de desembre, va fer trenta anys –Déu meu, trenta anys ja!– que es va escoltar per primera vegada al Camp d’Esports l’actual himne del Lleida. Bé, era l’himne de la Unió Esportiva Lleida. I el partit, un Lleida-Sanse, (així s’anomenava el filial de la Reial Societat) de Segona B. Va guanyar el Lleida 2-1.\nI pocs dies abans, concretament el 10 de desembre, es va gravar el tema amb lletra i música del llavors entrenador lleidatà, Jordi Gonzalvo, en els vells estudis de Ràdio Lleida, al carrer Vila Antònia, en una maratoniana sessió que va començar a les set de la tarda i va acabar ben entrada la matinada. L’orquestra Harlem’s de Cervera va posar la música i el Cor de la Ronya, les veus.\nL’himne, que per a satisfacció de Jordi Gonzalvo, que assegura que encara s’emociona quan l’escolta al camp, tot just ha envellit, l’hem escoltat centenars –milers?– de vegades a Segona A, a Primera i, per desgràcia, massa a Segona B. Ahir, en el fred i buit Camp d’Esports, davant del cuer Eldenc, pensava en altres temps en què la lletra s’ajustava, com a anell al dit, a la realitat.\n“Un crit fort al vent, Segre i sentiment; les banderes volen, són la força de la unió i la grada esclata amb passió.” Alguns rivals, entre els quals Barça i Madrid, ho han experimentat a les seues pròpies carns...\n“Blau al firmament, som la Terra Ferma, l’orgull de la nació.” Ara vivim del passat perquè la realitat és una altra. No hi ha públic, no hi ha resultats, no hi ha gaire joc... Tot resulta trist, gris, anodí i amb pocs motius per a l’esperança... Encara que l’himne roman. I qui sap? Potser podem escoltar-lo de nou amb la sensació que quan es produeixi “un revolt al sol, quan marquem un gol” el públic ompli les ara desertes grades del Camp d’Esports i torni a entonar a plens pulmons “som del Lleida, visca el Lleida, ho cridem amb il·lusió... El Lleida és el millor”.\nFins aleshores, bon nadal!


Diputació aprofitarà Cevisama per impulsar l'ús de la ceràmica en entorns urbans de la província de Castelló - Diari Millars, informació local en valencià.\nLa Diputació de Castelló aprofitarà un dels majors aparadors ceràmics del món, la fira Cevisama, “per sumar una nova fita que ajudi a créixer a un sector clau en el teixit productiu provincial com és el ceràmic”.\nAixí ho ha destacat el diputat de Promoció Econòmica, Salvador Aguilella, després d’assenyalar que serà el 23 de febrer quan el Govern Provincial donarà a conèixer en el sinus de la principal cita de la indústria ceràmica espanyola, el guardó Província de Castelló a la innovació del producte ceràmic en aplicacions urbanes mitjançant el qual “valorizaremos la innovació i recerca de les empreses castellonenques del sector”.\n“El premi neix com un reconeixement a l’excel·lent treball que realitzen dins del sector ceràmic provincial i que els porta a viure instal·lats en un procés constant d’innovació per mantenir-se com una referència internacional i un element de l’economia de tota una província”, ha ressenyat el diputat de Promoció Econòmica.\nAixí les coses, de la mà de Cevisama, l’Associació de Recerca de les Indústries Ceràmiques (ITC) i l’Associació Espanyola de Tècnics Ceràmics (ATC), l’administració provincial reafirmarà el seu compromís amb “la ceràmica castellonenca “per multiplicar l’impacte beneficiós que aquesta genera sobre la província. Els 15.000 ocupacions directes generades a la província demostren la importància d’un sector clau en el creixement empresarial i laboral de Castelló”.