"En les relacions entre el Govern i l'oposició a Catalunya tant ens fa el que digui el PSOE" - Diari de Girona\n"En les relacions entre el Govern i l'oposició a Catalunya tant ens fa el que digui el PSOE"\n09·01·11 | 00:00\n"En les relacions entre el Govern i l'oposició a Catalunya tant ens fa el que digui el PSOE" marc martí\nNo es pensa retirar mai de la política\nSí. Quan cregui que no puc donar més de mi mateix, que no m'apassiona, que no em sedueix i que no puc abocar-hi totes les potencialitats de la meva capacitat de treball.\nLa nit del 28-N li va passar pel cap abandonar\nPerò, mentre vostè pensava això, Montilla ja comentava al seu cercle més proper que Joaquim Nadal presidiria el Grup parlamentari...\nAixò no ho sé. Jo em trobo el dilluns a l'Executiva amb l'anunci del president Montilla que no prendrà l'acta de diputat i, després d'un llarg debat, proposa el meu nom. L'Executiva s'hi va mostrar d'acord. A partir d'aquell moment, em vaig trobar veient-me l'endemà amb l'Artur Mas i començant a preparar el debat d'investidura.\nEl va sorprendre\nEm va agafar una mica desprevingut. No n'havíem parlat. També és veritat que era una possibilitat. Jo ja tenia l'experiència, amb una trajectòria parlamentària molt contrastada com a cap de l'oposició i portaveu.\nTant de consens suscita vostè en el PSC que no hagi sortit ni una sola veu en contra de la seva designació\nÉs la suma de l'autoritat de José Montilla com a primer secretari i del fet que quan fa aquesta tria sap que sóc una persona de consens, que no crearé arestes, que intentaré sumar i no restar i que intentaré refer l'espai polític del socialisme i impedir que es vagi aprimant.\nQuan hi ha un foc al PSC només el pot apagar Joaquim Nadal\nNo. Hi ha molta gent capaç de treballar en un sentit constructiu. Aquesta idea d'apagafocs només és vàlida quan en un partit polític es van reproduint situacions desafavorables. En el PSC, durant 30 anys n'hem viscut moltes més de favorables que no pas de desfavorables. El que importa és trobar una suma d'energies suficients per sortir d'una espiral d'aprimament i de desgast.\nEl seu càrrec té data de caducitat el dia que hi hagi un nou primer secretari\nQuin perfil ha de tenir el proper líder del PSC\nHa de saber integrar, recollir totes les fonts de les quals beu el projecte fundacional del PSC i continuar un procés que durant molt de temps ha estat la clau del nostre èxit, que és obrir-nos a la societat i ser un referent de l'esquerra i del centreesquerra, amb una gran vocació de govern i de centralitat a la política catalana. Hem d'ampliar els nostres espais polítics tradicionals cap a sectors o de l'esquerra o del centre fins a configurar una majoria social que ens doni la majoria per governar.\nEl pròxim congrés del PSC se celebrarà amb el record de Sitges 1994\nEl PSC ha d'aclarir primer què vol ser\nGovernar molts anys i governar-ho tot allunya els partits de la societat\nÉs possible que passi, però els partits quan governen haurien de saber que l'arrel del mandat democràtic els obliga a referir-ho tot sempre a la voluntat dels ciutadans que els han donat la majoria per governar. El que s'oblida d'això s'oblida de l'essència mateixa de la política.\nDesprés d'haver promogut l'Estatut, d'haver governat amb independentistes i d'haver crescut l'independentisme durant els set anys que han manat a la Generalitat, van dissenyar una campanya electoral desmarcant-se del tripartit i de l'independentisme. Massa desorientació pels seus votants, no creu\nLes causes de la nostra derrota són com una suma de factors. Als que diu vostè hi hauriem d'afegir el desgast enorme i la impopularitat de les mesures per superar la crisi, el propi estat de malestar de la societat com a conseqüència de la crisi. Aquesta situació que algú ha descrit com de ciutadania permanentment emprenyada per un conjunt de circumstàncies adverses que no milloren. Hi ha la suma del desgast del PSC en el Govern i un de compartit amb el PSOE i amb el Govern espanyol que ha experimentat desgastos similars, com es comprova en les enquestes.\nQuan es va assabentar que CiU negociava amb Mascarell la Conselleria de Cultura\nI com es va quedar\nQuè ha suposat per al PSC la seva marxa\nEn Mascarell és un personatge valuós, format, crescut i forjat en l'administració local i autonòmica a l'empara del PSC. És un dels nostres que decideix acceptar una proposta per integrar-se en un govern sense que hi hagi un pacte de coalició. Fa una opció que només la pot fer en plena llibertat si abandona la militància socialista. El fet de deixar la militància socialista, vol dir que en Mascarell ha abandonat la ideologia socialista Crec que no. Les ideologies són de més llarg recorregut. I, més enllà del sotrac intern perquè un militant ha acceptat una proposta del nostre adversari més directe, ara hem de veure si és capaç d'encaixar en aquest govern i si les polítiques que fa juguen o no en favor de la cultura catalana en un govern que tradicionalment no havia fet de la cultura el centre de la seva activitat\nPer què històrics com Mascarell, Sobrequés, Armangué, el mateix Pasqual Maragall han anat abandonant el PSC\nVistos els noms que cita, cada cas és un cas i no són equiparables. En les preocupacions del PSC, pesen molt més els milers de persones que en aquestes últimes eleccions o en d'altres van abandonar la seva orientació socialista que no pas les individualitats que esmenta, cadascuna de les quals té una causa concreta i no totes obertament confessables.\nAmb la marxa de Mascarell ha quedat tocat l'anomenat sector catalanista del PSC\nCrec que no. Els sectors són sectors si són una suma de lideratges i de grups de gent dintre d'un partit polític. Entès així, el sector catalanista no existeix perquè en termes estrictes tot el PSC és catalanista per definició. Algú pot pensar que a vegades no n'és Aquesta és una de les nostres batalles pendents. Veure on se situa la credibilitat d'un projecte catalanista que ho és per a tothom i que en això no admet ni sectors ni sensibilitats, sinó que tothom està en la mateixa alineació. Jo no hi sé veure sectors organitzats amb capacitat de formular alternativa. A mi em molesta especialment la definició de sectors, perquè a vegades se m'hi posa i a vegades no. Jo no admeto que ningú discuteixi ni la meva catalanitat, ni el meu catalanisme. I el dia que jo pensés que el PSC no és catalanista, abandonaria el partit.\nHe llegit que dirigents del PSC titllen Artur Mas de deslleial perquè, després de pactar la investidura amb vostès, ha fitxat Mascarell i ha dit que li van amagar part del dèficit. Comparteix aquestes crítiques\nDes d'alguns sectors d'opinió es voldria que el PSC es declarés en obertes hostilitats amb el Govern. I alguns sectors han concretat això a base de formular notícies per dir que el PSC encara no sap quina orientació prendre en aquesta nova legislatura. I hi ha qui afegeix coses paradoxals com que ara el PSC s'enfronta a una deriva estranya perquè, segons ells, els sectors més catalanistes volen fer una oposició responsable que és el que el PSOE voldria i els no tan catalanistes una oposició radical. Oh paradoxa! La senyora Elena Valenciano manifestant que estan molt bé les retallades d'alts càrrecs i el president del grup socialista dient que són operacions de maquillatge. Puc dir amb molta contundència que el full de ruta del PSC a l'oposició està traçat.\nPrimer, serem oposició implacable (Nadal posa l'èmfasi en cada síl·laba) amb tot allò que s'allunyi del nostre projecte polític o que a criteri nostre siguin errors de plantejament, d'estratègia o de contingut del govern de Mas. Implacable. Serem oposició radical. Segon, serem alternativa perquè tenim vocació de govern. Una part de la nostra oposició ha de venir acompanyada de capacitat de proposta. I, tercer, poden haver-hi algunes qüestions que, pel superior interès del país, puguin suscitar acords puntuals entre CiU i el PSC. Poden ser les tres estratègies sumades. Per ser oposició radical no n'hi ha prou amb retòrica parlamentària i capacitat dialèctica. O hi ha arguments sòlids, fets demostrables i idees a defensar, o la mera desqualificació de l'adversari no fa altra cosa que desprestigiar la política. També hi ha qui diu que el PSC mirarà de reüll a veure què opina el PSOE. Al PSC, en el que afecta a la dinàmica parlamentària i a les relacions govern-oposició a Catalunya, tant ens fa el que digui el PSOE. A vegades coincidirem i en d'altres no, però no farem res només perquè el PSOE hagi dit ab.\nHa parlat amb Zapatero des que és president del grup parlamentari\nHan deixat la caixa buida\nAquest és un concepte fictici creat i orquestrat per Mas i el seu Govern, sobretot pels seus assessors per justificar l'arrencada, la inactivitat del Govern en els primers mesos i algunes possibles retallades; retallades que en els governs en què jo he estat ja hem anat aplicant successivament, com a mínim des de fa tres anys. Deixem dèficit i deixem endeutament, però en el comparatiu entre el dèficit i l'endeutament que vam trobar i hem deixat i el grau d'equipació del país que vam trobar i hem deixat, el nostre saldo és favorable i indica una caixa plena i no una caixa buida.\nAmb quin estat anímic es pot fer oposició després d'haver governat set anys i haver rebut un càstig electoral\nFent-ho de forma mesurada i calculada. No gastant energies inútilment, triant molt bé els flancs, sabent que ja ara han comès uns errors, que durant unes setmanes Catalunya estarà en els segons i tercers nivells en un buit de poder i que si passen coses no se sabrà qui haurà d'afrontar-les, posant en evidència fins a quin punt set anys a l'oposició han convertit CiU en una maquinària rovellada respecte al coneixement de l'administració i de la legislació que es desprèn del dret administratiu. Hi ha decrets que citen articles que estan derogats. Hi ha fórmules d'organització que creen temporalment un buit de poder. Per tant, hi ha errors d'arrencada que indiquen que estaven molt més verds del que ells aparentaven.\nTemen també una llarga travessia en el desert\nGovernar o no en els ajuntaments de Barcelona i Girona marcarà la situació del PSC\nNo. El PSC és i continuarà sent una força municipalista formidable. Estem a Lleida, Tarragona, Terrassa, Sabadell, l'Hospitalet, Badalona, Cornellà, Barcelona, Girona. I també en un munt de pobles petits i mitjans. En alguns, com Figueres i Salt, hem governat, hem deixat de governar i hi hem tornat.\nPer què el PSC és el partit més votat a Catalunya, fins i tot quan es presenta López Aguilar de cap de llista a les europees, i no han aconseguit guanyar mai unes eleccions catalanes\nSi tinguéssim resposta a aquesta gran pregunta faria molts anys que tindríem la presidència de la Generalitat i no l'hauríem perduda mai. Per què l'elector selecciona tant i estableix pocs vasos comunicants entre unes eleccions i unes altres O fins i tot per què l'elector després de trenta anys d'autogovern i de dos Estatuts continua atorgant més importància a unes eleccions generals o municipals que a unes autonòmiques Tot això forma part d'una reflexió que hem de fer tots i que indica que l'escenari polític català és molt diferent que el general espanyol. No tenim polaritzacions de dos grans partits i les circumstàncies dels últims deu anys, i molt especialment la sentència del Constitucional, han sacsejat prou l'espai polític català com perquè l'escenari dual espanyol aquí s'hagi trencat encara més amb una fragmentació dels espais que ha dut set grups diferents al Parlament, encara que dos estiguin al grup mixt.\nLa crisi ha coincidit amb vostès governant l'Estat, la Generalitat i els principals ajuntaments. És mala sort o que els socialistes no han gestionat bé\nEn política, la sort compta poc. Ara bé, jo he de fer una defensa de la capacitat de gestió dels governs municipals i dels governs en els quals jo he estat des de 2003. Amb polítiques com les de la llei de barris, com les d'ocupació, com les d'acció social i les de l'acord estratègic, més la d'inversions en un context econòmicament molt advers, els governs de Pasqual Maragall i José Montilla han fet molt més que parar el cop. Catalunya està més preparada que la resta d'Espanya per sortir de la crisi i està més equipada que mai per afrontar la crisi amb una bona cohesió social.\nMontilla va dir en campanya que venia un "tsunami" conservador. Després de perdre el PSC la Generalitat, les enquestes preveuen una derrota socialista a la majoria de comunitats autònomes. Vénen anys de governs de dretes\nAquesta basculació cap a la dreta ja l'he viscuda dues vegades i no en termes de comunitats autònomes. En recordo una a l'any 1995 quan Paco Vázquez a la Corunya i jo a Girona ens vam convertir en els únics alcaldes socialistes de capitals de província amb majoria absoluta. Hem de tenir, igual com aleshores, la capacitat de reacció i de modernització del nostre discurs, missatge i propostes amb una política pròpia del segle XXI.\nQuin discurs ha de tenir l'esquerra en un moment en què la gent està espantada i que vostès són els que retallen pensions i drets socials\nL'esquerra ha de generar confiança i recuperar-la. Vol dir formular propostes sòlides, estructurals, que no siguin pa per avui i fam per a demà, sinó polítiques de llarg recorregut que facin creïble el sistema de prestacions socials que tenim ara i d'aquí a vint anys. Qualsevol cosa que faci trontollar això porta a situacions paradoxals. L'esquerra va sanejar fa vint anys els sectors en crisi de la gran indústria espanyola, siderúrgia, naval i el que sigui, va afrontar les vagues, va fer la regularització i va lliurar a la dreta i a l'empresa privada tots aquests sectors endreçats. Això no es premia electoralment. A l'esquerra no se li perdonen coses que a la dreta no només se li perdonen, sinó que se li consenten i, en alguns casos, se li aplaudeixen, especialment pel que fa a una cosa que hauria de ser inacceptable per a tothom, que és la corrupció. La claretat i coherència del missatge de l'esquerra ha de generar seguretat a la gent i ha de tenir capacitat per engrescar cap a nous horitzons. Girona ha sortit dues vegades del pou, amb crisis econòmiques molt fortes, sempre amb governs d'esquerres. Una part es deu a polítiques que ha fet l'Ajuntament, però una altra molt important a la mateixa conjuntura. Si tens les regnes del govern ben agafades, només gestionant confiança pots conduir les coses cap a una posició favorable quan la conjuntura és redreça.


