TRIBUNA DEL BERGUEDÀ: de novembre 2012\nQUE EN SABEU DE LA DITA CASA DE CAN MORERA O CAN MARMET DE LLERONA ?.\nPublicat per antoniomora.verges@blogger.com a 12:58 Cap comentari:\nEstic preocupat per la reiteració en les demandes de la Fiscalia perquè entrin en Centres Penitenciaris persones que davant d’un petit delicte es conformaven amb penes de pocs mesos, a les que se’ls suspenia el compliment per ser inferiors a dos anys, amb el compromís de no delinquir durant un període de DOS ANYS.\nEl més sagnant que conec és el d’una mare de família que va tenir una baralla – condemna i suspensió -, i l’any següent, va donar positiu en un control de tràfic.\nEls advocats demanen als jutges que en una situació de calamitat social extrema, i amb una població reclusa que era l’any 2011 de 10513 persones a Catalunya, que apliquin la pena de TREBALLS EN BENEFICI DE LA COMUNITAT, que fan falta moltes mans per anar a recollir aliments sobrers als grans magatzems, i preparar les bosses de menjar per les famílies que l’estan passant magre a casa nostra.\nPer descomptat els lladres de coll blanc – banquers, politics,... – que continuïn amb el seu regim d’excepció. No volem qüestionar en cap moment el dogma de la Constitución Española , quina Festivitat tindrà lloc el proper dia 6 del 12.\nPublicat per antoniomora.verges@blogger.com a 12:08 Cap comentari:\nRebia un e.mail en que em diuen :\nTothom que vulgui veure les restes de l'antiga ermita abans de tornar a ser tapades, pot venir el diumenge 2.12.2012 de les 10 a les 13.00 hores al jaciment. Sou pregats d’anar-hi fer-nos arribar-hi i fer-nos arribar una selecció d’imatges a l’email coneixercatalunya@gmail.com , aquest diumenge tenim altres obligacions inajornables.\nDel topònim trobava : ROMEGUERA (ant. escrit també romaguera, i var. dial. romiguera). f.\n|| 1. Planta de diverses espècies del gènere Rubus, de tronc espinós i flors blanques, de fruit negre o blavós, comestible, anomenat móres (Vallespir, Conflent, Cerdanya, Garrotxa, Empordà, La Selva, Guilleries, Lluçanès, Plana de Vic, Conca de Barberà, Camp de Tarr., Calasseit, Tortosa, Val.);\nPel que fa a dades històriques : Canet sorgí com a barri marítim de Sant Iscle. I comprenia un lloc dit “la Vall de Canet i Romagosa” on hi havia una església de Sant Feliu, que més tard va passar a ser de Sant Pere.\nL’església de Sant Pere de Romeguera, un dels primers edificis que formarien el nucli de Canet, encara dins de Sant Iscle. Durant els atacs dels pirates, els habitants del barri de Canet es refugiaven a Sant Iscle a causa de la seva posició més resguardada. Hom pensava que havia perdut les seves funcions religioses a partir de 1461, gràcies però, al treball arqueològic dut a terme pel Centre d'Estudis Canetencs, s’ha determinat que l’edifici va restar dempeus fins el segle XVII. A partir d’aquell moment hi ha alteracions de l’estructura per enderrocs intencionats.\nFins a les acaballes del segle XVI, els límits territorials del municipi de Sant Iscle incloïen l’actual terme de Canet de Mar. En un document de l’any 1386 apareix el nostre poble amb el nom de Sant Aciscli de Vaile Alta de Canet.\nDurant l’època medieval Sant Iscle estava sota protecció del senyor del Castell de Montpalau (al terme municipal de Pineda), i després formà part del vescomtat de Cabrera. Però sobretot a l’Edat Moderna i a partir del segle XVI, s’inicià un fort desenvolupament, que va portar molts pobles a decidir la seva independència. El 1553, uns 21 focs pertanyien a Sant Iscle (uns 95 habitants) i 79 a Canet (357 persones).\nLa desaparició de la pirateria contribuí a l’expansió de pobles costaners. La independència eclesiàstica de Canet s’inicià el 1579, quan els canetencs volgueren bastir un temple parroquial més gran, i demanaren permís al bisbe de Girona, Benet de Tocco. La construcció de l’església finalitzà l’any 1591, i la independència municipal arribà el 1599, amb la creació del primer Consell Municipal.\nPublicat per antoniomora.verges@blogger.com a 20:31 Cap comentari:\nESGLÉSIA DE SANT JULIÀ DE CEURÓ A CASTELLAR DE LA RIBERA. SOLSONÈS\nRebia una fotografia del Tomàs Irigaray Lopez , dir, magnifica, per referir-se a l’obra d’aquest fotògraf, és un pleonasme que no ens cansem de reiterar.\nEsglésia encastellada d'una nau rectangular, capçada a llevant per un absis semicircular. El parament és de pedres escairades a cops de maceta, col·locades en fileres irregulars però uniformes. L' edifici té una part sobrealçada d'època posterior. La coberta és de dues vessants a la nau i cònica a l' absis. La decoració de les façanes ha estat resolta amb un fris d'arcuacions entre lesenes. La finestra del centre de l' absis és de doble esqueixada i coberta amb un arc de mig punt adovellat. El campanar d'espadanya, té dues finestres. Tant aquest com el frontis, arrebossat, són una obra posterior perquè l'any 1905 un llamp va destruir la façana de l'edifici. L'interior de l'església va ser molt modificat quan fou realçada la nau i hom suplí la volta original amb una coberta de llunetes i creueria.\nEl topònim "Ceuró" ha sofert moltes variacions, nou en concret (en documents primitius es troben les formes Ozoró i Zouró, i també ha estat conegut per Odró i popularment per Cigró). Hi ha al respecte teories diverses :\nDel llatí odor / que fa bona olor\nDel llatí erōne / ORÓ m.\nEspècie de cabàs gran, generalment més alt que ample, de forma cilíndrica o un poc panxuda, que serveix per a tenir-hi grans, llegums, figues seques, etc. (Tortosa, País Valencià, Balears). Els orons tortosins i valencians són de teixit de palma o d'espart; els baleàrics són de palla d'ordi, de joncs o de fonoll.\nAquest supòsit implicaria la gran feracitat d’aquestes terres que faria necessari comptar amb un nombre inusual d’orons.\nEl lloc és esmentat ja el 1094 En tenia la senyoria la noble família Miró (com a Navès), que la cedí el 1100 a l'església de Santa Maria de Solsona. En foren feudataris per l'església de Solsona Guillem i Bernat de la Vansa. Formà municipi al segle XIX amb Pampe\nPublicat per antoniomora.verges@blogger.com a 16:14 Cap comentari:\nESGLÉSIA DE SANTA MARIA DE CASTELL-LLEBRE AL TERME DE PERAMOLA A L’URGELL SOBIRÀ.\nRebia unes fotografies del Tomàs Irigaray Lopez , dir, magnifica, per referir-se a l’obra d’aquest fotògraf, és un pleonasme que no ens cansem de reiterar.\nEl lloc de Castell-llebre és esmentat l'any 942 com a Kastro Veteri en la donació de les possessions d'aquest castell que feren el comte Borrell i la seva muller Engelrada. El capellà de Castro Veteri figura en la relació de la dècima dels anys 1279 i 1280, dins del deganat d'Urgell.\nL'any 1575, en el llibre de visites, documenta els problemes que hi havia a les teulades. També curiosament , es recull el mal estat de les cobertes de Sant Miquel de Peramola Vell , que en aquell moment encara era l’església parroquial, al segle XVIII la nova església de Sant Miquel, situada al centre del poble, passà a ser la parròquia i Sant Miquel de Peramola Vell, quedà com a capella del cementiri.\nL'any 1904 Santa Maria de Castell-llebre , perdrà la categoria de parroquial , i romandrà com a santuari annex a la parroquial de Sant Miquel de Peramola. Actualment s'hi continua celebrant un aplec el tercer diumenge després de Pasqua.\nL'estructura de l'església posa de manifest l'estreta relació d'aquesta amb els edificis del voltant, alguns dels quals han desaparegut i s'adapta a l'orografia rocallosa del terreny. Es tracta d'una església d'una sola nau, coberta amb volta de canó de perfil apuntat, reforçada per arcs torals. Es capçada per un absis semicircular, més estret que la nau que connecta amb aquesta mitjançant un arc apuntat. L'absis té dues finestres de dobles esqueixada. La porta principal, situada a la façana sud, és formada per un senzill arc adovellat, sobre el qual hi ha dues carteles que podrien pertànyer a un porxo inexistent. Hi ha dues portes més, totes dues a la façana de ponent. El campanar és una torre de planta quadrada, situat damunt la roca, amb dos pisos que tenen finestres geminades. L'aparell és de petits carreus de mides irregulars disposats en filades no massa regulars. Les cantonades del campanar són formades per carreus més grans. L'església de Castell-llebre presenta dues etapes constructives ben clares. La primera correspon a finals del segle XI o inicis del segle XII. D'aquest moment es conserva el mur de ponent, el campanar, una part de mur sud i l'absis. La resta es pot situar a partir del segle XIII.\nPublicat per antoniomora.verges@blogger.com a 15:44 Cap comentari:\nPublicat per antoniomora.verges@blogger.com a 14:59 Cap comentari:\nESGLÉSIA DE SANT PERE DE LA SALA. LLOBERA. SOLSONÈS.