\nLiderant el desembarcament provincial en Cevisama\nAguilella ha destacat que el premi per impulsar l’ús de la ceràmica en entorns urbans, i que va ser presentat per Moliner a finals de l’passat any, “és un recurs més dins de l’àmplia bateria d’accions estratègiques empreses pel Govern Provincial a l’hora d’afavorir el desenvolupament del sector ceràmic castellonenc.\nTant és així que de cara a Cevisama, que se celebrarà a València del 20 al 24 de febrer, la Diputació afavorirà que els 17 municipis de la província amb indústria ceràmica estiguin presents en la fira a través d’un stand que “aglutini tota l’oferta provincial i es converteixi en l’epicentre de les bones notícies i el gran punt de trobada provincial en el qual les institucions ens convertim en aliats d’excepció per a les empreses ceràmiques”.\n“Des de l’administració provincial, -ha destacat Aguilella- volem liderar el desenvolupament econòmic del territori i quina millor forma per fer-ho que sumant a tots els municipis d’un sector productiu clau com és el ceràmic per treballar tots de la mà per impulsar-ho”.\nPost més nousCastelló organitza una ruta interpretativa per la Magdalena per a celebrar el Dia de l’Arbre\nPost més vellsAlmassora traslladarà a Costes la petició dels veïns de garantir l’efectivitat de les obres de regeneració


Iglesias: “Ens comprometem a organitzar un referèndum català” | Catalunya | EL PAÍS Catalunya\nEl candidat de Podem assegura a 'Salvados' que si guanya les eleccions celebrarà la consulta i que el resultat "serà vinculant"\nBarcelona 18 OCT 2015 - 22:02\tCEST\nAlbert Rivera, Jordi Évole i Pablo Iglesias.\nEl programa Salvados, de Jordi Évole a La Sexta, ha tornat amb un esperat cara a cara entre Pablo Iglesias (Podem) i Albert Rivera (Ciutadans). El periodista de Cornellà ha portat els dos candidats fins a Nou Barris, el districte que a les municipals va apostar per la candidatura d'Ada Colau però que a les catalanes va fer-ho per Ciutadans. "És un terreny neutral", ha dit Évole.\nPrenent un cafè amb llet en un bar de Canyelles, els dos candidats han donat alguns titulars sobre Catalunya. Évole els ha preguntat si consideraven que la imputació del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya a Artur Mas per organitzar la consulta del 9-N era un judici polític i, a diferència d'altres temes tractats durant el debat, els candidats han defensat postures contràries.\n"No és un judici polític -ha dit Rivera-. Es van utilitzar escoles públiques, diners públics... però que sí que servirà perquè Artur Mas ho utilitzi com si hagués estat un judici polític". Iglesias, en canvi, ha criticat que "és absurd que imputin algú per organitzar un referèndum. Sembla que hagi estat dissenyat pel mateix Mas, estan fent tot el que un cap de premsa voldria", ha dit.\nA la pregunta que tothom esperava, si permetrien la celebració d'un referèndum a Catalunya, també hi hagut punts de vista oposats: Rivera ha defensat que "cal reformar Espanya però no esmicolar-la. Cal reenganxar als catalans al projecte comú espanyol. Jo no llanço la tovallola, potser m'equivoco, però crec que Espanya es pot governar millor". Iglesias també ha estat rotund però defensant la consulta: "No em fa por la democràcia -ha dit- i jo no vull que Catalunya se'n vagi d'Espanya però vull que hi hagi un referèndum i no només el defenso sinó que ens comprometem a organitzar-lo i defensar que surti que Catalunya continuï com una nació dins d'Espanya".\nEl líder de Podem ha afegit: "Per seduir-los cal diu: Voteu! i, com qualsevol referèndum, serà vinculant". Segons ha defensat, "Artur Mas té por" que es produeixi aquest escenari ja que, des del seu punt de vista, "hi ha gent que està farta d'ell i apostaria per Podem. I arribat el moment, Mas diria: Ostres, això ja no és el rotllo de fer-me la víctima".