El Pla Educatiu d'Entorn és una eina de cohesió social i de potenciació de la llengua i cultura catalanes - Ajuntament de Mataró\nEl Pla Educatiu d'Entorn és una eina de cohesió social i de potenciació de la llengua i cultura catalanes\nL'alcalde, Joan Antoni Baron, va presentar ahir en un acte públic el Pla Educatiu d'Entorn. El pla té el seu origen en la signatura, fa un any, del conveni que va signar l'alcalde amb la consellera d'Educació de la Generalitat de Catalunya, Marta Cid, per posar en marxa aquesta iniciativa educativa que té com objectius principals la cohesió social i potenciar l'ús de la llengua catalana.\nEl Pla Educatiu d'Entorn, que s'ha posat en marxa com a prova pilot en 25 municipis, està impulsat pel Departament d'Educació de la Generalitat de Catalunya i els ajuntaments. A més també hi participen diferents departaments de les dues administracions, les AMPA (Associacions de mares i pares d'alumnes), associacions de veïns, associacions culturals, el Centre Sant Pau, el Consorci per a la Normalització Lingüística, el Moviment Educatiu del Maresme (MEM), Casa de la música, les entitats esportives de la ciutat i els centres escolars. L'Institut Municipal d'Educació (IME) és l'organisme que coordina l'organització del Pla Educatiu d'Entorn de Mataró.\nEl Pla Educatiu d'Entorn és una iniciativa que té com a principals objectius promoure la cohesió social i potenciar l'ús social de la llengua catalana i el coneixement de la cultura catalana, alhora que oferir activitats educatives fora de l'horari escolar a l'abast de tothom. Els plans també afavoreixen actuacions coordinades entre els centres educatius i el seu entorn social.\nAixí, el pla es defineix a través de dues vessants: l'educativa i la social. Pel que fa al tema social el que es pretén és afavorir la socialització, la comunicació i el respecte mutu entre les diferents cultures i col·lectius socials de la ciutat amb l'objectiu de promoure la cohesió social, escolar i cívica. A més no només hi poden participar els alumnes també és un espai per a què les famílies hi tinguin el seu lloc. Quant a la vessant educativa, la voluntat és facilitar la promoció educativa i escolar dels infants i joves mitjançant la realització de diferents activitats fora de l'horari escolar.\nA més, el pla compta amb la consolidació d'una estructura organitzada formada per tots els agents implicats que treballen el context escolar, familiar i d'entorn social de l'alumne. La coordinació es concreta en la Comissió Local del Pla Educatiu d'Entorn i diferents grups de treball: activitats extraescolars i esports; reforç escolar; formació de les famílies; joves; i ensenyament del català.\nLa iniciativa està adreçada als alumnes (i pares i mares) de primària i secundària.\nL'espai on es desenvolupen els plans són les instal·lacions dels centres educatius públics i concertats, cosa que permet també que es puguin realitzar activitats compartides entre diferents centres.\nEl Pla Educatiu d'Entorn es va posar en marxa el 2004 de manera experimental amb algunes accions però ha estat aquest curs 2005-2006 que s'ha consolidat.\nCentres implicats en la iniciativa i activitats\nEl pla s'ha instaurat a la zona nord-est de Mataró (Rocafonda, El Palau-Escorxador, Cirera-Molins i Vista Alegre) encara que hi ha algun centre de l'altra zona on també ja s'estan realitzant algunes activitats. El curs vinent s'anirà estenent progressivament a la resta de la ciutat.\nEls centres implicats fins ara en el projecte són: CEIP Cirera, CEIP Àngela Bransuela, CEIP Germanes Bertomeu, CEIP Rocafonda, CEIP Menéndez y Pelayo, CEIP Vista Alegre, IES Alexandre Satorras, IES Thos i Codina, GEM i Freta.\nLes activitats que ofereix el pla són les següents: taller de llengua (22 participants); casal d'estiu lingüístic (11); reforç extraescolar (137); dinamització juvenil als instituts (activitats de lleure, 60 participants); música, dansa i tabals (115); activitats i suport a les famílies (totes les AMPA i pares i mares de les escoles de la zona); joves guia; iniciació a l'esport (falta finalitzar la inscripció) i biblioteques obertes i estudi assistit.\nLes activitats dirigides a les famílies es concreten amb conferències sobre anorèxia i bulímia, consum responsable de joguines i adolescència i família, entre d'altres; a més de tallers d'educació emocional, primers auxilis, informàtica i català així com l'espai formatiu d'intercanvi i participació "Parlem-ne", que són xerrades moderades per un psicòleg.\nTambé pel que fa a les famílies, hi ha el projecte de "famílies acollidores" que pretén implicar a les famílies de l'escola en el procés d'acollida i acompanyament d'aquelles que arriben de nou al centre, afavorint d'aquesta manera espais de convivència, intercanvi i implicació en la comunitat escolar.


Espores - Jardí obert\nÉs un fet que les ciutats reclamen un diàleg obert amb els seus espais verds, i els seus habitants, tot i ser conscients de viure a les urbs, creuen possible l’equilibri entre edificis, vies de comunicació, i parcs i jardins. Tot i això, un Jardí Botànic no és un jardí qualsevol, els jardiners, conservadors, investigadors i educadors que treballen en ells, formen part d’una xarxa encarregada d’utilitzar-los com a eina pedagògica, museogràfica, científica i conservacionista.\nAixí, totes aquestes tasques no es poden realitzar en un espai directament obert al públic, però tal volta que estiguen confinats no ha de significar que no s’integren en el seu entorn. Per això la proposta del Jardí Obert suposa trencar amb aquest concepte i generar un embolcall transparent que cride l’atenció de tot aquell que passa prop del Botànic.\nPau i Frodo Romany són els creadors d’aquesta proposta oberta i suggerent. Junts formen el despatx PR3 seguint el camí del seu pare, i realitzen projectes arquitectònics, participant tant del disseny com de l’elaboració. Confessen que el primer que es plantejaren en plantar cara al seu projecte fou si la gent sabia allò que s’amagava rere els murs del Jardí. Per a ells asfixien aquest pulmó, i la solució està en les parets de cristall.\nI si és vol conèixer de primera mà quin és l’efecte desitjat, el podem trobar al museu quai Branly a Paris, de l’arquitecte Jean Nouvel. Un espai per a l’art que impacta per la impressionant aposta per les cobertes vegetals, però també per la gran tanca de vidre que el voreja, amb 200 metres de llarg i 12 d’alt.\nUn Jardí obert i connectat\n“Obrir el Botànic, fer-lo permeable i visible, incorporant-lo a allò quotidià lluny de la situació actual en que està ocult a la vista de l’usuari i desconnectat del seu entorn”, és la proposta dels germans Romany, una descripció que al mateix temps explica la seua preocupació per eixe aparent aïllament del Jardí amb el seu barri.\nPer això han pensat en una reforma que va més enllà, amb l’entrada principal del Botànic per la Gran Via de Ferran el Catòlic. Aquest punt, que connectaria el Jardí amb el Passeig de la Petxina i el mateix riu, podria convertir-se en una plaça d’encontre i referència, al mateix temps que es podria dissenyar com a pantalla per al tràfic i la circulació, i servir de zona de pas entre espais verds.\nBoscos i jardins verticals\nEl Botànic conta amb un traçat clàssic pel que fa a les seues col·leccions, els dos segles d’antiguitat a la seua ubicació actual fan d’ell un lloc d’estructura ordenada per camins i seccions. Per a les noves zones que es crearien, els arquitectes proposen treballar amb els paisatgistes per a que desapareguen els límits entre natura i visitants, es creen recorreguts lliures amb diferents itineraris possibles, i el passeig es converteixca en una experiència més propera i estimulant. Un concepte de bosc que ja es transmet en altres jardins que, això si, normalment conten amb ubicacions fora dels entramats urbans.\nJardi vertical front el prototip de cafeteria\nA més, de la fusió entre arquitectura i jardineria als germans Romany els interessen especialment les façanes enjardinades, cosa que els portà a plantejar-se què fer amb un important veí del Jardí, un edifici de 8 plantes que ofereix una vessant mitgera sense cap recurs estètic, arquitectònic o visual. Així, es tracta mostrar com els jardins verticals són una manera de solucionar aquest tipus de casos, donant a més espai per a incloure més entorns verds al nostre voltant.\nAquest és el tercer projecte que vos presentem pertanyent a la mostra Arquitectura i natura: una visió del Botànic, una exposició proposada per l’espacio IDEO per a reflexionar sobre les possibilitats d’ampliació que té el Jardí Botànic de la Universitat de València. Com que forma part del festival d’art contemporani INCUBARTE, els projectes dels cinc grups participants han suposat un taller de creació, un espai on imaginar el Botànic que a ells els agradaria tenir a la seua ciutat.\nMés en aquesta categoria: « Gegants Sostenibles\tJardins en moviment »


Els usuaris d'Android, els més liberals sexualment\nUna enquesta del portal 'Match.com' arriba a la conclusió que els usuaris del sistema tenen un comportament sexual més liberal que els usuaris d'iPhone i BlackBerry\n2 min. Barcelona 29/05/2014 19:15\nQualsevol objecte parla de nosaltres, de la nostra personalitat, de com som. I, en la societat actual, un dels objectes que dóna informació sobre els nostres gustos és el telèfon mòbil. Però, més enllà de gustos estètics i predileccions tècniques, tenir un mòbil d'Android, Apple o BlackBerry diu res de la nostra vida sexual? Sí, segons un estudi del portal de contactes 'Match.com', que ha fet públics els resultats d'una enquesta segons la qual els usuaris d'Android són els que més sovint acaben fent sexe durant la primera cita.\niPhone, amor a la feina\nSegons l'enquesta, els usuaris d'iPhone són els que més surten amb algun company de la feina. Un de cada quatre usuaris del telèfon d'Apple té un afer sentimental amb algú de la feina. També són els més ansiosos: mentre que els propietaris d'un Android o un BlackBerry triguen dos o tres dies a posar-se en contacte amb l'altra persona després d'una cita, els usuaris d'iPhone només poden esperar un dia.\nBlackBerry, els que més beuen\nEls usuaris de Blakberry són els que més beuen: la majoria beu alcohol durant la primera cita. Són, també, els més romàntics: dos de cada tres s'enamoren a primera vista.\nAndroid, els més seductors\nEls usuaris d'Android són els que tenen més èxit a l'hora de mantenir relacions sexuals durant la primera cita: ho fan un 62%, comparat amb un 57% d'usuaris d'iPhone i un 48% d'usuaris de BlackBerry. També són els més propensos a no tornar a veure més les persones amb les quals mantenen relacions sexuals. Finalment, són els que més fan servir les webs de contactes: un 72%, comparat amb un 58% d'iPhone i només un 50% de BlackBerry.