\nEn el seu periple per terres del Solsonès, la M. Rosa Planell Grau i el Miquel Mur, arribaven al municipi de Llobera i després de visitar el dolmen de Llanera o de la Vila de la Gola dels Bous van seguir la pista alquitranada per anar trobar l’església de Sant Salvador. Sobtadament els cridava l’atenció un campanar d’espadanya que s’erigia al costa d’una casa de camp , visible des de la carretera. Va aturar el cotxe i a peu es dirigien cap al mas.\nEl camí era fresat per múltiples petjades de ramat oví o cabrú que feien com un domàs dibuixat de les marques dels seus peus. En arribar davant de la porta van veure que la construcció – més enllà del gràcil campanar - no tenia actualment cap ús religiós ; les bardisses obstruïen el pas., i des de la porta que es trobava oberta, però ajustada, i van accedir a l’interior on el terra era cobert de palla neta.\nSant Pere de la Sala, anteriorment coneguda amb el nom de Sant Pere de Comajuncosa des del segle XI fins al començament del XIX.\nActualment ha pres el nom del mas de la Sala on és situada. És a la vora de l’hort i s’utilitza com a pallissa.\nDades consultades: De totes les esglésies del municipi de Llobera aquesta es creu és la més antiga. Surt esmenada en un document del 21 d’abril de l’any 1002 quan Sanç de Llobera i la seva muller Quinedelde estableixen un mas que limita amb Sant Pere de Comajuncosa “domibus sancti Petri in Choma Iuncosa”.\nAl 1060, el seu fill, Mir i sa muller Estefania venen a Guitard i a Eicolina uns alous que posseïen al terme del Castell de Llobera, situats a Comajuncosa, així com la mateixa església, el cementiri i ornaments que hi pertanyien.\nPels capbreus dels segles XIV i XVI sabem que Sant Pere de Comajuncosa és una sufragània de la parròquia de Sant Pere de Llobera\nL'any 1694, segons consta en una llinda que hi ha a la porta d'accés a l'església, la nau és allargada amb un presbiteri i un cos adossat al mur sud-est en funció de sagristia.\nL'any 1897 arran de la nova distribució de les parròquies del bisbat de Solsona perd la categoria de sufragània.\nLa nau és de planta rectangular sense absis. Està orientada a l'est. A l'interior hi ha una volta de canó lleugerament apuntada, que correspon a la part primitiva, i una continuació d'aquesta posterior feta amb material més bast de tàpia. Està enguixada.\nLa coberta és de dos vessants. Al frontis hi ha un campanar d'espadanya amb dues obertures. La porta és al mur de sud-est.\nLa cara est sembla feta de nou, ja que els carreus estan relligats amb ciment.\nL'any 1694 , segons consta en una llinda que hi ha a la porta d'accés a l'església, la nau és allargada amb un presbiteri i un cos adossat al mur sud-est amb funció de sagristia.\nL’edifici està pràcticament cobert d'arrels i vegetació, sobretot al sostre i al cantó de llevant, fet que empitjora encara més el seu estat.\nEl què sembla ser l’antic cementiri és ple de bardisses i plantes.\nCASA DEL CARRER DE LA RESCLOSA, NÚMERO 14, A CERVELLÓ\nNoucentisme ; és tot el que trobava d’aquesta casa, com havia deixat escrit en relació a la torre dita del Peixeters o Peixaters ; cap referència al seu promotor, ni a l’arquitecte i/o mestre d’obres responsable, ni tampoc cap referència a la data en que es va edificar.\nCosta de creure que des de l’Ajuntament de l’època no s’adonessin que s’aixecava aquest magnífic edifici, i encara més que ho fessin amb nocturnitat i alevosia.\nAfegia - amb tot crític - que en allò que fa referència al patrimoni històric, la seva conservació, i la correcta documentació, Cervelló es perfectament homologable - per desgràcia – a la major part de Municipis de la mal dita comarca del Baix Llobregat.\nEls Ajuntaments – amb independència- del regim polític en que es desenvolupi la seva activitat; Dictadura, ‘Democràciola’, República Federal, República Sobirana,... tenen entre les seves obligacions, la de vetllar, i DOCUMENTAR el Patrimoni Històric. Algunes Corporacions Locals, al•legant ‘actuacions progressistes ‘ han dut a terme politiques – QUE NO TENIEN OBLIGACIÓ DE FER – i han deixat de banda aquelles a que PER LLEI havien d`atendre. Per acabar-ho d’adobar han esmerçat recursos econòmics obtinguts a crèdit, cosa que els ha comportat un endeutament que s’arrossegarà en alguns casos per dècades.\nLa informació tècnica de l’edifici diu : Casa de planta rectangular amb planta baixa, pis i golfes, a més té una torre i un terrat a la part superior, amb balustres a la part posterior. La torre, coberta a quatre vessants i coronada per una bola, presenta a la part superior una petita galeria. A la casa s'hi accedeix per una entrada amb porxo que sosté el balcó del primer pis. De la façana principal (única part que és BCIL) destaca la part central que s'allarga, sobresortint per sobre la coberta de la casa, presentant una coberta diferenciada a dues vessants. Aquesta part de la façana està coronada, a cada banda, per una bola. La coberta de la resta de la façana és a una vessant.\nPublicat per antoniomora.verges@blogger.com a 10:21 Cap comentari:\nRetratava les restes de la casa que fou fins a mitjans de segle XIX, l'antiga rectoria de la parròquia de Santa Maria de Cervelló.\nLa venda de la finca, es va fer el 2 d'octubre de l'any 1880, davant el notari de Sant Feliu de Llobregat Joan Manuel Fors d'Oliver, signava com a venedor el senyor rector, mossèn Pere Llopart, amb la deguda autorització de les autoritats eclesiàstiques del bisbat de Barcelona, i també del nunci apostòlic, per la quantitat de sis mil pessetes, les quals varen servir per a alçar una nova rectoria en un lloc més a prop dels fidels de Cervelló.\nCan Pitarra rep aquest nom perquè pertangué al famós comediògraf, dramaturg i poeta romàntic Frederic Soler i Hubert (1839-1895), Serafí Pitarrade pseudònim, que més enllà de conservar-la, l’ amplià notablement, com a residència d’estiu, i lloc de trobades amb els seus amics, Josep Anselm Clavé i Camps (Barcelona, 21 d'abril de 1824 – 25 de febrer de 1874), i Santiago Rusiñol i Prats (Barcelona, 25 de febrer de 1861 - Aranjuez, 13 de juny de 1931), entre molts altres.\nEn alguna de les obres de "Pitarra" es veu reflectit el redós del mas: La Creu de la Masia, La pubilla de Can Pi, .... us deixo un enllaços, i alhora us recomano tenir mocadors a ma per plorar de gust.\nNo trobava cap explicació per l’extrema desolació en que es troba la propietat, i sou pregats de fer-nos-ho saber a l’email coneixercatalunya@gmail.com\nJosep Maria Poblet i Guarro (Montblanc, 1897 – Barcelona, 1980), que visitava la casa l’any 1966, subscriuria a ulls clucs aquesta descripció : Complex de construccions d'èpoques diferents situat vora el camí que mena a Can Sala de Baix. La façana és orientada a nord-est. La part més antiga té un portal rodó adovellat, just a l'angle on hi estan adossades dues construccions més modernes. En la primera construcció hi ha un portal d'arc rebaixat i damunt un balcó amb un cérvol dintre d'una circumferència a la llinda. En el cos següent s'obre una porta amb una finestra a banda i banda; les tres obertures son d'arc de mig punt i estan emmarcades per columnes i capitells. A sobre de la porta hi ha la figura d'un lleó i al primer pis hi ha dues portes d'arc rebaixat, amb columnes i capitells, que donen a un balcó. Al costat esquerre hi ha una torratxa amb ceràmica vidriada. El conjunt és tancat amb un reixat amb basament d'obra.\nPublicat per antoniomora.verges@blogger.com a 11:27 Cap comentari:\nPublicat per antoniomora.verges@blogger.com a 19:15 Cap comentari:\nPublicat per antoniomora.verges@blogger.com a 17:24 Cap comentari:\nLA TORRE GAJU DE RUBÍ. ‘LA VALL DEL RIU VERMELL’. VALLES JUSSÀ\nDavant per davant s’aixequen la Torre Gaju i la Torre Riba – construïdes ambdós al mateix temps, segons la fitxa tècnica – hem de suposar-ne també una autoria comú la dels manobres Francesc Rovira i Màrius Marcel [ presumptes malfactors , si hem de creure els comentaris que amb un pretext ‘sentit històric’ es recullen a l’entrada de la Torre Riba ]. L’Ajuntament n’adjudica l’autoria a Eduard Cortina del que no trobava cap altra informació.\nTampoc dissortadament del nom propi i el segon cognom del ‘vinyataire arruïnat per la crisi de la fil•loxera, en Gaju, que la va fer edificar, desprès de la seva tornada d’Amèrica on va emigrar per fer fortuna'.\nEn morir el Sr. Gaju, que la va fer construir, els hereus la van vendre al senyor Marbà.