Casa de VbN: 10/09\nEscolto en Jordi Basté que, al comentari editorial que fa cada dia a les vuit del matí al seu programa el Món a RAC 1, critica que no hi hagi ni un trist llibre en català de la premi Nobel, Herta Müller. La cosa no passaria d’aquí si no hagués estat que, uns dies després, el mateix Basté i al mateix espai, diu que ha parlat llargament amb en Fèlix Riera, director editorial de Grup 62, i que aquest li ha dit que no n’hi ha per tant, i que en Camilo José Cela tampoc no estava gaire traduït quan va guanyar el Nobel. Riera assegura que, que Müller no tingui cap llibre al català, no vol dir que estiguem tan malament, ans al contrari, i anuncia per aquesta temporada noves novel•les de Ferran Torrent i Najat el Hachmi, entre d’altres. Magnífic, probablement tindrem una bona collita d’autors locals enguany, però això no fa que la Nobel 2009 deixi de ser inèdita en català. Ho deixarà d’estar? Segurament, però això tampoc no treu que, a hores d’ara, tinguem aquesta lleu coixesa. En català es publiquen molts títols d’autors estrangers, tot i això força vegades es troben a faltar obres literàriament centrals perquè, en bona lògica, les editorials busquen la rendibilitat econòmica, i no se si la Müller, abans del premi, donava gaires diners. Això si que són raons, hi estigueu d’acord o no. Qui ja deu estar pensant en aquesta dicotomia és en Jordi Rourera, el nou editor d’ Ara Llibres, Amsterdam, Alisis i Now Books. Bioquímic i filòleg, en Jordi és una rara i valuosa espècie en el món editorial, on va debutar ja fa cinc anys. Si la sort, que li desitgem, te un component químic, la seva incorporació és el fitxatge d’un crack. La gent d’Ara llibres reconeix que és un luxe tenir-lo d’editor.\nPublicado por Rafael Vallbona a dijous, d’octubre 29, 2009 Cap comentari:\nMala setmana pel conseller de cultura. Ni els grans distribuïdors ni molts exhibidors estan d’acord en la paritat entre català i castellà en el doblatge de pel•lícules, mentre que el cessant Xavier Bru de Sala l’acusa de voler buidar de continguts i diners el Consell de les Arts (CoNCA). S’està apagant la bona estrella que semblava acompanyar fins ara Joan Manuel Tresserras?\nNo crec que a ningú sorprengui que cada pas de la futura llei del cinema vagi acompanyat d’un intens debat públic, ni de que, un cop dimitit, el fins ara president del CoNCA, Xavier Bru de Sala, no posés l’èmfasi de les seves crítiques en el titular del Departament de Cultura de la Generalitat, però quan ambdues coses coincideixen en el calendari, i ho fan amb altres com el balanç negatiu que l’informe de la ràdio a Catalunya fa sobre aquest mitjà, fan pensar que, malgrat mantenir un considerable crèdit polític, la gestió del conseller de cultura, Joan Manuel Tresserras, està passant per un moment socialment delicat, just quan enceta el darrer tram de legislatura.\nEl full de ruta de l’equip Tresserras ha estat sempre clar: un primer any per endreçar el desgavell que hi havia a la casa i, a partir de llavors, planificar, legislar i actuar. Els reconeixements obtinguts amb el pla del circ, el de biblioteques, el de dansa o la difusió internacional de la música feta a Catalunya, han tapat algunes patinades com el tancament precipitat de Santa Mònica o l’oposició que va trobar el pla d’arqueologia i que es va acabar fent posar a tothom ferms, en una meritòria actitud d’exercici del poder que, per por a desagradar o a perdre la cadira, a la política catalana es practica ben poc.\nPerò Tresserras i els seus sabien que tenien un ferro roent amb el CoNCA i que es ficarien en problemes amb la llei del cinema. I ara, en el darrer tram de la legislatura, ambdues situacions poden malbaratar part de la gestió d’un conseller que, i aquí Bru s’equivoca malintencionadament, si que ve del món de la cultura. O la universitat i la comunicació no ho són?\nL’herència del CoNCA recorda una mica el cèlebre pacte cultural dels vuitanta, que un cop firmat va resultar que ningú no el volia i Pujol el va fer desmantellar entre grans pantomimes de l’esquerra. Però ningú del govern Montilla, ni ell, no va ser capaç de reconduir un tema que els havia encolomat en Maragall i que no els feia cap gràcia, fins que Tresserras s’ho va trobar damunt la taula, i amb un president ‘in pectore’ amb qui sabria que se les tindria. Perquè el va proposar, doncs, per tenir contenta la plataforma que promovia la creació d’un consell?. Perquè es va deixar podrir després la situació fins arribar a l’enfrontament, les acusacions, la crisi, la dimissió forçada de Bru de Sala i aquesta sensació actual de que, això del CoNCA no servirà de gran cosa? Collar les competències i el pressupost del Consell i després forçar la negociació d’un acord marc era la forma de reconduir-ho? El CoNCA pot tenir una segona oportunitat, o se’ns ha mort a les mans i a penes serà ja una mena d’instància zoombie entre la teranyina del’administració? S’hi estarà d’acord o no amb el Consell, però el que no es pot tolerar és crear-lo i desactivar-lo després pels motius que siguin.\nAmb el projecte de llei del cinema pot passar el mateix, tot i que esperem que no. S’anuncia amb gran èmfasi, potser es promulgui tal i com està redactada però, quina capacitat tindrà la Generalitat per a fer complir la quota paritària entre castellà i català a les pantalles? Les ‘majors’ que no acompleixin se les multarà, o en això de les multes, com en els delictes econòmics, també hi haurà privilegis jurídics?\nSi es fan les lleis i s’engeguen instàncies administratives cal respectar-les i activar les seves funcions i acompliment. En cas contrari, el balanç de l’era Tresserras podria acabar essent tant mediocre com el de majoria de consellers que han passat pel despatx del Palau Marc.\nMés males noticies, de sobres sabudes, pel conseller Tresserras; segons l’Informe sobre la Ràdio a Catalunya 2008, que ell mateix va presentar la ràdio envelleix, perd oients, i gairebé ningú no sap fer res per corregir-ho, tret de RAC 1, tal i com reconeix l’estudi. Si no s’hi aconsegueix enganxar els joves, internet pot matar l’estrella de la ràdio quan ni el vídeo ho havia fet.\nLa justícia valenciana ha desbaratat del tot la bonhomia de Tresserras. L’autorització al govern valencià per tancar el repetidor de TV3 a València fa complertament inútil la voluntat de diàleg i d’acord que sempre ha demostrat el departament de Cultura per promoure la reciprocitat en la recepció de les respectives televisions a València i Catalunya. Però aquí Canal 9 si que arriba.\nPublicado por Rafael Vallbona a dimarts, d’octubre 27, 2009 1 comentari:\nD’acord que la climatologia mediterrània és indomable i un punt salvatge, d’acord que les llevantades sempre porten molta aigua, però precisament, com que ja ho sabem, n’estem advertits i cada any passa un o dos cops, és intolerable que els semàfors de la cruïlla Diagonal / Passeig de Gràcia no funcionessin ahir a les tres del migdia, que les voreres siguin piscines de mal anivellades com estan, que les rieres siguin camps de regates, que les línies 2 i 3 nedessin o que als vestíbuls dels estacions la gent rellisqués com si del ‘hollyday on ice’ es tractés per mor d’un linòleum vell de fa més de trenta anys. En resum, aquest és un país de secà, un rostoll de tercera amb una capital de les mateixes característiques. Quan no plou, anem fent, a la que cau un xàfec, tot sotsobra, les nafres surten a la llum i les deficiències i desigualtats territorials s’agreugen.\nAra, això els polítics com que ells van en cotxe oficial sempre, no ho veuen. Per ells, aquest és el millor dels mons, i parlar del temps, un tema recurrent de conversa d’ascensor, que d’escales tampoc no en pugen.\nDit a El Mon a RAc 1 el 23.10.09\nPublicado por Rafael Vallbona a dijous, d’octubre 22, 2009 Cap comentari:\nHi ha lectors de la trilogia d’Steig Larsson en català que estan que trinen. Clara Calbet es queixa en una carta al director de les nombroses errades en la traducció (‘treure les tripes per la boca’ per ‘treure el fetge per la boca’, ‘declarada incapaç’ per ‘incapacitada’...) i anuncia que els altres dos els llegirà en castellà. En una altra carta Víctor Pasqual protesta també pel mal relligat dels llibres, que fa que les pàgines i fins i tot els plecs sencers de Larsson caiguin com les fulles a la tardor, i això que el lector jura que no és l’Increïble Hülk. Ambdues queixes estan comprovades o patides en pròpia pell i contrastades amb una colla de lectors. Un entès en l’autor de la trilogia m’assegura que Steig Larsson va escriure en suec, que Destino l’ha traduït al castellà des de la llengua original, però que Columna, ho ha fet del francès. Podria ser una causa del grinyolar de la traducció?. Si algú li vol preguntar el perquè de tal decisió, demà poden trobar l’editora de Columna, Ester Pujol, a la llibreria 22 de Girona, on presentarà la segona peli basada en la trilogia de l’autor que, no se si somiava en llumins i bidons, però en tot cas ho feia en suec, no en francès. Hi ha més protestes. Al seu bloc ‘Calamars a la catalana’, l’escriptor Sebastià Benassar es queixa també d’una altra novel•la negra amb errades, en aquest cas es tracta de ‘Les filles del fred’, de Camilla Läckberg, que ha editat Ara Llibres i que, segons l’escriptor illenc, està farcida d’errades ortogràfiques. Errades, fulles que cauen, tot plegat potser és que els llibres d’avui en dia es fan a corre cuita, a la baixa i sense la necessària cura en la seva factura. Així potser es fa negoci,no lectors.\nPublicado por Rafael Vallbona a dijous, d’octubre 22, 2009 1 comentari:\nAmb la rauxa creativa, de Jujol a Miralles, en declivi, ofegada per la nícia voluntat política de fer de la ciutat un aparador de Nouvel, Rogers, Herzog o Foster, i en plena crisi, l’arquitectura catalana recent busca nous referents i feina. Per això, amb llums i ombres, es mostra a París (cité de l’architecture). Però un cop vista el dubte resta: fi de cicle o punt de partida?\nUn amic paleta em va dir un dia que el que més li agradava de la seva feina era pensar que, fent una casa, contribuïa a transformar la vida de la gent que l’habitaria. Després de veure l’exposició ‘Arquitectura catalana 2004-2009, retrat d’un temps’, no tinc massa clar que l’arquitectura d’avui en dia pensi en aquesta senzilla premissa. És clar que els creadors no en són els únics responsables. En un temps en que el sistema de transmissió de valors està en crisi i que la pròpia existència és tant líquida com el pensament, l’arquitectura no en surt indemne.\nLa històrica capacitat de reinterpretar una època, de transformar-la i de dotar de nous instruments a la societat del seu temps que va tenir l’arquitectura catalana fins els anys seixanta, quan Francesc Mitjans va canviar l’ofec de la burgesia barcelonina a l’eixample pel discret encant de nova classe emergent Diagonal enllà, és un poder avui en dia en vies d’extinció. Tenallats entre encàrrecs d’especuladors a qui tan els fa la categoria artística del projecte mentre sigui rendible, el desinterès de l’administració per tot el que no siguin ‘autors miedàtics’, i la ignorància esportiva d’una burgesia convertida al vulgar ‘pijisme’, els arquitectes catalans, que com tothom han de menjar, han deixat de ser el referent urbà, paisatgístic i territorial del país. I per això surten a exhibir-se col•lectivament a l’estranger.\nSense desmerèixer algun dels molt lloables projectes que es mostren a París, com l’admirada casa del carrer Minerva de Barcelona, de Toni Gironès, la seu de la fundació Alicia, d’Abeba arquitectes,l’hotel Aire de Bardenas, d’Emiliano López i Mónica Rivera o una casa al municipi de Gaüses, d’Anna i Eugeni Bach, el pols de l’arquitectura catalana contemporània tendeix en general a un classicisme (no exempt de ‘boniquisme’) conservador i pres per un diàleg amb l’entorn ja sabut d’avantmà, és a dir, amb escassa capacitat de transformació dels indrets que habita.\nD’acord que hi ha ocasions on el pressupost (sobretot en construcció de caràcter social) condiciona el projecte, d’acord també que la inèrcia d’una societat sense solidesa ens empeny a tots cap a la vulgaritat creativa, l’art convertit en simple consum per poder engolir idees exemptes de cap mena de complexitat, però precisament per això aquests darrers anys es troba a faltar més l’agosarament arquitectònic al paisatge general del país; una visió que havia estat més procliu en temps més complicats políticament o econòmica, i que, a partir de finals dels vuitanta va començar a esllanguir (el MACBA és un dels primers grans projectes absolutament neutre, líquid) fins diluir-se en banalitats esparverants com la Vila Olímpica i, en general, totes les construccions relacionades amb l’esdeveniment esportiu.\nDarrerament, l’intent de recuperació d’una capacitat expressiva pròpia i forta a través d’un intens diàleg amb l’entorn a la zona del districte 22@, o alguns projectes off Barcelona com el centre urbà de Palafolls (Maresme) o l’entorn del Segre a Lleida, han donat una mica d’aire que projectes nefastos com Diagonal Mar s’han encarregat d’esbandir; l’etern conflicte. Però la nòmina de bons arquitectes catalans és llarga i fecunda. Han de recuperar la capacitat d’influència social com a col•lectiu. A ells els va la feina, potser, a la resta ens va el territori.\nSi l’arquitectura perd la capacitat dialèctica en la transformació social i cultural del país, la bellesa de la capsa que embolcalla les nostres ciutats no servirà per a res més que per atreure turistes. I encara.\nPere Riera i el pas del temps\nPer estrelles que siguin, les ciutats creixent enllà dels arquitectes; per això Riera crea nous paisatges a partir d’intervencions minimalistes, de sorgit. El parc de les tres xemeneies, al Paral•lel, n’és un exemple reeixit. Ara ha cohesionat amb lleus intervencions les places que envolten el restaurat conjunt de les esglésies de Sant Pere, a Terrassa. El pas del temps farà la resta.\nSituada en una catacumba del Palau Chaillot, l’exposició d’arquitectura catalana presenta tantes incongruències en el disseny com, a voltes, certs projectes arquitectònics. Maquetes sense retolar (ampliació del Picasso), desordre idiomàtic en la retolació dels treballs, o fotografies confuses (la del Caixaforum el fa irreconeixible), no predisposen gaire a fer visible les obres exhibides.\nPublicado por Rafael Vallbona a diumenge, d’octubre 18, 2009 Cap comentari:\nLa Marga Cruz, col•laboradora gràfica de El Mundo, ha fet una feina tant ingent al seu quart llibre, ‘El modernisme al Maresme’ que, a banda de compilar amb detall d’investigador l’extens patrimoni modernista d’aquesta comarca, ha deixat en evidència part de l’administració pública i d’altres institucions que haurien de comprometre’s al manteniment i difusió d’aquesta riquesa artística. El llibre, 386 pàgines, és un extraordinari i vital recorregut pel llegat modernista del Maresme en imatges. Els textos de Pep Andreu emmarquen històrica i culturalment el què i el perquè de tanta riquesa modernista.\nEl llibre, com sempre els passa als fotògrafs, s’ha pogut editar gràcies a les almoines (ho sento però amb la misèria que han donat no hi ha millor paraula per definir-ho) de la fundació Caixa Laietana, el Consell Comarcal, el consorci de Promoció turística de la comarca i només 22 dels 25 ajuntaments que tenen patrimoni modernista clar i declarat.\nSi un vademècum artístic i cultural com aquest només val 3000 euros per una Caixa d’estalvis, i encara perquè el Consell donava aquesta quantitat i no volien que el seu logo anés per sota, si hi ha ajuntaments que només han aportat la misèria de 280 euros i n’hi ha tres (Tiana, Llavaneres i Sant Vicenç de Montalt), a qui tan els dóna que algú faci un treball rigorós, amè i necessari sobre el patrimoni col•lectiu, que és la memòria i la raó d’existir d’un poble, és que hi ha autoritats locals i financeres del país que no mereixen ser-ho. Es veu que el patrimoni els fa nosa. Potser estava enmig d’una finca amb la que volien urbanitzar per especular-hi, i, ves per on, un tal Puig i Cadafalch els va aixafar la guitarra. Marga, no defalleixis,\nPublicado por Rafael Vallbona a dijous, d’octubre 15, 2009 Cap comentari:\nL’espremuda de cargols d’Iceta i Herrera a Convergència per les donacions del Palau a la fundació Trías Fargas tenen clau electoralista, i sobre això no hi ha res a dir, poden demanar tantes explicacions com vulguin. Ara bé, que la fundació convergent tingui l’obligació d’explicar-se o de tornar els calés, és un altre tema.\nLa Trías Fargas no te cap mena de deure ni legal, ni fiscal, ni polític sobre la necessitat de dir en públic d’on li venen els diners que rep. La llei de finançament de partits prohibeix que aquests rebin diners d’anònims, però no diu res de que ho facin les seves fundacions afins, com és el cas de la nacionalista. Per tant, posats a demanar els comptes a la Trías Fargas, jo també els demano a les altres i tots en pau. O no.\nAra, si és ben cert que la fundació afí a Convergència no te cap obligació de passar els seus números per una roda de premsa, si que, moralment, estaria bé que ho fes. No per ells, sinó perquè l’ambigüitat que s’ha creat, beneficia al lladre.\nDit a El Món a RAC 1 el 13.10.09\nPublicado por Rafael Vallbona a dilluns, d’octubre 12, 2009 Cap comentari:\nEl premi Nobel de 1929, Thomas Mann, tindrà estilogràfica pròpia. Des de 1992 Montblanc homenatja a grans escriptors amb l’edició limitada d’una estilogràfica al•legòrica al personatge. Hemingway, Wilde, Kafka, Faulkner o Virginia Woolf ja tenen la seva, i enguany l’empresa ha decidit dedicar-la a l’autor de la Muntanya Màgica. Es tracta d’una petita joia en laca negra amb incrustacions de platí inspirades en l’Art Déco, l’època en la que va viure i crear Mann. A Barcelona es presenta d’avui en quinze, però els interessats ja poden córrer a reservar-ne una perquè són faves comptades i van molt buscades.\nTambé va ser l’any 1992 quan Núria Cabutí va entrar a Plaza & Janés. Ara s’ha resolt finalment l’enigma de mesos i ha estat nomenada consellera delegada i directora general per a Espanya i Amèrica Llatina de tot el grup Random House Mondadori. És el primer cop que aquest grup, amb seu a la Travessera de Gràcia, estarà dirigit per una executiva local, un fet que el personal de la casa anhelava i que, ho diuen molts, els fa estar molt contents i esperançats. Cabutí és llicenciada en Ciències Econòmiques per la UAB i Màster en Economia i Direcció d’Empreses.\nUn altre que pot estar molt satisfet és en Jordi Canal, un savi de la novel•la negra (va augurar l’èxit de Larsson). El butlletí del club de lectura de novel•la negra de la biblioteca la Bòbila que ell dirigeix, L’H Confidencial, fa deu anys en plena vitalitat criminal com a fanzine, cicle de cinema i premi de novel•la negra. Per celebrar-ho, la biblio ha estat convidada a participar al 1er Festival des Littératures Policières que es fa aquest cap de setmana a Tolosa de Llenguadoc i que organitza Claude Mesplède. En parlarem.\nPublicado por Rafael Vallbona a dijous, d’octubre 08, 2009 Cap comentari:\nEntre el mecenatge de Millet a partits i fundacions, els informes inútils i els sms robats, la política catalana te la cotització borsària suspesa de fa setmanes. Només faltava aquest cainisme esportiu que ja comença a ser típic a Esquerra per acabar d’ensorrar l’escàs crèdit de la classe política local.\nLa història recent d’Esquerra és cíclica: el que Carod va fer a Colom ara Puigcercós li ha fet a ell, i embolica que fa fort. No dic que als altres partits no passi, que li ho preguntin a Maragall, Piqué, Roca o Cullell, per dir-ne alguns, però és que el cas d’Esquerra clama al cel per la impudícia amb que es claven les ganivetades. Abans, com a mínim, aquestes coses es resolien amb una escissió com cal (PSUC, PSAN, Iniciativa...la llista és llarga), però ara no, perquè ara es toca poder, es dona feina i càrrecs a molts partidaris, i la gent te por de perdre la nòmina o la poltrona. I tot són esveraments, i mals de ventre, tal i com ha estat aquests darrers dies a Esquerra. És el que passa quan Cain es topa amb si mateix.\nDit a El Món a RAC 1 el 08.10.09\nPublicado por Rafael Vallbona a dimecres, d’octubre 07, 2009 Cap comentari:\nLA PELL FINA, NO PAS FREDA, DELS PERSONATGES PÚBLICS\nL’inici de la nova temporada televisiva ha coincidit amb una campanya contra ‘Polònia’ i ‘Crackòvia’ per les imitacions i crítiques. Ja no només és l’arquebisbe (previsible), sinó alguns opinadors, polítics i adlàters local els que volen que en Toni Soler i els seus no els parodiïn. Però hi ha continguts ofensius als programes o personatges públics amb la pell massa fina?\nEssent en Josep Cuní cap de programes de Catalunya ràdio, això era cap a 1985 o 86, vaig presentar-li un projecte per fer un programa d’humor i sàtira política. Després d’examinar-ne la tesi argumental i l’estructura radiofònica, en Cuní va dir-me que potser es podria fer si m’avenia a no fer facècia d’unes quantes persones. Li vaig preguntar de quines i me les va enumerar. A grans trets la llista incloïa tots els diputats del Parlament, el Congrés i el Senat, els governs de l’Estat i de Catalunya, consistoris en ple de més de 20 mil habitants, estaments eclesiàstic i militar al complert, ai las!, representants de la burgesia local, empresaris, financers, plantilla i junta del Barça i l’Espanyol i un llarg etcètera que em va portar a la conclusió que, a les úniques persones que podria criticar serien els membres de l’equip del programa, és a dir; a mi. LI vaig dir a en Cuní que no patís, que no el posaria en cap compromís, i vaig desistir del projecte, és clar.\nQuan en Toni soler i els seus van començar amb Minoria absoluta a RAC 1, abans de Polònia, el que més em va satisfer va ser pensar que, aquella Catalunya poruga i submisa als poderosos de 1986 havia canviat, i encara més tenint en compte qui és el propietari d’aquesta ràdio. El salt a la tele pública amb Polònia el vaig interpretar com un inequívoc senyal de maduresa del poder, el públic i el fàctic. Vaig pensar fins i tot que la vella idea del control absolut dels mitjans de comunicació per part dels grups de pressió, com a mínim a Catalunya, no era tant asfixiant coma d’altres indrets perquè aquest era un país modern i culte. Em vaig equivocar de mig a mig, evidentment. Es tractava d’un simple miratge.\nEra pur tacticisme. Tan a la dreta com a l’esquerra, als capellans com als empresaris, als banquers com als presidents de clubs de futbol, els convenia donar una imatge oberta, plural i moderna d’acord amb els temps que corrien de bonança econòmica que, ja se sap, comporta també grans efluvis de liberalisme social i vital. A la que la crisi ha instal•lat de nou el conservadurisme més ranci al si de la societat, a la que el deteriorament la vida col•lectiva i la nul•la capacitat de la classe dirigent per resoldre-la ha provocat una important dosi de merescut menyspreu dels ciutadans envers tota mena de poder, l’oligarquia local ha començat a inquietar-se i a mobilitzar-se (directament o a través dels seus corifeus mediàtics, contra els programes d’en Soler, en Lucas i en Novell. La gent, especialment la que mai no ha tingut capacitat per generar opinió, veu reflectit allò que pensa de polítics i manaies en general en les sàtires de ‘Polònia’, i bona part del poder creu que això ara no toca (entre d’altres perquè s’acosten eleccions al Barça i al Parlament).\nI així van les coses. Presos d’un atac de pell fina són una colla els que, no pas coordinadament, sinó per efecte crida, pressionen per fer callar les paròdies i sàtires que els deixen amb l’indret del seu cos on si que tenen la pell realment fina, exposat en públic. Els qui demanen limitar el dret d’aquests programes a criticar estan demanant que es posin fronteres a la llibertat d’expressió, que s’instal•li la censura. No dubto que ho intentaran amb mans i mànigues, i potser ho aconseguiran. La seva estratègia és provocar en Soler i fer-lo caure en el parany de l’extralimitació. N’hi ha que ja ho han volgut veure així arran el tema de la imitació a Montilla just després del discurs del’11 de setembre.\nAixò tot just comença i, no ens enganyem, malauradament, ‘Polònia’ te les de perdre.\nEls valors fonamentals\nEn un estudi sobre el dret a la burla als mitjans de comunicació del Consell de l’Audiovisual de Catalunya l’any 2007, Victòria Camps situa el límit de la sàtira i la crítica en l’obligació del comunicador a preservar els valors fonamentals de la convivència i el civisme. Algú dubta que ‘Polònia’ no ho faci? És més, no els fomenta és que sovint l’actuació de molts personatges públics?\nTal i com sostenia la hipòtesi d’aquest article fa set dies, el jutge Miguel Àngel Gimeno, de l’associació Jutges per la Democràcia, sosté que l'Estat, la Generalitat, l'Ajuntament i la Diputació tenen responsabilitats polítiques i administratives en la malversació dels seus fons feta per la Fundació Orfeó Català-Palau de la Música. De si ‘Polònia’ els pot satiritzar no n’ha dit res, però.\nPublicado por Rafael Vallbona a dilluns, d’octubre 05, 2009 Cap comentari:


El Titiritero, el Huevo, Barcelona y la Extravagancia: 13è Capítol: La Cambreta\nEl Poeta va fer un gest imperceptible amb el cap i tots els titelles que s'havien acostat a la Cambreta es van esfumar pel taller. Només els dos petits herois de la història romangueren a un racó, damunt de l'urna on havien viscut els últims anys, immòbils amb els seus rostres de rictus desencaixats.\nVa pensar Manuel que hauria de trobar-se en estat de xoc, després dels despropòsits viscuts i la incapacitat de comprendre res. I tanmateix, no ho estava, fins i tot al contrari, se sentia eufòric i una curiosa clarividència el posseïa, com si el fet de que uns ninots de fusta es posessin a parlar, a pensar i a transformar l'espai amb imatges que sortien del no-res, fos una realitat tan lògica com l'ou i tot la pesca que se'n derivava.\nI va saber Manuel que allà a la Cambreta s'havien precipitat uns misteris difícils d'explicar però que tenien una raó clara, una d'aquestes raons que s'entenen sense entendre, que és una de les maneres que tenim els humans d'entendre les coses, amb la major de les tranquil·litats i sense entendre ni un borrall.\nSobre la qüestió de qui havia posat l'ou, no tenia dubtes al respecte: l'havia posat ell i l'havien posat els titelles, en un d'aquests creuaments que ocorren a vegades, poques, això sí, en els que determinades densitats acaben per quallar i precipitar-se mútuament, com certs gasos que en trobar-se creen substàncies noves, només que aquí la substància creada tenia la forma d'un ou. Va pensar Manuel que era normal aquesta irrupció de l'ou, quan feia tant de temps que es movia per entre les inacostumades ficcions dels titelles, en ser aquests els escenaris naturals on neixen i viuen aquests éssers diabòlics, amb uns orígens que només tenien explicació si es situen en els seus paisatges, carregats de misteris i de sorpreses.\nDes de sempre sospitava Manuel que aquella aventura amb els titelles començada feia tants anys, tenia punts i aparts, moments claus de canvi que donaven sentit a la successió dels esdeveniments, a les dècades ininterrompudes de feina al taller on realitat i ficció es confonien, i del que la Cambreta era el seu pinyol màgic. Potser la Cambreta havia posat l'ou, en ser aquella habitació una mena d'ànima seva, poblada per tots els personatges que havien nascut de la seva imaginació.\nUna altra certesa va ser saber que a partir d'aquell moment, s'hauria d'espavilar sol. Potser aquella era la significació profunda de l'ou. Sentia que tot això dels titelles havia quedat enrere i que l'ou era un imperatiu i un punt i apart, una mena de mandat que venia de la seva pròpia persona: un imperatiu que tenia a veure amb aquesta capacitat d'imaginar i de crear que li havien ensenyat els titelles, arribats de móns llunyans segons deien. L'ou havia deixat un forat que connectava la Terra amb aquests móns, un forat prim com una agulla, que de fet havia desaparegut en trencar-se la closca, però que romania invisible i actiu, com ell sabia molt bé amb una seguretat absoluta.\nVa mirar enlaire i va veure més enllà del sostre de la Cambreta. La seva vista s'enfilà en unes verticals que eren unes línies que es movien incertes, esperant la mà que les situés en una direcció o en una altra. Allà on posava l'ull, naixien línies d'aquesta mena, rectes però amb ganes de corbar-se vers on volgués.\nMarejat i espantat per aquella visió, s'adonà que l'Aede el contemplava impertèrrit, amb els seus ulls de vidre d'una profunditat insondable.\n- S'ha acabat el bròquil, Manuel. Segur que ho has entès tot molt bé. Sàpigues que encara que desapareguem, ens tindràs al teu costat. No ens podem escapar. Els teus punts de fuga són els nostres llocs de trobada. El que importa és la mirada. Nosaltres vivim en la teva i només en la teva ens trobarem. Ara som lliures, però depenem de la teva capacitat d'aixecar bastides. Per això hem ajudat a posar l'ou.\n- I Sam?\n- Va ser un intent fallit. Impossible aguantar aquella energia que en Kalim i Kilam li van despertar. Hem de ser més cauts, no ens podem saltar les lleis terràqüies de la generació tan a la torera, Manuel.\n- Però quin era el Secret del Gran Viu?\n- Sàpigues, Manuel, que tots els humans, malgrat la degeneració de la que sou objecte, guardeu a les profunditats dels vostres éssers el record d'aquells primers titelles pels quals havíeu estat creats, dotats d'unes energies insondables, capaços de convertir en realitat la imaginació i de vèncer la Mort. En Kalim i Kilam van trobar el record d'aquells primers titelles. Però en Sam no era la persona adequada. Tanta força el va matar.\nEncengué la pipa i l'Aede, seguit d'en Kalim i d'en Kilam, va sortir de la Cambreta, buit ara de marionetes.\nPublicado por Redacción Blog en 10:17