\nLa descripció ens diu : Edifici exempt de planta rectangular desenvolupat en planta soterrani, planta baixa, planta pis i una torre mirador quadrangular de dos pisos amb teulada de ceràmica vidrada, coincidint amb la ubicació de la caixa d'escala en planta. El senzill esquema distributiu té un corredor central amb habitacions a ambdues bandes, amb les sales principals orientades cap al jardí situat al est. La composició de la façana es vertebrada per les pilastres (tres a les façanes laterals i quatre a les principals). Les pilastres cantoneres, ricament decorades, es desdoblen al basament i presenten uns relleus antropomòrfics al cos de l'edifici. La coronació de l'edifici consta d'un acroteri, emmarcat per la cornisa i les grans mènsules que la sustenten, i la torre mirador. Les obertures presenten els brancals i el dintell escapçats a 45º, eliminant l'aresta i pronunciant l'angle recte, i disposen de diverses ornamentacions de baix relleu a modus de guardapols; totes disposen de balcó amb balustrada.\nSou pregats de fer-nos arribar les dades del Promotor Gaju, i alhora de modificar i/o rectificar aquesta informació a l’email coneixercatalunya@gmail.com\nEls fils que envolten l’edifici formen part de la ‘ mise en scène’ pròpia de les Companyes de Servei Públic, per fer patent l’estimació de España, vers Catalunya.\nEl Josep Antoni Uriz Rodríguez, em fa arribar, de la seva visita a les terres berguedanes, concretament al terme municipal de Cercs, unes magnifiques fotografies del Pont de Pedret.\nLa informació històrica ens diu que l'alou de Pedret està documentat des de l'any 983 com una de les propietats del monestir de Sant Llorenç prop Bagà.\nL'any 1168 es va identificar amb l'actual església de Sant Quirze, a precs de Bertran d'Avià; aquesta família Avià, aleshores residents a Berga, foren destacats protectors del lloc; l'any 1286 Ramon d'Avià deixà en el seu testament 6 diners per l'obra del pont de Pedret. ("et operi pontis de Pedreto. VI. denarios"). Gràcies a aquesta notícia s'ha pogut datar el pont.\nPel que fa a la descripció tècnica, llegim : Pont de pedra format per un gran arc apuntat central i altres tres, dos a la dreta i un a l'esquerra, de petits i de mig punt, un xic irregulars i rebaixats. S'eleva considerablement per sobre d'un estret obert sobre una plataforma rocosa on s'engorja el riu. Té una barana i un paviment de pedra. En un paisatge clàssic de bora riu, en despoblat, condicionat per la carretera que hi duu, refeta i asfaltada, i pel traçat de la via del carrilet, avui desaparegut.\nPublicat per antoniomora.verges@blogger.com a 10:24 Cap comentari:\nL’ORATORI I/O CAPELLA DE SANT ANTONI DE PÀDUA DE CAL ‘QUEIXALISTA’ AL ‘PETIT RIPOLL’ A LA COMARCA DEL VALLÈS JUSSÀ\nRebia imatges de la Capella de ‘Cal Queixalista’ a Ripollet.\nN’havia tingut coneixement en ocasió de publicar un breu sobre aquesta mansió de caire senyorial, testimoni excepcional, d’un passat recent en que s’associava al nom del poble, la pau, la tranquil•litats, el descans i l’ordre.\nEns cal confirmar ‘la paternitat de l’edifici’ que s’atribueix l’arquitecte Rafael Masó i Valentí (Girona, 16 d'agost de 1880 - 13 de juliol de 1935.\nEns agradaria conèixer el nom propi, i el segon cognom – que els tenia – del seu promotor, del que únicament en diu la fitxa tècnica que apareix al Mapa de Patrimoni Cultural, del que se’n responsabilitza la Diputació Provincial : Torre d'estiueig construïda pels vols dels anys vint per al Sr. Vila, dentista de Barcelona. Agrairem la col•laboració del Col•legi de Metges de Barcelona, tota vegada que aquesta especialització d’estomatologia, era en aquella època molt excepcional. Una consulta al Registre de la Propietat, també ens resoldria l’enigma.\nSembla per les imatges que en la Capella tenia un ‘lloc especial’ la imatge de Sant Antoni de Pàdua, pensem – però ens agradarà confirmar-ho – que efectivament aquesta era l’advocació d’aquest lloc de pregaria.\nSou ‘especialment pregats’ de completar i/o rectificar aquesta informació a l’email coneixercatalunya@gmail.com, no us podem garantir dissortadament que ens ajudarà en la lluita contra la desprotecció de les classes més febles; que farà retornar al catàleg de medecines cobertes per la Seguretat Social, totes les que s’han tret des del GOBIERNO DEL PP, que crida contra l’€ per recepta – que només s’aplica als medicaments que finança ‘parcialment’ la S. Social - ,... aquesta mena d’accions desinteressades – de fet en interès de tothom – marquen la diferencia subtil entre els essers humans i la resta de plantígrads.\nPublicat per antoniomora.verges@blogger.com a 15:35 Cap comentari:\nMARE DE DÉU DE LES NEUS D’ESPINAVELL. MOLLÓ. EL RIPOLLÈS\nEl Tomàs Irigaray Lopez, i la Carmen Toledo Cañadas, m’enviaven unes precioses imatges d’un dels darrers ‘racons del Ripollès’, Espinavell, i la seva església de la Mare de Déu de les Neus, sufragània de la de Molló, que s’aixecava a darreries del segle XVII, en un estil molt rústic i popular, si bé l'interior va ésser decorat amb falses voltes de maó, tot arrebossat i potser decorat. Em sobtava el to crític a la fitxa de patrimoni : de tot això no queda res degut a una restauració feta per l'arquitecte Joan Maria de Ribot i de Balle. Igualment passa en les dues capelles laterals, avui dia desaparegudes, que s'han convertit en dos espais dins de l'església sense cap funció.\nNo s’aprecien – més enllà dels fils davant de l’església, clàssica demostració de l’amor a Catalunya, present per arreu – substancials diferencies entre la imatge actual, i la que tenia l’indret en el anys anteriors al genocidi contra Catalunya, que es troba CEC.\nDe la descripció reproduïm : Església amb planta de creu llatina, amb capelles laterals i absis semicircular en la part central de la nau. Hi ha un arc en el que descansen els cabirons de la teulada, formada per bigues de fusta i teules àrabs, de tipologia a dues vessants.\nTé adossat un campanar quadrat amb grans obertures per les campanes i teulada a quatre vessants. Hi queden restes d'una esfera de rellotge, la maquinària del qual ha desaparegut.\nLa façana és arrebossada i sobre la part dreta hi ha una meridiana solar.\nEn relació al nom de lloc – escrit en alguns documents amb B, i en altres amb V - hi ha opinions diverses : espina com a ‘ carena d’una serra’, o com ‘Planta espinosa’, i pel que fa a l’adjectiu, atenen a les dades demogràfiques :\nQue relacionen clarament aquest creixement demogràfic - que no reeixirà - amb la crisis política que donarà lloc a la revolució Francesa i els efectes que va comportar; entenem que la forma originaria era Espinabell.\nTrobava una deliciosa caricatura de darreries del segle XVIII que explica gràficament, com un camperol francès, ‘suportava literalment’ a un clergue i un noble.\nEls topònims catalans en -ell - sovint es troben designant indrets, menys importants, a la vora d’un altre nom en -et < -ETUM: vora Lloret de Mar hi ha Llorell (...), no lluny d’Espinalbet, en l’Alt Berguedà hi ha el llogaret pirinenc Espinabell/ (< Espinalbell SPIN-ALB-ETULUM); hi ha Pinet i Pinell, Cardet i Cardell, Pedret i Pedrell, Hortet i Hortells (...); i, en variant femenina, Canyelles vora Canyet, Prunelles no lluny de Prunet, Cassanelles junt amb Cassanet, Perella junt amb Pereda; MARTYRETUM ‘cementiri’ i Martorell, etc. Es tracta, doncs, del fet toponímic freqüent, del diminutiu aplicat a un indret comparable però menys important (Caldetes, Cassanedill, Castanyadell, Barceloneta,.. Trobava uns goigs de la Mare de Déu de les Neus de Sabadell, sou pregats fer fer-nos arribar – si existeixen – els d’aquesta advocació del Ripollès a l’email coneixercatalunya@gmail.com\nCAL RECADER A CASTELLTERÇOL\nM’aturava a retratar aquest magnífic edifici del Carrer Bellver, 6-8 de Castellterçol a la comarca del Moianès.\nEl ‘Cal’ implica coneixement, confiança i proximitat, això en feia pensar que trobaria alguna dada de la peripècia vital de la casa, RES DE RES, la fitxa tècnica ens diu que es tracta d’una casa la procedència de la qual cal vincular-la amb l’activitat tèxtil; els Recader treballaven en aquest sector ?. S’exercia a l’edifici alguna activitat relacionada amb el tèxtil ?.\nContinuava llegint : La façana principal de l’edifici dóna a la plaça Pompeu Fabra.\nL’altra part final de l’edifici connecta amb un jardí.\nL’edifici té tres pisos: la planta baixa disposa d’un distribuïdor que permet l’accés a les escales, dues habitacions a l’esquerra de l’entrada i una altra a la part dreta, connectada amb una sala amb volta que dóna al jardí posterior.\nTambé hi ha un magatzem exterior i un petit pati pavimentat amb un pou. Al jardí també hi ha un contenidor per a l’aigua de la pluja.