Només foc. Bombers de Nova York CrossFit - Aptitud - 2021\nNomés foc. Bombers de Nova York CrossFit\nEl documental del New York Times està protagonitzat per bombers ordinaris del Departament de Seguretat de l’Estat de Nova Jersey. La seva rutina diària inclou necessàriament entrenaments CrossFit basats en exercicis de condicionament físic funcionals. S’utilitzen tots els mitjans disponibles: escales, mànegues i fins i tot la mateixa màquina de bombers.\nAquests exemples són molt inspiradors, perquè comenceu a entendre que tot el que hi ha al voltant us pot servir per al vostre avantatge. Per posar-vos en forma, no sempre necessiteu equips especials i carcasses cares. Si decidiu fer el vostre propi pla d’entrenament de crossfit, hauríeu de tenir en compte algunes regles:\n● Intenteu passar d’un exercici a l’altre el més ràpidament possible, cosa destacada d’un bon entrenament funcional en la seva intensitat.\n● No beveu aigua 30 minuts abans de l’entrenament, durant l’entrenament i immediatament després de l’entrenament.\n● El conjunt d’exercicis hauria de treballar tots els grups musculars, però al mateix temps estar equilibrat, podeu crear el vostre propi un programa d’exercicis bàsics de crossfit (burpees, taulons, okupes, etc.)\n● Esquemes d’entrenament clàssics: 3 + 1, és a dir, un atleta s’entrena tres dies seguits i un descansa.\nPublicació anterior Prova de Cooper. Comprovem l’estat del seu cos\nPropera publicació El pes val la pena, el temps s’acaba: què fer?\nEn molts estats, ja s'ha introduït un règim de quarantena. A més, per exemple, a Itàlia, els ciutadans tenen prohibit sortir de casa sense una nec...\nNo prengueu llet: us convertireu en un campió! Recepta de Jermain Defoe i les germanes Williams\nJermain Defoe confia absolutament que ha guanyat molt més del que ha perdut eliminant la carn, els ous i els productes lactis de la seva dieta. No...


MapaTIC.cat: l'eina imprescindible per localitzar serveis TIC a Catalunya - YCOM\nMapaTIC.cat: l'eina imprescindible per localitzar serveis TIC a Catalunya\nMapaTIC.cat: l’eina imprescindible per localitzar serveis TIC a Catalunya\nLa Secretaria de Telecomunicacions i Societat de la Informació va presentar a finals del mes passat aquesta eina en línia que pretén erigir-se en el referent que permeti als usuaris trobar prestadors de serveis TIC per al que necessitin i a prop d’on són.\nRedacció – Un dels problemes a l’hora de localitzar qualsevol servei que necessitem és disposar d’un ventall d’ofertes a prop nostre, saber on són i què ens poden aportar. I el camp de les TIC (Tecnologies de la Informació i la Comunicació) no n’és una excepció, a més d’haver esdevingut quelcom indispensable per al correcte desenvolupament de qualsevol negoci. És per això que la Secretaria de Telecomunicacions i Societat de la Informació va presentar a finals del mes passat una nova eina que ha de permetre a qualsevol persona localitzar empreses que ofereixen serveis TIC a Catalunya a prop d’on es trobi.\nMapaTIC consisteix en un servei en línia (accessible a través d’Internet) que inclou un cercador per paraules clau en el qual podem buscar tant empreses com esdeveniments relacionats amb les paraules introduïdes, com exemples de casos d’èxit que podem prendre com a referència, productes tecnològics o certificacions, un camp en el qual la Generalitat s’hi està ficant a fons amb el llançament i promoció de l’acTIC, una certificació en tres nivells (de més simple a més completa) que podem considerar com el “carnet de conduir” de la informàtica a Catalunya.\nEl MapaTIC ha estat desenvolupat pel centre tecnològic Barcelona Digital i està impulsat conjuntament pel pla PIMESTIC i el pla TIC.cat, ambdós coordinats per la Secretaria de Telecomunicacions i Societat de la Informació de la Generalitat de Catalunya i ACC1Ó. Fou presentat el passat dimecres 28 d’abril a Barcelona pel Secretari de Telecomunicacions i Societat de la Informació, Jordi Bosch, el director general de Barcelona Digital Centre Tecnològic, Carles Fradera, i la directora general d’ACC1Ó, Carme Botifoll.


No ha hagut oportunitat de governar"\nShowing article 3625 of 10472 in channel 13961322\nNext [22/06] Judici Michel - Crémieux - Lanoff - López Alarcón - Porté - Combet-Farnoux - Doussot - Viñuales - Alsina - Battistelli - Gómez Tienda - Tucker - Raya - Buil - Carbó - Martin\nPrevious Ametlers amb borinos\nDiferents ciutadans ens han dir que consideren un error que Alternativa no entri a formar part de l’equip de govern amb Junts i UMP com si realment el resultat electoral ens hagués donat alguna oportunitat de governar i haguéssim renunciat a això.\nEvidentment ens presentam a les eleccions per governar, peròno a qualsevol preu, sinó sempre partint dels nostres valors com són la transparència i honestedat. I per aquests valors és totalment impossible que no respectem el que vam decidir i fer públic abans de les eleccions; el nostre document de pactes postelectorals. Ja sabem que això no l'habitual en política però per alguna cosa som Alternativa.\nSom l'únic partit que no tira pilotes fora durant les eleccions i que sempre decideix en assemblea i anuncia abans de les eleccions amb quins partits estavam disposats a pactar i amb quins no. Consideram que és el més honests i transparent amb els elector i sempre l'hem fet així en funció del desenvolupament de la legislatura\n- Així abans de les eleccions del 2007 vam decidir i anunciar que no pactariam amb UM-UNPi i PP-UMP. Haviam estat quatre anys fent oposició, des de fora, a la forma de governar d'aquests partits i evidentment vam considerar que seria un absurd governar amb ells. Vam aconseguir un regidor i els partits més votats van ser precisament els que havíem exclòs de qualsevol possibilitat de pacte. Va governar UM-UNPI amb PSOE i PSM (després van ser expulsats de l'equip de govern).No ens arrepentim de no haver format part d'aquell govern.\n- A les eleccions del 2011 vam decidir i anunciar que podiam negociar amb qualsevol partit que acceptés un document de mínims. Vam prendre aquesta decisió després de conèixer de primera mà com es trobava l'Ajuntament, vam considerar que la seva situació era molt complicada i que calia fer un esforç de feina sense tancar la porta a ningú. A més a més cal tenir en compte el que havia passat a la legislatura; la desaparició d'UM i que PP-UMP haguessin estat a l'oposició facilitava la possibilitat de negociar amb qualsevol partit. Vam negociar amb les dues opcions de govern que va haver: PP i Lliga (el PP no van acceptar el nostre document de mínims) i un pacte progressista de Lliga-PSOE-PSM-Esquerra i nosaltres (Esquerra Republicana no va aceptar negociar el document que va presentar la Lliga i es van acabar les negociacions). Per tant una vegada més vam estar a l'oposició.\n- Abans de les darreres eleccions vam publicar el nostre document de pactes postelectorals. i vam dir molt clarament que no pactariam amb cap partit de dretes; PP, PI, UMP i Tots, perquè cap d'aquests pot garantir un mínim canvi que condueixi a la transformació social i per fer aquesta afirmació ens fonamentavam en el que havia passat durant la legislatura. Una vegada realitzades les eleccions no va haver nou regidors dels partits progressistes i era clar que els dos partits més votats, Tots i Junts eren els que podien governar. Tot d'una vàrem negociar amb Junts i aquests es van informar de la seva idea de governar amb UMP, això no va evitar que arribéssim a un ràpid acord per votar a favor de la investidura de Miquel Ángel March com batle. La única possibilitat de governar era arribar a un acord amb Junts i tenir un vot d'altre partit per a la investidura, possibilitat que mai s'ens va presentar. Quan hem comentat a alguns dels ciutadans que ens demanen governar, aquesta possibilitat ens diuen; això és molt complicat... Doncs no tant, és exactament el que hem fet nosaltres amb Junts-UMP. O sigui no rebutjam l’oportunitat governar amb Junts, és simplement que aquesta oportunitat mai ha existit com hem comentat.\nNo tenim cap por al risc d'assumir responsabilitats. A l'oposició hem assumit tots els riscs i responsabilitats possibles; denunciant temes que ningú havia denunciat, formant part activa i crítica de tots els organismes als que hem pogut participar, des d'EMSER a la Junta de Govern, o assumint la realització de mocions quan s'ens ha donat l'oportunitat... I aquesta legislatura continuarem assumint totes les responsabilitats que ens corresponguin i podam, fem el màxim possible però sempre sense trair ni els nostres valors ni la paraula donada. Si un dia podem governar no dubteu que el farem i que com hem fet a l'oposició el farem amb valentia, transparència, participació. honestedat...No sabem fer política d'una altra forma.


Gasthof & Hotel Jägerwirt Egling Alemanya - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nHauptstrasse 10, Egling, Egling, Alemanya - Veure al mapa\nAl visitar Egling, vosté es sentirà com a casa a Gasthof & Hotel Jägerwirt, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nGasthof & Hotel Jägerwirt també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Egling. Per anomenar algunes de les comoditats de l'hotel, hi ha servei d'habitacions, restaurant, visites turístiques, servei de bugaderia, ascensor.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. Tant si és un entusiasta del fitness o simplement busca relaxar-se després d'un dia dur, estarà entretingut per les instal.lacions de primera classe com pesca, parc infantil, jardí. Gasthof & Hotel Jägerwirt és un lloc ideal d'estada pels viatgers que busquin encant, comfort i facilitat a Egling.\nTots els tipus de viatgers (42) Parelles (25) Viatgers en solitari (8) Famílies amb infants petits (2) Famílies amb infants grans (3) Grups (4)


Síria nega cap implicació en l'atemptat i Turquia demana a l'ONU que mogui fitxa\nEl règim sirià ha negat qualsevol implicació del seu govern en l'atemptat a la localitat turca de Reyhanli, que va deixar almenys 40 morts i més d'un centenar de ferits. Turquia havia apuntat als serveis secrets sirians. El govern turc, en canvi, atribueix la massacre a un grup de nou detinguts que suposadament treballaven per a la intel·ligència siriana.\nRedacció 12/05/2013 - 12.01 Actualitzat 13/05/2013 - 07.56\nTurquia reclama al Consell de Seguretat de les Nacions Unides que mogui fitxa per aturar la guerra civil a Síria. Es queixa que la comunitat internacional no pren cap mesura després de les tres explosions al seu territori, que han causat una quarantena de morts i més d'un centenar de ferits. I és que el govern turc acusa els serveis secrets sirians d'estar al darrere de l'atac.\nEl primer ministre turc, Recep Tayyip Erdogan, ha fet una crida a la calma per no tensar encara més les relacions amb el règim sirià, però hi ha afegit que està esperant el moment oportú per respondre als atacs a la frontera siriana. El govern turc atribueix la massacre a un grup de nou detinguts que suposadament treballaven per a la intel·ligència siriana.\nEl règim sirià nega qualsevol implicació\nSíria, però, assegura que no en sap res. El ministre sirià d'Informació, Omran al-Zubi, ha negat qualsevol implicació del seu govern en les tres explosions a la localitat turca de Reyhanli. Al-Zubi ha estat contundent i ha contestat que "ningú té dret a Turquia a difondre acusacions falses contra Síria". Segons el ministre, "el que va passar ahir a Turquia és responsabilitat del seu govern". De fet, fins i tot demana que el primer ministre turc, Recep Tayyip Erdogan, dimiteixi "perquè no té dret a construir la seva glòria amb la sang de turcs i sirians".\nAl-Zubi afirma que l'executiu d'Ankara ha convertit les zones frontereres en "centre del terrorisme internacional", en facilitar l'arribada d'armes, explosius, vehicles, diners i combatents a Síria. Per això, conclou, "el govern turc i el primer ministre han d'assumir la seva responsabilitat directa, tant política com moral, cap al poble turc, el sirià i la resta de pobles de la regió".\nMés de 40 morts\nEl doble atemptat amb cotxe bomba va tenir lloc aquest dissabte prop de l'Ajuntament i l'oficina de correus de Reyhanli, una ciutat d'uns 60.000 habitants situada al sud de la província mediterrània turca de Hatay. La policia turca ha detingut nou persones relacionades amb l'atemptat, entre elles l'organitzador. Tots, ciutadans turcs que formaven part d'una organització terrorista amb vincles amb els serveis secrets sirians.\nAquest és l'atac més mortífer comès en territori turc des del començament del conflicte a Síria, el març del 2011. Turquia acull més de 300.000 refugiats sirians, la majoria en campaments distribuïts al llarg dels 900 quilòmetres de frontera.\nTurquia demana a l'ONU que intervingui a Síria


Programes d’innovació – La Salle Congrés\nEl projecte de Tutoria entre iguals s'emmarca dins de la tutoria de l'escola i té com a objectius:\nFomentar la relació entre els alumnes de 1r i de 2n.\nFacilitar la integració a l’escola dels alumnes de 1r.\nResoldre els dubtes sobre el funcionament de l’escola i les assignatures.\nAjudar a planificar l’estudi personal.\nFer partícips els alumnes de 2n del bon funcionament de l’escola.\nDes de La Salle Catalunya aquest projecte ha estat seleccionat per compartir-lo amb la xarxa d’escoles La Salle del districte ARLEP com a projecte dins de l’àmbit de la coordinació pedagògica.\nFabLab@Schools és un projecte que arriba de la mà de La Salle Campus Barcelona i de FabLab Barcelona.\nEs tracta d’un laboratori creatiu que afavoreix un entorn maker en un centre educatiu, a partir d’experiències d’aprenentatge actiu amb el disseny, la fabricació, el codi i la robòtica per a la comunitat. En aquest sentit, tal com destaca el Director de La Salle Congrés, Pere Vivancos, el principal objectiu d’aquest projecte és “fer accessible la tecnologia a tots els alumnes. No només els que estudien el Batxillerat Tecnològic. Volem que tots els alumnes del centre puguin fer servir el FabLab per a treballar amb el seu Treball de Recerca o qualsevol altre projecte”.\nEl FabLab La Salle va més enllà perquè es preten trencar els murs de l’escola. És a dir, que els alumnes, a través dels seus projectes puguin fer coses per a les entitats del barri i les famílies. Una manera també de generar sinergies amb el teixit associatiu del barri.


Pau Presas, nou president de la Federació de Girona d'ERC - Empordà\nPau Presas, nou president de la Federació de Girona d'ERC\n«El nostre objectiu és transformar la societat i aconseguir la República Catalana»\nEMPORDA.INFO 18.01.2020 | 20:38\nAquest dissabte, ERC ha celebrat un congrés a Salt. ERC\nAquest dissabte, ERC ha celebrat un congrés a Salt.\nPau Presas ha estat escollit com a nou president de la Federació de Girona d'Esquerra Republicana amb el 97,6% dels vots de la militància que ha assistit al Congrés celebrat el dissabte 18 de gener a la Coma Cros de Salt. Presas formarà tàndem amb Laia Cañigueral que excercirà com a secretària general de la Federació Federació de Girona El nou president de la Federació de Girona, Pau Presas, ha destacat durant la cloenda del congrés el "compromís absolut" d'ell i tot el nou equip de la regional a dedicar-hi "tot el temps necessari per aconseguir els objectius, i escoltar i parlar amb tothom convèncer al màxim de gent possible en tots els àmbits."\n«Encarem el repte de representar tots els gironins i gironines als 221 municipis de la demarcació, per posar tota la nostra organització al servei de tota la ciutadania i el seu benestar, des d'una perspectiva d'esquerres i republicana», ha manifestat. Presas ha explicat que l'objectiu és «transformar la societat i aconseguir la República Catalana». I per fer això i per anar més lluny d'on hem arribat fins a dia d'avui -ha afegit- «només ho aconseguirem seguint treballant des de tots els pobles i ciutats i fent una política honesta i transparent, tenint com a principal objectiu la millora del benestar de tots els gironins i gironines.»\nPresas ha exposat, durant la cloenda del congrés, que s'impulsaran polítiques centrades en la transparència, la participació, la lluita contra el canvi climàtic, la lluita contra qualsevol tipus de discriminació de gènere, per motius racials, o per orientació sexual, i posant solucions i tirant endavant "polítiques decidides d'habitatge tal com estem fent des dels ajuntaments de les comarques gironines, la Diputació, o els consells comarcals".\nEl nou president regional ha recordat que "venim d'una època molt i intensa i molt dura, i en la qual la gent d'esquerra a banda d'assumir grans responsabilitats també hem patit i aguantat molt." "A dia d'avui tenim companyes i companys perseguits per la repressió espanyola, i alguns dels nostres representants a la presó o l'exili. Seguim sense renunciar a res, Autodeterminació, llibertat dels presos i preses polítics, i retorn de tots els exiliats i exiliades. Que ningú en dubti ni un sol moment", ha conclòs Pau Presas.\nComposició de la permanent regional\nPresidència: Pau Presas\nSecretaria General: Laia Cañigueral\nPolítica Parlamentària: Sergi Sabrià\nIgualtat, Feminisme i Dona: Ester Soms\nEducació: Josep Calatayud\nMedi Ambient: Anna Barnadas\nAcció Política i Sectorial i Cohesió Territorial: Sergi Albrich\nTurisme i Empresa: Sílvia Monar\nCiutadania i Drets Socials: Clara Nualart\nOrganització: Joan Fàbrega\nFormació i Logística: Salvador Ros\nFinances: Mercè Bosch\nImatge i Comunicació: Andreu Pujol\nPolítica municipal: Maria Puig\nCoordinació Entitats i Electes Supramunicipals: Marc Puigtió\nAcció política: Joan Olòriz\nCoordinació Girona-Madrid: Jordi Martí\nGrans Ciutats: Agnès Lladó