\nEl primer pis està format per tres grans habitacions, dividides més tard en petites unitats. El segon pis és una bonica habitació amb els bancs de les finestra i el terra de pedra. Sembla que també el tercer pis tenia l’estructura original amb tres grans habitacions.\nLa façana principal va ser reconstruïda com l’original probablement després de tenir una entrada pels cotxes.\nL’edifici és la seu de l’ Escola de Música, batejada en honor del compositor de la "difícil senzillesa", JOAQUIN SERRA, i al ensems és un Centre D’art.\nEl mal costum d’estalviar-se el segon cognom fa que amb el pas dels anys es perdi la memòria d’aquells a qui es pretenia honorar, en aquest cas a Joaquim Serra i Corominas (Peralada, Alt Empordà, 4 de març de 1907 - Barcelona, 17 de novembre de 1957).\nAl segle XXI, amb els avenços tècnics, i la preparació acadèmica - en general de la població a Catalunya -, sobta aquesta gasiveria informativa pel que fa a documentar el Patrimoni Històric, en més d’una ocasió he pensat que obeeix a una clara voluntat de ‘dessolar la terra’.\nPublicat per antoniomora.verges@blogger.com a 20:48 Cap comentari:\nCAN MASACHS , SEU DE L’AJUNTAMENT DE RIPOLLET AL VALLÈS JUSSÀ.\nLa casa es construïa a la segona dècada del segle XX, per l’arquitecte Eduard Maria Balcells i Buïgas (Barcelona, 22 de setembre de 1877 - 4 de novembre de 1965), per encàrrec de Miquel Masachs Brant, que en gaudiria fins l’any 1932.\nEs fa referència a l’Aleix Masachs Mimó, en ocasió de les riuades de 1962.\nLa crisis del sector del cartró va propiciar l’abandonament de l’edifici a darreries de 1979 – aleshores ja vivíem en ‘Democraciola’ i semblava que el ‘Café para todos’ duraria eternament - . Durant 12 anys, a plena vista de tothom, la casa va patir un terrible espoli, l’Ajuntament acabaria adquirint-la i n’ha fet la seva seu. A Ripollet en assabentar-se’n la pregunta era evident; calia permetre tanta i tanta destrucció ?.\nLa descripció tècnica ens diu : casa familiar convertida en oficines municipals, de planta quadrangular, amb una combinació de diferents espais i nivells que proporciona al conjunt un espai dinàmic d'entrants i sortints. Els murs aixecats de maó arrebossat i coberta inclinada de dos vents de teula àrab i carener perpendicular a les tres façanes. Sota el ràfec de la teulada es troben fileres imbricades de caps de teula àrab en forma de volada de coberta. Coberta amagada darrera de frontons en forma de pinyó, de perfil de motllura amb trams corbats i rectes, les cadenes i el carener coronades per gerros i una esfera. La façana de l'entrada encarada al nord es troba precedida per un pòrtic semicircular amb escala d'accés lateral i balustrada, i sostingut per columnes que aguanten un seguit de permòdols dessota un teuladet. S'obre amb tres portals d'arc de mig punt. La façana principal dóna a l'oest i s'obren una línia de cinc finestres arrodonides al pis amb un balcó a mà esquerra. Una galeria d'estructura ondulant continua adossada a un cos de planta i soterrani a la façana sud, sobre amb una porxada d'arcs de mig punt.\nNo era certament la primera vegada que les fortes pluges afectaven al municipi, al llibre ‘Ripollet, cent anys d'història gràfica’ , de Ramón Martos i Joan Mimó, hi ha constància que el riu s'ha desbordat almenys en 10 ocasions d’ençà del 23 de setembre de 1874, lògicament pel fet d’ocupar terrenys inundables – malgrat tenir-ne coneixement – la que va comportar major pèrdues va ser la de l’any 1962. El nombre de víctimes va ser 9 ripolletencs morts, i 3 desapareguts i no trobats.\nPublicat per antoniomora.verges@blogger.com a 19:41 Cap comentari:\nLES CASES D’EN MAGÍ BAQUÉS COT DE LA PLAÇA 11 DE SETEMBRE DE RIPOLLET AL VALLÈS JUSSÀ.\nRebia unes imatges del Mario Felip Ruiz, on apareixen – primer en blanc i negre , i desprès en color – les cases que l’any 1910, Magí Baqués Cot encarregava aixecar, a Josep Maria Dausá Roviralta, son les cases assenyalades amb els números 12 i 14 de la Plaza dita avui de l’11 de setembre , abans Plaça Buxó i anteriorment Plaça Sant Joan, i del antic mercat municipal.\nNo trobava enlloc cap referència d’aquest arquitecte ?. mestre d’obres ?. constructor ?. sou pregats de fer-nos arribar més informació a l’email coneixercatalunya@gmail.com\nLa casa de número 12, ha estat dividida en dos habitacles.\nDe la descripicó tècnica reproduïm : Casa adossada de planta rectangular, construïda amb maó arrebossat. Compta amb planta baixa i primer pis, i es cobreix amb una teulada plana. La façana simètrica presenta dues entrades als extrems flanquejant dues finestres arrodonides, protegides per unes reixes decoratives, i amb petites decoracions de ceràmica verda als costats. S'entra per la porta a l'esquerra. Al primer pis, es localitzen dos balcons d'escàs voladís que es situen sobre les portes al primer pis. S'obren també quatre finestres cegues finalitzades a la part superior amb formes arrodonides i un tram central sobre elevat. La part superior de l'edifici es remata amb un frontis de sis merlots separats de baranes de ferro.\nA la casa de número 14 hi vivia de lloguer un metge de cognom Espinasa, que marxava als anys 60 a l’Argentina. Ens agradaria saber el nom propi i el segon cognom d’aquest facultatiu.\nDe la descripció que se’n fa a la pàgina ‘pobles de Catalunya’, reproduïm : La casa presenta una decoració original i imaginativa dins un Modernisme sense concessions historicistes, d'influència secessionista. El disseny de la façana juga amb els perfils rectes i curvilinis i és al coronament on s'expressa amb més llibertat compositiva. Detalls de ceràmica i de forja contribueixen a donar-li vivacitat al conjunt.\nEls Ajuntament tenen vers el Patrimoni Històric una sèrie d'0bligacions legals; una de elles és la de documentar-ne amb el màxim nombre de detalls la seva peripècia vital.\nCAPELLA DE LA PURÍSSIMA CONCEPCIÓ DE LA MARE DE DEÚ DE CAN GRASSES AL VALLÈS JUSSÀ.\nDefensem l’ús dels mots sobirà i jussà propis de la llengua catalana; això certament NO implica NECESSÀRIAMENT una condemna per als qui fan servir la traducció literal de ALTO/BAJO que se’ns imposava a sang i fetge l’any 1714. Som catalans, i per a nosaltres el DRET A DECIDIR, en això també, és del tot respectable.\nDemanava a l’Arxiu Gavin , del Monestir de les Avellanes, a la Comarca de la Noguera, imatges de la Capella de la Puríssima Concepció de la Mare de Déu de Can Grasses a Ripollet al Vallès Jussà.\nRebia una imatge de l’any 1971, en la que s’acredita manifestament el seu ús com a quadra, que s’iniciava l’any 1888\nS’esmenta que un document de 1667, on trobem constància de la consagració de la capella de la masia de Can Grasses, a llaor de la Puríssima Concepció de la Mare de Déu, essent propietari de la casa Ermenegildo Grasses .\nA l’enllaç http://patrimonicultural.diba.cat/index.php?codi_ine=08180 comprovava que efectivament la Capella va ser restaurada fa pocs anys.\nDemanaré als amics de Ripollet, la tramesa – si més no – d’una imatge exterior actual d’aquest petit edifici de pedra arrebossada, coberta de dues aigües amb el carener perpendicular a la façana i teula àrab, de planta rectangular i una planta, que es troba adossat al mur de tancament a la cantonada sud del pati de Can Grasses. Compta amb una entrada rectangular i un respirall, i finestres circulars a les façanes laterals. A l'interior es troba una volta fingida per una aresta romana.\nSi fos possible, m’agradaria accedir-hi per tal de retratar-la , i correspondre a la finesa del Josep Sansalvador Castellet, de l’Arxiu Gavin del Monestir de les Avellanes, amb unes fotografies amb la màxima resolució de l’exterior i l’interior. Si coneixeu als propietaris sou pregats de fer-los-ho saber, el nostre email coneixercatalunya@gmail.com és la manera de dir-nos-ho a nosaltres.\nMONESTIR DE SANTA MARIA DE LES FRANQUESES DE BALAGUER\nL’Enric Sànchez-Cid s’arribava fins a les restes del monestir cistercenc de Santa Maria de les Franqueses de Balaguer , que es troben situades a uns 4,5 km al sud de la ciutat, al marge dret del riu Segre.\nLa fundació d’aquest monestir (1186) fou voluntat de la comtessa d’Urgell Dolça de Foix, vídua del comte Ermengol VII, i s’emmarca en un moviment generalitzat a l’època (segona meitat del segle XII) de fundacions de cenobis adscrits a l’ordre religiosa del Cister.\nL’església, dedicada a la Mare de Déu, és una típica construcció cistercenca iniciada al darrer quart del segle XII i que fou acabada al segle XIV. S’inclou en l’estil romànic de transició i respon als cànons que marca l’estil cistercenc. L’edifici és de planta de creu llatina amb volta de canó, apuntat a la nau i semicircular al creuer. La capçada està formada per un absis semicircular, cobert amb volta de quart d’esfera i il·luminat per tres finestres de doble esqueixada.\nEn el transsepte s’obren dues absidioles que no es manifesten a l’exterior, però que a l’interior formen una capçalera de tres absis.\nL’edifici té tres portes, una de les quals facilita l’accés al claustre. El cenobi disposa de varis elements d’il·luminació com el finestral gòtic, que s’obre en la façana principal de l’edifici i el gran òcul obrat en cinc cercles en degradació situat al mur nord amb una gelosia cruciforme obrada en un sol carreu. La coberta, feta de lloses, es disposa en quatre nivells i a dues aigües.\nDe l’antic monestir en resten el citat temple, el celler, les estructures i paviments de bona part del claustre i un forn de ceràmica.\nEn data 12 novembre 2012 l’edifici propietat de l’empresa Identirama, que té previst crear un itinerari a través del bosc de ribera del costat del Segre per convertir-lo en una classe de botànica de les espècies vegetals més corrents a Catalunya, s’està restaurant. Potser tornarà la ‘vida’ a aquestes terres, difícilment però ho farà l’activitat contemplativa.\nEns agradarà rebre les vostres aportacions en relació a la gelosia cruciforme obrada en un sol carreu, a l’email coneixercatalunya@gmail.com\nPublicat per antoniomora.verges@blogger.com a 10:50 Cap comentari:\nORATORI DE NOSTRA SENYORA DE MONTSERRAT DE CAN BUXÓ AL VALLÈS JUSSÀ.\nDemanava a l’Arxiu Gavin , del Monestir de les Avellanes, a la Comarca de la Noguera, imatges d’aquest oratori dedicat a la Patrona de Catalunya, que va ser decorat per un fill de la casa, monjo benedictí de Montserrat , Josep Mª Gassó i Buxó, ,fill del Doctor Josep Gassó i Vidal i de la Senyora Encarnación Buxó i Torras.\nRebia unes imatges de 1971 pel que fa al portal d’accés, datat del 1946 amb dovelles i una reixa de ferro forjat.\nI dues de 1984 que il•lustren perfectament el que llegíem en la descripció de la Capella :\nAl centre de la pintura mural trobem una imatge de la Mare de Déu de Montserrat en un tron adornat, Jesús assegut a la seva falda, flanquejada per dos àngels, i quatre sants a ambdós costats entre palmeres; les cares de les figures són retrats de membres de la família Buxó / Gassó.\nLa part de baix està pintada amb una franja amb ovelles.\nLes bigues de la capella i el sostre resten pintades.\nPer descomptat , si és possible, m’agradaria accedir-hi per tal de retratar-la , i tornar-li la finesa al Josep Sansalvador Castellet, de l’Arxiu Gavín, en forma de fotografies en color amb la màxima resolució possible. Esperem de la gestió dels amics de Ripollet que això és faci realitat.\nESGLÉSIA DE SANT JULIÀ DE CEURÓ A CASTELLAR DE LA ...\nESGLÉSIA DE SANTA MARIA DE CASTELL-LLEBRE AL TERME...\nCASA DEL CARRER DE LA RESCLOSA, NÚMERO 14, A CERV...\nL’ORATORI I/O CAPELLA DE SANT ANTONI DE PÀDUA DE C...\nCAN MASACHS , SEU DE L’AJUNTAMENT DE RIPOLLET AL ...\nLES CASES D’EN MAGÍ BAQUÉS COT DE LA PLAÇA 11 DE ...\nCAPELLA DE LA PURÍSSIMA CONCEPCIÓ DE LA MARE DE DE...\nMONESTIR DE SANTA MARIA DE LES FRANQUESES DE BALAG...\nNOSTRA SENYORA DE LES ESPOSES DE SANT JULIÀ DE CER...


desembre | 2018 | EL BLOC DE P4\nTEATRE FET PELS PARES\nAl final de la reunió de classe, tots els pares i les mares, es preparaven per fer alguna manualitat als seus fills o per la classe, però sorpresa, els nens i les nenes dels Grocs i els Blaus van fer una demanda molt especial. VOLEM QUE ENS EXPLIQUEU UN CONTE!!!\nI els pares i les mares de les dues classes ràpidament es van organitzar per explicar dos contes molt coneguts. Aquí teniu el resultat i també la mirada dels nens i les nenes al rebre aquest regal tan bonic.\nGràcies per tot famíles.\nJA TENIM 4 ANYS TOTS!!!\nAMB AQUEST RECULL DE FOTOGRAFIES ACABEM EL PRIMER TRIMESTRE AMB ELS 4 ANYS FETS!\nEL VAIXELL PIRATA…UN PROJECTE DELS BLAUS\nEn acabar el projecte de Festa Major, decidim quin serà el nostre proper projecte. Primer fem un recordatori de tots els projectes que havien fet el curs passat amb la Berta, després fem una pluja d’idees i les agrupem en tres blocs: Animals, Objectes i Persones per així poder decidir quin ens interessa més. Després d’algunes votacions, va guanyar “El vaixell Pirata” i ens posem mans a l’obra…\nAl cap gairabé tots tenien l’idea de construir un vaixell de veritat, per això calia saber moltes coses i ens plantegem tres preguntes claus:\nCom és construeix un vaixell?\nPerquè floten els vaixells ?\nCom se diuen les parts del vaixell?\nD’ON TREUREM LA INFORMACIÓ?\nPrimer de tot fem una nota a casa per demanar ajuda. Dies més tard i durant una setmana la informació ens va arribant. Un cop la tenim a la classe, cal explicar als companys tres coses: Qui t’ha ajudat a trobar la informació. D’on has tret la informació i per últim explicar el què has portat, per veure si ens ajuda a respondre els dubtes. No ha estat fàcil entendre que tot el que hem portat ens servia per trobar respostes, per això la informació la varem agrupar en dues carpetes, una on posavem tot allò que ens servia per les nostres preguntes i un altre carpeta on posavem imatges que servien per la imaginació o per tenir al cap imatges de vaixells. El mateix varem fer amb els llibres, diferenciar entre llibres de coneixement i contes d’imaginació.\nLa primera pregunta que va ser fàcil de respondre, ja que teniem molt de material va ser… Com se deien les parts del vaixell?. Varem utilitzar molts esquemes que havien portat de casa i amb els vaixells que teniem a la classe anaven posant cartells de les parts que anaven coneixent.\nDesprés , varem afrontar la pregunta de la flotabilitat i van sortir algunes hipotesis sobre quins materials flotaven i quins no,.Així que calia una comprovació, ens varem dedicar a experimentar amb diferents materials per saber amb quin material hauriem de fer el nostre vaixell.\nPerò un dia el Pau R. va portar un invent que havia fet amb el pare. Un vaixell que era un cotxe amb una vela a sobre. Aquest invent ens va donar a fer-nos un altre pregunta. Perquè serveixen les veles? I va donar pas a experimentar amb diferents tamanys i formes de veles i , per parelles van anar comprovant quines anavem millor. Es van donar compte de la importància del vent, tots tenien una canyeta per bufar i així poder moure el vaixell No sempre funcionava, així que van pensar amb què podien fer més vent. Van sortir paraules com ventilador, secador vam experimentar amb tots dos objectes. Ara ja sabiem perquè servien les veles.\nEls dies passaven i tots teniem al cap fer un vaixell gran per tots. Fins que un dia el Pau S. va portar un video de com construien una reproducció d’una goleta a les drassanes de Càdiz i tots ho van tenir clar, els vaixells pirates eran de fusta, però fusta molt gran que per treballar-la necessitaven d’eines que ells no podien fer servir, perquè eren molt grans i no podien aixecar-les, així que ràpidament van trobar la solució…”no passa res, ho construirem quan arribem a 6è que ja serem grans!”.\nCalia poder veure un vaixell de veritat d’aprop, calia veure les dimensions i poder comprovar tot allò que haviem après. Per això varem anar al Museu Marítim de Barcelona i visitar el vaixell que tenen al port. La visita la varem centrar en el galeot que hi ha a la sala principal i en una maqueta d’un vaixell pirata. Però no varem visitar el vaixell del Museu, perquè teniem una sorpresa, aquell vaixell que vam veure construir en el video, estava amarrat al port de Barcelona (Fundación Nao Victoria) durant tot el mes de desembre i no podiem predre l’oportunitat…van poder pujar al vaixell i amb les explicacions d’un mariner de la tripulació vam poder visitar tots els espais, la cambra del capità, la bodega, la sala d’artilleria plena de canons, etc…tot un luxe!\nI SI FEM…\nUn cop a l’escola, no podiem finalitzar el projecte amb tot el que sabiem i no fer rés, havien de posar a la pràcticar els nostres coneixements i per això els hi vaig llençar una proposta, ja que no podiem construir un vaixell gran si que podiem fer un petit i molts van recordar les passes que havien fer per fer els gegants i els capgrossos. Primer dibuixar-ho i després fer una maqueta. Així ha estat com hem donat per finalitzat el nostre projecte, primer van dibuixar un vaixell i deien el nom de les parts que havien dibuixat i després amb material de rebuig cadascú va fer el seu vaixell. Però calia saber si flotaven o no i a l’escola iniciavem la Setmana Temàtica i no teniem temps, així que…deures per casa, havien de posar-ho a la banyera o a la pica , veure si flotava o no i enviar una foto a l’escola.