Ja es pot transitar al complet el nou carril bici bidireccional de Primat Reig | Valencia Extra\nJa es pot transitar al complet el nou carril bici bidireccional de Primat Reig\nEl nou carril bici de Primat Reig ja és transitable des de l’avinguda de la Constitució fins a l’avinguda de Blasco Ibáñez, passant per l’avinguda de Catalunya, un total de 2.400 metres de carril bidireccional de 2,50 metres d’ample. Es tracta d’un important eix ciclista pel qual ja circulen més de 1.000 persones usuàries cada dia pels trams que han sigut oberts de manera progressiva des del mes de desembre passat.\nDes de hui, aquest nou carril ja connecta amb el de l’avinguda Constitució, Sant Vicent de Paul, l’eix Alfauir-Almassora i el ciclocarrer de Dr. Vicente Zaragozá cap als campus universitaris de Tarongers i la Universitat Politècnica de València. També amb el carril bici de Cavanilles, paral·lel al Jardí de Vivers cap al centre de la ciutat, el de Dr. Gómez Ferrer que connecta el barri de Benimaclet amb Porta de la Mar i, ara, amb Blasco Ibáñez passant per avinguda Catalunya.\nEl carril bici circula pegat a la vorera, per la qual cosa el carril EMT-Taxi s’ha desplaçat i les parades d’EMT disposen d’un pas de vianants elevat –a nivell de vorera- perquè es puga creuar el carril bici i pujar a l’autobús en condicions de seguretat i accessibilitat. Es tracta d’un projecte sorgit de la Consulta Ciutadana d’Inversions en Barris 2018, que la Junta de Govern Local va adjudicar el passat 27 de setembre a l’empresa Pavasal, per un import total de 467.243,92 euros.\nMILLORA DE L’ITINERARI PER ALS VIANANTS D’AVINGUDA CATALUNYA\nLa reordenació de la planta viària de l’avinguda de Catalunya d’entrada i la seua via de servei per les obres del carril bici de Primat Reig-Catalunya han suposat un canvi en l’accés al barri Ciutat Universitària per a millorar l’itinerari per als vianants i garantir la fluïdesa del trànsit rodat. A partir d’ara, per a accedir a l’avinguda Menéndez i Pelayo s’haurà de fer des de la via de servei de l’avinguda de Catalunya o des de Primat Reig (ja no pot fer-se aquest moviment des del pas inferior d’avinguda de Catalunya d’entrada). Si es transita des del pas inferior i es vol arribar a Menéndez i Pelayo, la persona conductora haurà d’arribar fins a l’avinguda de Blasco Ibáñez i accedir pel carrer Cronista Almela i Vives.\nD’aquesta forma també s’ha millorat l’itinerari per als vianants que travessa l’avinguda Catalunya, perquè ara, en un sol moviment, es pot creuar des de la vorera de la seua via de servei d’entrada fins a la mitjana que separa aquesta via de servei de la principal en un sol moviment, mentre que fins ara es feia en dos encreuaments diferents.\nA més, s’ha realitzat un canvi en la regulació semafòrica de manera que el verd per als vianants es programa de manera que tinguen la possibilitat de travessar tota l’avinguda Catalunya en una sola fase, i no parant en les diferents mitjanes com fins ara.


La consellera es compromet davant dels rectors a trobar consensos\nLa consellera de Recerca i Universitats, Gemma Geis, amb els rectors de les universitats catalanes ACN\nBarcelonaEn les seves primeres declaracions públiques com a nova consellera de Recerca i Universitats, Gemma Geis s'ha compromès a abordar dues de les principals reivindicacions del sector: ha defensat augmentar el finançament per a les universitats i la recerca i "ajudar en la transformació" del sector amb l'aprovació definitiva de la llei de la ciència, que va quedar interrompuda la legislatura passada. "Ara és l'hora de les universitats i la recerca", ha afirmat.\nDesprés de reunir-se amb els 12 rectors catalans, Geis ha apel·lat a retrobar el consens del Pacte Nacional per a la Societat del Coneixement per executar-lo i treballar per millorar el pressupost. "Intentaré millorar el finançament de les universitats i del sistema d'investigació, però no perquè ho digui la consellera, sinó perquè ho diu el Pacte", ha afirmat. En aquests acords, s'estableix que la despesa pública en R+D ha d'arribar a l'1% del PIB i la inversió privada al 2%, uns percentatges que ara estan al 0,58% i 0,94%, respectivament –mentre que la inversió en universitats hauria d'arribar al 0,8% del PIB i als 1.600 milions abans del 2030–. En els últims pressupostos, el Govern va invertir 881 milions en universitats, una xifra que encara no arribava al pressupost màxim, l'any 2010. En la trobada amb els dirigents universitaris, però, no s'han discutit els detalls d'aquest augment.\nAra bé, per situar el sistema de recerca "en primera línia política" no n'hi ha prou amb més diners, sinó que calen altres mecanismes, com aconseguir "més estabilitat" i "un relleu generacional" a les facultats, uns aspectes que podrien avançar amb una nova llei de la ciència. Tot i això, ha avisat de les "limitacions" competencials que té la Generalitat. "No ens podem autoenganyar", ha dit la consellera.\nEls rectors han pres la paraula i han garantit "suport, col·laboració i lleialtat institucional" a la consellera i el seu equip. Així ho ha afirmat el rector de la Universitat Ramon Llull, Josep Maria Garrell, en nom dels centres privats. Per part dels centres públics, el president de l'Associació Catalana d'Universitats Públiques i rector de la UAB, Javier Lafuente, ha assegurat que estan "al servei de la societat" i ha celebrat la recuperació de la conselleria d'Universitats 15 anys després.\nUniversitats Gemma Geis recerca coneixement


El Paquet on Vimeo\nEl desembre del 1991, vaig rodar una pel·lícula en Súper-8 a Barcelona, amb una Canon de principis dels anys 70, sense so, amb amics i família. La història es basa en una aventura que vaig tenir a Whitstable, un poble de la costa a Anglaterra, el 1988 - un misteri que no em va abandonar, i que va servir d'inspiració per aquest film.\nVam rodar moltes cintes, i el resultat és en part inspirat i d'alta qualitat tècnica, i en part ingenu i mal realitzat. Sobretot, les escenes de nit a la Plaça Regomir i les subterrànies al metro estan severament sotaexposades.\nEls anys han passat, i fins fa poc no vaig trobar el temps per transferir la matèria prima a DVD. Vaig trobar també les instruccions per la música i els títols estil pel·lícula muda. Llavors vaig reconstruir-la fent servir una sèrie de tecnologies d'edició audiovisual digital.\nHe millorat la luminositat de les escenes fosques, que no vam arribar mai a tornar a rodar. Però després d'aquesta "cirurgia reconstructiva" es podrà obtenir, espero, alguna mena d'estructura narrativa reconeixible.\nLa pel·lícula dura una mica menys de 19 minuts. Les influències artístiques venen de Hitchcock, Kurosawa, Nic Roeg, Buñuel i els mestres del cinema gòtic alemany dels anys 20, com per exemple FW Murnau.\nNaturalment, qualsevol comentari és benvingut! Vimeo


Apps By Televisio de Catalunya, S.A. - POPSOFTDownload\nHome Apps By Televisio de Catalunya, S.A.\nApps By Televisio de Catalunya, S.A.\nHere is 1-12 of 12\nLast Changed:6 years agoRating:(3)Version:1.2\n"Crackòvia" a l'iPhone! Quantes vegades has volgut dir una frase de "Crackòvia" en un sopar i no te n’has sortit? Vols que els vídeos de la sèrie t’acompanyin allà on vagis? Ara, amb l’ajuda…\nLast Changed:7 years agoRating:(0)Version:1.0.1\nVols saber quin temps farà avui a la platja? Consulta la previsió de totes les platges de Catalunya, Balears i la Comunitat Valenciana, i també les característiques i els serveis disponibles (superfície,…\nLast Changed:3 years agoRating:(69)Version:4.1.5\nTV3, sempre amb tu amb el teu iPhone o iPad L’app de TV3 et permet: - Veure tots els canals de TV3 en directe: TV3, 324, Esport3, 33, Super3 i TV3CAT. - Veure emissions d’internet exclusives: retransmissions…\nLast Changed:3 years agoRating:(33)Version:4.4\nVols saber si ets capaç d’escriure les 15 paraules d’“El gran dictat” que dicta l’Òscar Dalmau? Ara hi pots jugar simultàniament a l’emissió del programa i descobrir si ho faries millor…\nTV3 per a l'iPad\nLast Changed:5 years agoRating:(47)Version:1.5.\nMira el TV3CAT i el 3/24 en directe des del teu iPad, a més dels vídeos més destacats del dia del TV3alacarta, el llistat dels més vistos durant les últimes 24 hores i una selecció dels programes…\nLast Changed:3 years agoRating:(0)Version:7.4\nDescarrega't l'aplicació de La Marató de TV3 i segueix tot el que envolta aquest projecte solidari. Característiques de l’aplicació: * Informació sobre la propera edició de La Marató de TV3.…\nLast Changed:2 years agoRating:(5)Version:2.8.0\nTot el que vols saber, quan ho vols saber. L'aplicació de 324 per a iPad i per a iPhone és la millor manera d'estar informat sempre i des de qualsevol lloc: podràs mirar en directe el canal de notícies…\nLast Changed:5 years agoRating:(0)Version:4.2.4\nBenvinguts a l’app del Super3. Aquí hi trobareu els millors vídeos del Super3 com "Doraemon", "Els germans Kratt", "Les Tres Bessones", "La família del Super3" i "Mic", entre molts d’altres. El…\nLast Changed:5 years agoRating:(152)Version:3.4\nAmb l’app Super3 tindràs un món súper a les teves mans! Tot un món per mirar, amb els vídeos de les sèries i els programes principals del Super3. Tot un món per divertir-te, amb el joc “Superaventura”.…\nLast Changed:4 years agoRating:(0)Version:1.1\nJuga al “Fish & Chips” des de l’Iphone! Et podràs sentir com un concursant més del “Fish & Chips” jugant al “Crazy Balls” amb la nova App del programa del Super3. La rapidesa i un bon…\nTorna "Oh happy day" amb una aplicació per a mòbils que et permetrà rebre continguts exclusius durant l'emissió del programa. Accedeix a l'aplicació durant l'emissió en directe per rebre tots els…


La violència quotidiana. – :: TOT Gràcia | El TOT de la Vila de Gràcia ::\nPosted in Actualitat / Bústia Oberta\nAquest 25 de novembre s’ha celebrat el dia contra la violència masclista. Una violència que segurament la tenim massa interioritzada, i moltes vegades les víctimes no deixen de ser un número més, en l’allau de informacions diàries que rebem com a consumidors d’informació. Arribat a un punt fins i tot podem arribar a dir que és normal (entès com a normalitat allò que passa de forma habitual, però que evidentment no vol dir que sigui correcte).\nAquests dies he estat pensant una mica en el món que ens envolta. Ara farà quinze dies Europa i el món quedava astorat de com la violència entrava de cop en la vida de milers de francesos, amb els esgarrifosos atemptats terroristes de París. La societat va completament commoguda dels esdeveniments, donava mostres de suport i de condol a través de les xarxes socials, tots som París, estem amb vosaltres!\nAixò va passar un divendres, diumenge no em trobava a Gràcia sinó a fora de cap de setmana, i els amics em van proposar d’anar al cinema a veure una pel·lícula. Va ser curiós perquè de tots els films que es projectaven aquella tarda en un multi sales, totes les pel·lícules basaven la seva història en la violència, i l’odi. Sense adonar-me’n, no tenia escapatòria, tots els arguments estaven lligats a històries de violència o violentes, evidentment no em va venir de gust anar-hi i vaig optar per fer una altra activitat, en aquest cas passejar pels carrers del poble on era.\nI tot plegat em va fer pensar, que no es tracte només de violència masclista, o de violència sexista, o fins i tot de violència contra les persones de color (com si el blanc no fos un color) o contra els més pobres o fins i tot contra els propis immigrants sirians que fugen d’una mort segura si es queden al seu país.\nÉs molt més senzill que tot plegat, es tracte de la violència. I sense adornar-nos compte, l’hem integrat en les nostres vides com un fil conductor, a les pel·lícules de cinema o televisió, en les novel·les, en la religió, en la política fins i tot en l’economia. La violència sempre està allà present on hi ha algú que creu que és superior a l’altre, que creu que té el poder de decidir per l’altre, en definitiva que creu que és millor que l’altre per ser diferent i no ser dona, negre, homosexual, immigrant…\nVivim en la cultura de la violència i si aquesta no hi és present, sembla que ens falti alguna cosa… I certament canviar aquests hàbits no serà fàcil però ho hem d’intentar. Estic molt, però molt cansat de la hipocresia de la societat, sobretot i tall d’exemple, quan un canal de televisió programa un film encara en horari infantil, i algú denúncia aquell film per programació indeguda, tan sols perquè s’havia mostrat un home i una dona fent l’amor… o poder s’hi havia pogut veure algun pit…\nEn canvi quantes vegades denunciem programes, debats, concursos i films que inciten a l’odi? La violència com a arma per aconseguir un fi? El descrèdit de l’altre? M’entres la nostra societat, s’escandalitzi, de veure dues persones fent-se un petó en públic, fent un acte d’amor, que veure una acció violenta com veure un film com «RoboCop» en horari infantil i ningú s’escandalitzi, no és que una cosa l’estem fent malament, sinó moltes alhora. I això significa tenir un problema, que cal posar-hi fil a l’agulla entre tots.


A Catalunya hom ha sentit dir sovint que som un país de peatge. Durant generacions, la nostra gent ha hagut de dotar-se dels estris adients amb el propi esforç per avançar i un dels àmbits més treballats ha estat l’associacionisme en els més diversos àmbits. En el decurs de la història moderna, veiem que sempre hi ha hagut una generació que ha assumit el relleu i, posant-hi il•lusió i moltes hores de feina, ha estat capaç de posar el País en hora amb propostes d’encuny propi, gairebé sempre avançades al seu temps. Evidentment, en cada època i en cada lloc segons les necessitats, aquests emprenedors han conreat diferents àmbits.\nEn el nostre cas, i centrant-nos en els camps de la cultura i l’esbarjo formatiu, hem de fer memòria de tota una generació de joves vilaplanencs que, unint-se sota el nom de colla Cingle Roig, entre altres iniciatives, varen fer possible des del 1976 fins el 1979 els aplecs sardanistes a la Mussara. Com a recordatori assenyalem que el primer s’hi havia celebrat l’any 1928 i després -que avui en tinguem informació- en són significatius un ball de bastons l’any 1952, suposem amb el poble encara habitat. El novembre de l’any 1959, amb motiu del centenari del Centre de Lectura de Reus, es va portar a terme una acampada amb actuació del cor “Eco de Clavé” i de l’Esbart Montserrat. Als anys noranta, la Casa de Cultura de Vilaplana hi va organitzar dues ballades de sardanes.\nCom en totes les mogudes, el moviment associatiu emergeix o es revitalitza en períodes de transformacions. En aquells moments de canvi i d’ il•lusions col•lectives, l’organització de l’Aplec va comprometre tota una generació de joves que volien, en la mesura que poguessin, fer també la seva aportació a la presa de consciència i a la represa de les llibertats amb els estris que coneixien i que tenien a l’abast. En el nostre cas, emprant l’efecte multiplicador del moviment sardanista d’aleshores. Per aquells joves vilaplanencs, l’Aplec, va esdevenir un nexe d’unió, un objectiu important que requeria l’esforç de tots, i que hi va deixar empremta; tanta, que ara hi volen tornar.\nCertament, podríem dir que els joves van viure al carrer aquells anys. El moviment associatiu es va multiplicar en agrupacions excursionistes, setmanes de joventut, el miniclub, el cau, el ping-pong, cursets de sardanes, conferències, el Grup excursionista de Vilaplana (GEV) les sortides als Aplecs,.... i l’Aplec de la Mussara durant cinc anys. Sembla, a més, que amb l’organització dels aplecs, la Mussara es va lliurar de les pràctiques d’artilleria. Malgrat la manca de recursos que tots aquells joves tenien a l’abast i totes les dificultats administratives pròpies de l’època, per a ells, poder assumir un protagonisme en aquells moments de canvis, sens dubte havia de representar un creixement personal a partir de l’assumpció voluntària d’unes responsabilitats socials i culturals en un Projecte on ells també n’eren els protagonistes. No en volien ser simples espectadors.\nEn tota activitat, sempre hi ha dificultats i situacions puntuals que, un cop passa el temps, es recorden com a anècdotes: calia un permís governatiu per fer l’Aplec on es deixava clara la recomanació que, entre d’altres, no es podia interpretar La Santa Espina, el GEV va netejar a mà tot el camí de les Torres i els altres van netejar totes les cunetes dels accessos a la Mussara, en dues edicions es van haver de retirar moltes tifes de bou, l’Església feia de magatzem. Es recorda la salutació que el Pep “viudo” va fer a la Guàrdia Civil, o aquella afirmació solemne del Pep “maño” que “un aplec sense missa no és un aplec”. Dir que després de trenta anys, el “Queni” encara en conserva la llibreta d’estalvis, està actualitzada fins avui: hi ha uns tres-cents euros,......\nTot ells, el dia 12, ens esperen a la Mussara.\nJosep Pujals Carraté


El Barça resisteix en la lluita pel títol gràcies a Vidal i Ter Stegen - Empordà\nEl Barça resisteix en la lluita pel títol gràcies a Vidal i Ter Stegen\nL'equip de Quique Setién pateix per guanyar a Valladolid i se situa a un punt del Reial Madrid, impedint així que demà sigui campió de Lliga Riqui Puig dona esperança però Griezmann s'apaga\nGerard Piqué salta per aconseguir la pilota amb Javi Sánchez. efe/r. garcia\nEl Barça es manté en la lluita pel títol de Lliga gràcies a un gol solitari d'Arturo Vidal a l'inici de la primera part, davant un Valladolid que, com sol ser habitual, va plantar cara, va ser atrevit i va merèixer puntuar. Ter Stegen va salvar els blaugrana una altra jornada amb grans aturada.\nEls de Setién van saltar a la gespa de l'estadi José Zorrilla amb la intenció de controlar el joc des del minut u, i va pressionar a tot el camp per tenir la possessió i assetjar l'àrea local. I Semedo es va convertir en protagonista des de la banda, desbordant per buscar centres. De fet, el primer xut va sorgir després d'una jugada de Semedo, que va trobar a Riqui Puig, tot i que el seu tret va ser aturat sense dificultat per Jordi Masip. Va ser una advertència clara. Al Valladolid li costava evitar el setge català.\nNo va trigar a arribar el gol, també des d'una jugada iniciada per Semedo, que va combinar amb Messi perquè aquest trobés a Vidal, que la va enganxar amb una bona rematada, ajustant-la al pal i impedint que Masip pogués fer res per aturar-la. El gol no va frenar la intensitat dels de Setién.\nNomés quatre minuts després, Griezmann va tenir a les seves botes un gol cantat, però va colpejar malament la pilota i va sortir fora. Un error difícil d'explicar en un jugador de la qualitat i experiència del davanter francès que va permetre al Valladolid seguir amb vida i amb ganes de lluita. Això sí, no va tenir massa ocasions per aconseguir l'àrea blaugrana i tan sols Guardiola va intentar sorprendre a Ter Stegen des de fora de l'àrea, però el seu llançament no va portar perill. Això, però, no va frenar als val·lisoletans, que van poder empatar el partit a falta de set minuts per al descans.\nA la represa, es van produir més canvis al conjunt local -que ja va fer el primer als 24 minuts per la lesió de l'ex del Girona Raúl Carnero-, per buscar més creació a través d'Hervías i Ünal, mentre que Setién va treure a un Griezmann poc encertat per donar entrada a Luis Suárez. El Valladolid volia competir. Kike Pérez va mostrar la seva desimboltura i va ser el més actiu del seu equip a l'hora d'encarar l'àrea rival i el que va disposar d'una magnífica oportunitat per igualar el xoc, amb un xut que, a l'entrar en carrera, va acabar sortint desviat. Van ser moments de control del Valladolid, de molta intensitat, però quan aquesta baixava, el Barça tornava a la càrrega. Masip no va haver de preocupar-se, perquè l'únic remat dels blaugrana es va produir de falta directa, amb Messi com a protagonista. Ter Stegen va aturar els xuts de Sandro i Waldo fins al final per conservar la victòria del Barça.


26 Anys de l'Hospital Veterinari del Maresme - Portal Mataró\nSovint desconeixem les grans virtuts i oportunitats que tenim a prop de casa. N’és un bon exemple l’Hospital Veterinari del Maresme, un centre de referència a l’Estat espanyol que arriba a un quart de segle de trajectòria fent bandera del compromís amb el client per mantenir sempre l’excel·lència mèdica en el tracte amb els animals, partint d’un staff d’autèntics professionals, la darrera tecnologia mèdica i la millor qualitat assistencial.\nFa 26 anys que va obrir aquest centre integral que dirigeix\nPere Guitart i Valls. Guitart explica que “a més de l’aposta tecnològica i de la qualitat de l’equip, dediquem molts recursos\nal pacient perquè estigui ben atès 24 hores els 365 dies l’any”.\nL’Hospital Veterinari del Maresme va ser el primer de Catalunya en aplicar tècniques com la endoscòpia digestiva i ja fa quasi 10 anys va dotar-se del primer banc de sang de gos i gat d’Espanya. Té serveis d’UCI o un quiròfan de cirurgia cardíaca entre d’altres serveis però el que marca la diferència és l’equip de 25 professionals que té el centre amb totes les possibilitats que això obre. Les guàrdies nocturnes d’urgència, per exemple, les cobreix sempre un veterinari i un auxiliar: sempre amb l’objectiu d’estar a la millor altura possible a l’hora de la qualitat en l’atenció al client i al pacient.\nÉs una aposta segura, de qualitat i no per això prohibitiva: al contrari. Els serveis de l’HVM disposen de plans de finançament de fins a 12 mesos.\nA més des de fa més d’un any, disposem de la nostra MÚTUA D’ASSISTÈNCIA VETERINÀRIA HAPPY VET; només per els nostres clients, que suposa un estalvi, d’entre un 30 i un 100% en la factura veterinària. Prova d’això és que la majoria dels clients que ja han provat la mútua, estan recomanant el seu contracte.\nPer excel·lència, per tracte personalitzat, pel millor equipament i per la millor qualitat assistencial. L'Hospital Veterinari del Maresme és símbol de qualitat.\nUN CENTRE PIONER... UNA TRAJECTÒRIA D'ÈXITS\n1989: 1a endoscòpia digestiva de Barcelona.\n1991: 1r Doppler cardíac de Catalunya.\n1992: 1a Cirurgia de cataractes per facoemulsificació de lent intraocular en un gos, a Catalunya.\n2003: 1r Banc de sang de gos i gat d'Espanya.\n2004: 1a Sala de crítics (UCI) de la comarca del Maresme.\n2006: 1r quiròfan de cirurgia cardíaca intervencionista del Maresme.\nCENTRE VETERINARI DEL MARESME\nTel. I tel. d’urgències:\nPublicat a Mascotes