1926 tarjeta rebut de l´obra del cançoner popul - Acheter Cartes Postales anciennes spéciales dans todocoleccion - 297994543\n1926 TARJETA Rebut de l´Obra del Cançoner Popular de Catalunya per Josep Mª Roca signat puny/lletra\nl´Obra del "Cançoner Popular de Catalunya" del fascicle Iº del volum Iº\nJoseph Mª Roca "...ab sincer agraiment..."\nBarcelona, 14 de Juliol de 1926\nsegell d´Alfons XIII matasellat (15 cts.)\nJosep Maria Roca i Heras (Barcelona, 23 de març de 1862 - Barcelona, 1 de maig de 1930) fou un metge i escriptor català, oncle de l'historiador, etnòleg i polític Josep Maria Batista i Roca. Va néixer al carrer Caldes de Barcelona, fill del ferroviari Joan Roca i Vilà, natural de Granollers, i d'Antònia Heras i Albareda, natural de Sant Andreu de Palomar. Estudià medicina a la Universitat de Barcelona i assolí prestigi com a dermatòleg i sifilògraf. Treballà com a metge auxiliar a l'Hospital de la Santa Creu de Barcelona de 1890 a 1896. Com un dels principals membres de l'Acadèmia de Ciències Mèdiques de Catalunya i Balears, el 1898 hi llegí la primera comunicació en català (La sífilis a l'edat mitjana), impulsant l'ús del català en el camp de la medicina. Assistí a molts congressos internacionals i hi llegí comunicacions, presidí el tercer Congrés de Metges de Llengua Catalana (1919) i en el cinquè aportà un treball sobre l'Estudi General de Lleida. Tot això el convertí en una de les principals personalitats de la historiografia mèdica catalana.\nFou president de la Unió Catalanista, presidí l'Ateneu Barcelonès el 1908-1910 i el 1913-1915; fou membre de l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona, de l'Acadèmia de la Llengua Catalana i del consell directiu dels jocs florals de Barcelona. Va escriure diversos treballs sobre medicina i història. Es va casar amb Rosa Ciuró i Montañà (1942)\nHeure officielle TC: 10:39:01 TR: 70 ms.


15 de DESEMBRE 2012 19-21h La Sala – La Bonne | liveartsbarcelona\n15 de DESEMBRE 2012 19-21h La Sala – La Bonne\nL’acte organitzat, per La Bonne i l’escola el Plató de Cinema, té l’objectiu de recaptar fons per La Marató de TV3, dedicada enguany al càncer, i girarà entorn a la pel·lícula Ferida arrel: Maria-Mercè Marçal.\nFerida arrel és una pel·lícula col·lectiva entorn de la figura de la poeta catalana Maria-Mercè Marçal que va morir als 45 anys d’un càncer de mama. És un projecte format per la mirada de realitzadores de diferents generacions que s’endinsen en la seva vida i obra de amb la intenció de reflexionar al voltant de la construcció de la mirada i identitat femenina.\nAmb motiu de la celebració de La Marató de TV3 dedicada al càncer hem volgut fer una selecció d’aquelles peces de la pel·lícula que s’aproximen a la malaltia convertida en matèria poètica. De forma paral·lela, les projeccions es barrejaran amb peces de música, perfomance o recital que ens aproparà a l’experiència de la poeta i la malaltia.\nL’acte té lloc en el marc del projecte “Dones que estimem la Llengua” de La Bonne. Una selecció d’alguns del curtmetratges que formen la pel·lícula (de Elisabeth Prandi, Rosa Vergés, Mariona Omedes, Giovanna Ribes, Marta Vergonyós, Greta Fernández) es barrejaran amb peces de música, recital o performance. Per a aquestes actuacions comptarem amb la participació d’actrius com Mari Pau Pigem (La Riera); la música d’Anna Subirana, Imma Udina i Pep Dengra; les veus de Gemma Sastre i Laura Prat (alumnes d’interpretació d’El Plató de cinema); la ballarina Constanza Brncic i el músic Nuno Rebeli; les perfomances del Grup de dones THETA i el Grup Descabellades. L’acte també comptarà amb la participació del Cor de veus blanques i el grup de “Dones de puntes al Coixí” de l’Escola de la Dona Francesca Bonnemaison. Tot sota la direcció escènica d’Ada Vilaró Casals que també participarà en una de les perfomances.\nBo d’ajut: 5€\nThis entry was posted in EVENT, OFFER, PERFORMANCE and tagged art, arte, event, evento, performance on December 14, 2012 by Green Living.\n← Fundació Tapies – arxiu temporal de performances en viu Lolo & Sosaku →


El projecte de comissaria de districte a Mollerussa s'iniciarà aquest any - Teleponent\nInici Infraestructures El projecte de comissaria de districte a Mollerussa s’iniciarà aquest any\nEl projecte de comissaria de districte a Mollerussa s’iniciarà aquest any\nEl conseller d'Interior conversa amb dos bombers del municipi i assegura que s'està capgirant "a marxes forçades" la situació "crítica" del cos\nImatge del conseller d'Interior, Miquel Buch i el president del Consell Comarcal del Pla d'Urgell, Joan Trull després de la descoberta de l'escultura dels 30 anys de la comarca\nEl conseller d’Interior Miquel Buch ha confirmat aquest diumenge a Mollerussa, on ha participat de la celebració del Dia de la Comarca, el compromís del Govern d’engegar aquest any la realització del projecte de la comissaria de districte de la capital del Pla d’Urgell.\nUna eina, diu Buch, “molt important” per a la comarca i que està prevista en els propers pressupostos de l’executiu català. En arribar a Mollerussa, l’alcalde, Marc Solsona, ha acompanyat el conseller en una breu conversa amb dos efectius del cos de Bombers de Mollerussa. El conseller ha dit que és conscient de la situació “crítica” però també ha remarcat que s’està “capgirant” la situació amb la promoció que s’ha fet de bombers i la compra de material que s’està agilitzant “al màxim”. En aquest sentit, el conseller ha afegit que s’està recuperant el temps a marxes forçades.\nEl conseller d’Interior ha explicat que tenen previst, en el pressupost de 2019, tirar endavant el projecte i també l’inici de tot el procés des de la redacció fins a la licitació i execució de les obres perquè es tracta d’una “eina molt important” que reuneix totes les condicions “socials, policials i polítiques”.\nEn aquest sentit, Buch ha dit que es tracta d’una decisió presa i que és fruit de converses en els darrers mesos amb l’alcalde de Mollerussa i també els responsables policials de Ponent. “Hem premut el botó perquè comenci el més aviat possible”, ha remarcat el conseller.\nEn arribar a la capital del Pla d’Urgell, el conseller ha saludat les autoritats i ha tingut una conversa amb dos efectius del cos de Bombers del municipi. Buch ha manifestat després que el cos passa per una situació “crítica” a nivell de “personal “i també de “material”.\nÉs per això que estan intentant capgirar la situació “a marxes forçades” després de la darrera promoció de 250 nous bombers, la “més important”, ha dit, dels darrers 25 anys i també de la compra de material “necessari”. “Si anem a una, Govern i Cos de Bombers intentem recuperar la situació de qualitat d’un cos tan important”, ha sentenciat Buch. Segons ha pogut saber l’ACN, el cos de Bombers de Mollerussa està aquest diumenge en situació de “menys 1”, que significa que compta amb un efectiu menys.\nBuch ha visitat Mollerussa aquest diumenge amb motiu de la celebració del Dia de la Comarca, que celebra 30 anys, en el marc de la 147a edició de la Fira de Sant Josep. Alcaldes i alcaldesses del territori s’han traslladat des de l’Ajuntament a la seu del Consell Comarcal del Pla d’Urgell per descobrir una escultura creada per l’artista Erik Schmitz Coll que simbolitza una al·legoria a l’evolució, la terra i la llar.\nSeguidament, el conseller d’Interior també ha pogut passejar per la Fira. Aquest diumenge a la tarda serà la consellera d’Empresa i Coneixement, Àngels Chacon qui visitarà el certamen i assistirà a la Nit de l’Expositor. (acn)\ncomissaria de districte\nArticle anteriorSis detinguts per robar 45km. de cablejat telefònic a l’Alt Empordà, el Bages i la Segarra\nArticle següentLleida Expo Tren fa balanç i busca la internacionalització


Publicat a 2 gener, 2020 2 gener, 2020 per supersu\nEl 83 contenidors de recollida de roba de la xarxa de Nougrapats ha viscut un canvi d’imatge, que s’ha anat dut a terme en els últims mesos. Una xarxa de punts en els quals la imatge de Càritas, situada en 45 poblacions diferents s’ha transformat i unificat. Com a colofó a aquest canvi d’imatge i integrant també la seva incorporació en els dos nous portals web de Nougrapats i Grapats, s’ha realitzat un nou vídeo, que busca promoure la captació de roba i la difusió de el projecte.\nEls contenidors són peces clau de el projecte de reciclatge tèxtil: el volum captat de roba, en els dotze mesos entre agost de 2018 i agost de 2019, ascendeix a 374.000 Kg. Aquest volum representa un increment de l’15% respecte a el mateix període del l’any anterior. El nostre treball i efectivitat queda patent en que recentment l’empresa Nougrapats ha obtingut la llicència d’operador de residu tèxtil de l’Agència de residus de Catalunya.\nAixí doncs, la finalitat d’aquest vídeo que ara editem i posem a la xarxa és doble: fomentar el bon ús del contenidor i donar a conèixer la seva utilitat, que tant benefici aporta al reciclatge de residu tèxtil. Una part de la roba recollida entra de nou en el circuit d’un ús de segona mà, i l’altra és reutilitzada a través d’empreses especialitzades. El vídeo ja està disponible a les xarxes socials, i està obert a el seu ús per a entitats públiques amb conveni amb la nostra empresa, per a tallers escolars, estands de fires sectorials i per difusió en mercats o fires.\nCÀRITAS D’URGELL POSA EN MARXA UN CENTRE ESPECIAL DE TREBALL I ENFORTEIX LES ACCIONS D’ATENCIÓ A LES PERSONES AMB EL SUPORT DE PEUSA\nEls beneficis que generen la venda d'objectes i serveis d'aquesta pàgina web es destinen íntegrament al Centre Especial de Treball Grapats SLU, amb NIF B25850611, inscrit al Registre Mercantil de Lleida al tom 1563, foli 130, inscripció 1 amb fulla I-31805.


BUR DUBAI I DEIRA. L’antic Dubai també existeix.\nInici / PAÏSOS / Emirats Àrabs Units / BUR DUBAI I DEIRA. L’antic Dubai també existeix.\nPosted on 26 de desembre de 2014 in Emirats Àrabs Units\nBur Dubai i Deira, els dos barris que s’estenen a banda i banda del Creek, la ria natural que penetra deu quilòmetres dins de Dubai, suposen el Dubai més antic, el més ancestral i de fet, l’únic Dubai que va a existir fins que arribà la febre del petroli, a finals del segle XX.\nA còpia de veure gratacels impossibles i pistes de ski indoor a dins d’algun dels centres comercials més extraordinaris del món, hom pot pensar que abans de tot això, a Dubai no hi havia res. I la veritat és que tot i que molt no hi havia, una volta pels barris de Bur Dubai i Deira ens faran veure que sí que hi ha un vell Dubai, que aquest està més viu que mai, i que val la pena visitar-lo. Es per això, que després d’haver visitat els millors malls de la ciutat o d’haver admirat el Burj Dubai, el gratacels més gran del món, ens dirigim a Bur Dubai.\nPASSEIG PER BUR DUBAI\nBaixem a l’estació de metro d’Al Fahidi. Des d’allà, només cal preguntar quina és la direcció que porta al Creek. Cal caminar menys d’un quilòmetre per Al Mankhool Road fins arribar a la Glorieta Al Fahidi. Allà al davant queda el que es coneix com a Bastakiah. Es tracta d’un preciós barri de finals de segle XIX i principis de segle XX, on hi trobem el més tradicional de l’arquitectura emiratí. La majoria d’edificis que trobem en aquest barri son cases tradicionals que pertanyien a rics mercaders (molts d’ells originaris del sud d’Iran). Els habitatges tenen un pati interior, al voltant del qual es disposen les diverses cambres de la vivenda. Es sol tractar de construccions de dos pisos, realitzades a base de corall i guix. A les cantonades, unes precioses torres del vent, semblants a les que hem trobat a Iran o Qatar, servien per ventilar l’habitatge. Moltes d’aquestes construccions estan ara perfectament restaurades i son la seu de restaurants, hotels boutiques o diversos museus (molts d’ells gratuïts) que permeten conèixer com eren aquestes mansions de principis de segle XX.\nSi el Dubai Creek amb el Barri de Bur Dubai ha estat proposat per format part de la llista del Patrimoni de la Humanitat, la zona de Bastakiah és una de les responsables. Val la pena perdre’s pels estrets carrerons de Bastakiah i entrar a les edificacions quan sigui possible.\nDesprés d’haver donat una volta per Bastakiah ens dirigim cap a la propera zona on hi ha el Fort de Dubai o d’Al Fahidi, que data del segle XIX i que va ser la seu del govern. Al costat, es troba el Museu de Dubai, que no visitem. I just al darrera, la Gran Mesquita, que malauradament només es pot visitar per fora, doncs l’entrada està vetada als no musulmans. Malgrat tot, em faig el despistat i entro dins la mesquita, per admirar-ne, ni que sigui uns minuts, els seus arcs i columnes interiors. Ningú em diu res, la veritat. I de fet, puc tirar algunes fotos sense problema. El qualsevol cas, tot i que pot semblar una mesquita antiga, només data de principis de segle XX. De fora, podem admirar el que és el més alt dels minarets de Dubai.\nDe seguida ens encaminem cap el que aquí es coneix com a Hindi Lane, un estret carreró ple de parafernàlia religiosa hindú, on hi trobem dos petits temples: el Shri Nsthje Jayate, un temple hindú, i el Sikh Gurudaba, un temple Sikh. No dubtem en entrar al temple Sikh, doncs sempre som rebuts amb extrema hospitalitat (com al de Delhi, el més bonic que hem conegut). El Sikh Gurudaba es un petit temple que es troba en un pis. Curiosament, quan hi pugem estan vetllant a un mort, que està estirat a sobre una espècie d’altar. Hi ha un sikh que el venta (de fet, espanta les mosques) i tres més que canten de forma sincrònica una melancòlica lletania. No ens posen cap impediment per interrompre el moment. Just al contrari; de fet, com sempre, som benvinguts. Amb tot, estem uns pocs minuts i de seguida deixem que segueixin amb la vetlla sense la nostra presència.\nEn pocs metres trobem el Souk de Bur Dubai, que és la reminiscència de l’antic souq d’aquesta zona de Dubai. Es tracta d’un mercat reconstruït i cobert, que no és més llarg que un centenar de metres. La majoria de productes estan destinats al turista i de fet, és l’únic lloc de tot Dubai, on els comerciants aborden els possibles compradors per tal d’intentar vendre la mercaderia. Això si, sempre amb respecte. Al final del souq torcem a l’esquerra i de seguida ens trobem la Mesquita d’Ali Bin Abi Talib, que ens rep amb les seves cúpules bulboses, per bé que tampoc podrem visitar el seu interior. Un pena. Just al davant hi ha un edifici que crida moltíssim l’atenció. Es tracta d’una construcció que s’assembla a les mesquites de l’Iran, amb el característic enrajolat turquesa. La veritat és que no sabem trobar ni al mapa ni a la guia, de què es tracta.\nEns acostem ara, a la ribera del Creek, per anar fent camí, tot seguint el passeig riberenc fins a una construcció tradicional que es troba al final del camí. Es tracta de la Casa del Xeic Saeed Al-Maktoum. Actualment, la casa del avi del xeic Mohammed, el xeix Saeed, s’han convertit en un bonic museu que ens explica com era Dubai abans de la febre del petroli. Es tracta de la casa familiar del xeic Saeed, i on hi va viure fins a la seva mort, el 1956, de manera que ens serveix per conèixer com era la residència del mandatari de Dubai, abans de la trobada del petroli. La construcció és molt més gran que les cases que hem vist a Bastakiah, però la disposició és similar. Dos pisos d’habitacions que es disposen al voltant d’un pati central. I disposades estratègicament, diverses torres del vent, per airejar la vivenda.\nVisitada la Casa del Xeic és hora de tornar sobre els nostres mateixos passos per tal d’acostar-nos fins a l’estació d’abres de Bur Dubai. Els abres son les antigues embarcacions que des de temps immemorial transporten els dubaitís de banda a banda de Creek. És a dir, funcionen a mode de transbordadors que travessen la ria, de forma continuada i que van sortint a mesura que es van omplint. Travessar el Creek, costa només 1 AED, de manera que no dubto a pujar al primer abra que surt en molt poca estona i que en poc més de cinc minuts m’ha portat a Deira, el barri que queda a l’altra ribera del Creek.\nPASEIG PER DEIRA\nL’abra em deixa en pocs minuts a l’estació d’abres del souq de Deira. Abans d’endinsar-me pels basars de Deira m’acosto fins el moll de Dhows que es troba a pocs metres d’on m’ha deixat l’abra. Els dhows son uns extraordinaris velers de fusta que formen part del paisatge del Creek des de fa gairebé dos cents anys. Aquests vaixells deixen el Creek per arribar a Yemen o Somàlia, tot vorejant la península aràbiga, o fan camí cap a l’Iran a través del Golf Aràbic (o Pèrsic). Els vaixells van carregats de tot tipus de mercaderies. Des de sacs de gra fins a televisors o altres electrodomèstics. L’activitat és intensa en aquesta zona i la veritat és que crida l’atenció la gran quantitat de vaixells carregant mercaderia.\nEn tota aquesta zona de Deira no pararem de veure grans magatzems on s’exposen grans sacs de gra i arròs. Es tracta de mercaders que negocien amb aquesta matèria prima, i que utilitzen els dhows que veiem al moll per exportar la seva mercaderia. Realment interessant, per un país on sovint suposem que tothom viu exclusivament del petroli.\nDe seguida m’endinso cap el que es coneix com a Souq de les espècies. No espereu aquí un gran basar com el d’Istambul o el del Cairo. El Souq de les espècies és petit, però acollidor, i està encarat bàsicament al consumidor local, no com els grans basar d’Istambul on les botigues pels turistes han anat aparcant les que es dedicaven al comerç de proximitat. Al souq de les espècies hi trobem espècies, es clar, però també altres tipus de mercaderia. En pocs minuts està vist, aquesta és la veritat, però com que hi ha molts menys turistes, fer el badoc no és tan pesat com en el souq de Bur Dubai.\nSortint del souq de les espècies torcem per Al Hadd i després per Al Ahmadiya per arribar a la Heritage House, una de les cases més boniques de la zona i que ens recorda a les que hem vist a Bur Dubai. Es tracta d’una casa de finals del segle XIX que ha estat perfectament restaurada amb la idea de mantenir una part d’aquell patrimoni que els dubaitís es resisteixen a perdre. Aquesta era la residència d’un mercader de perles i la veritat és que impressiona per la seva mida i per la seva elegància. Com les cases que hem visitat a Bur Dubai, aquesta també està construïda a base de guix i corall i està distribuïda en dos pisos, al voltant d’un pati central. La visita és gratuïta i a més molt amena, amb molts plafons explicatius i sobretot amb una sèrie de maniquís que es troben a les diverses habitacions. Les cambres estan decorades segons els models originals i que pretenen fer entendre com era la vida d’una família benestant de principis del segle XX. Hi ha moltes habitacions decorades, entre elles els salons d’estar, les cuines, la cambra de jocs dels nens (on s’explica alguns dels jocs típics dels nens dubaitís) o les cambres de dormir i els banys. Acabada la visita, el conserge de l’entrada ens convida a un deliciós te a la menta, mentre descansem en un sofà. Ens ve ideal per seguir amb la nostra visita.\nNomés cal caminar uns metres per trobar-nos amb una altre visita indispensable a Deira: l’escola Al Ahmadiya. Va ser aquesta la primera escola que es fa fundar a Dubai amb la idea d’oferir uns estudis més o menys reglats. Aquí s’ensenyava no només l’Alcorà, si no també gramàtica, història, literatura o astronomia. Per tal de que els estudis fossin els més reglats possible es va incidir en l’edició de manuals i llibres que eren oferts als estudiants.\nTant les famílies benestants com els més pobres podien assistir a les classes gràcies a que els xeics finançaven als que no podien permetre’s de pagar els estudis. Va ser el Xeic Mohammed bin Ahmed bin Dalmouk fill del xeic Ahmed bin Dalmouk qui fa fundar l’escola, el qual el 1910 havia comprat l’elegant casa senyorial del costat (la que ara és l’Heritage House) al seu primer propietari. Com els edificis històrics que hem anat veient, també estava construïda en guix i corall i en dos pisos que es distribueixen al voltant d’un pati central. Podem visitar de forma gratuïta les diverses estances de l’escola, on a través de diversos plafons explicatius, fotografies i maniquís, se’ns explica la evolució de l’escola. En un principi l’educació era portada a terme en petits grups d’alumnes que es distribuïen al voltant del seu mestre (conegut com Al Mutawa), i es basava en la lectura i estudi de l’Alcorà, l’escriptura, l’aritmètica i la cal.ligrafia àrab. Posteriorment es va passar a grups més grans que ja es distribuïen en classes que poden recordar a les que hi havia a occident. Els fundadors de l’escola van apostar ben fort per l’ensenyament a Dubai i no van dubtar a importar professors, particularment d’Aràbia Saudita, per tal de millorar l’educació dels locals.\nTorno al carrer Al Alhadiya, i em trobo un restaurant que fa molt bona pinta. Pregunto preus i com que està dins del meu pressupost i fa estona que tinc gana, no m’ho penso. Es tracta del Al Bait Al Qadeem que es troba en una edificació tradicional que recorda també a les del barri de Bastakiah, és a dir, un pati central que distribueix els dos pisos d’habitacions. Al pati hi han posat uns para-sols , per resguardar-se del sol, que al migdia, pica bastant, tot i que estem a desembre. A les habitacions de la plata baixa hi ha uns menjadors particulars per famílies. Encara ara, és habitual que les dones dels duibaitís vagin tapades de dalt a baix, de manera que en aquests espais privats és possible que es puguin destapar una mica. Tot això son suposicions meves, en qualsevol cas. Menjo de faula, un arròs amb pollastre i espècies diverses i quan acabo, segueixo la ruta per Deira.\nEl camí em porta després cap a buscar el Souq de l’or, que comença en un arc que trobem al proper carrer Old Baladiya. Tot i que el souq no és gegantí , és prou gran perquè ens sorprenem amb la gran quantitat de botigues dedicades a la venda de tot tipus d’articles d’or, però també de brillants diversos. En principi, sembla un souq dedicat als emiratís, doncs és evident que els estridents collarets que trobem a les botigues no el compraria (gairebé) cap occidental. El cert però, és que gairebé tothom que mira els aparadors son occidentals amb pinta més de turistes que d’expatriats. Hom es sorprèn de que algú pugui comprar (i posteriorment, posar-se a sobre) tal quantitat d’or en forma de braçalets, collarets o diademes, però el cert és que si una al darrera de l’altre, els venedors d’or s’amunteguen en aquest barri, és perquè tenen demanda. Com a anècdota, en una de les primeres botigues que trobem a l’inici del souq hi ha exposat l’anell d’or més gran del món, que pesa 64 quilos i que és una mostra més de la desmesura que podem trobar a Dubai. Per cert, no contents amb tant d’or, l’anell, que surt al llibre Guiness dels records, està decorat també amb més de cinc quilos de pedres precioses.\nA partir del souq de l’or, el barri de Deira s’obre en una sèrie de carrers comercials per a la gent local. Trobem souqs que ells anomenen dels perfums (molt petit), el souq cobert de Deira (que no és cobert) i el souq de Naif, que és l’últim que trobem i que tot i que és força modern (de 1970) té el seu encant. Es tracta d’un mercat cobert que ens recorda el Central Market de Kuala Lumpur, disposat en tres plantes i amb les botigues perfectament ordenades. Aquí, a diferencia dels grans malls del nou Dubai no hi trobem cap occidental i son les famílies emiratís qui hi passegen i compren.\nSortim del Souq Naif i girem pel carrer 9A passant pel davant de la bonica nova Central de Policia de Deira, però el que més ens agrada és una mesquita que hi ha just al davant, nova i lluent, i que recorda algunes de les mesquites d’Istambul, amb els seus dos esvelts minarets i les seves estètiques cúpules. Com que no hi podem entrar ens hem de conformar en fer unes fotos des de l’exterior.\nEl recorregut per Deira acaba a l’estació de metro de Baniyas Square. Després de tres o quatre hores coneixen el vell Dubai, la conclusió és que existeix un altre Dubai més enllà dels grans gratacels i centres comercials del nou Dubai i que val la pena no perdre-se’l , per tal de no emportar-se una imatge distorsionada, o almenys, esbiaixada de la que és la realitat d’aquest emirat.\nÀsia Bur Dubai Dubai Emirats Àrabs Units Visitar Dubai\nDABAI. Un passeig pels seus 3 millors Centres Comercials.\nGRAN MESQUITA SHEIKH ZAYED, ABU DHABI. La mesquita més bonica del món?\n15 thoughts on “BUR DUBAI I DEIRA. L’antic Dubai també existeix.”\nComo siempre, muy interesante Jordi. Un destino curioso que combina dos visiones del mundo contrapuestas. Feliz Año.\nY porqué escribes en catalán?!!? És broma no t’enfadis, una abraçada des de Dubài, en quan sàpiga com anar o no em perdi en contxe hi aniré.\nJejeje, en realidad la web está en doble idioma, es decir,doble curro. Una abraçada!\nViajas a los Emiratos árabes Unidos y necesitas un guía local en español\nA sus disposiciónes\nSomos de Argentina hoy salimos para Dubai con mi esposa, sólo vamos a estar dos días, de modo que creo que estos consejos nos resultarán de una inmejorable ayuda. Muchas Gracias\nMuchas gracias Ruben por tus palabras. Y feliz viaje!


IX Barcelona Global Energy Challenges Conference - IREC\nJune 04, 2014 August 19, 2020\nÉs una opinió generalitzada que cal potenciar la industrialització del nostre país. Per això és necessari disposar d’energia segura, a un preu competitiu i que contribueixi el menys possible al canvi climàtic per l’emissió de gasos d’efecte hivernacle. Això només es pot assolir posant l’èmfasi i els recursos necessaris en la recerca en l’àmbit de l’energia i en la conversió del coneixement obtingut en tecnologia aplicable.\nLa Conferència d’aquest any pretén posar de manifest tan la necessitat de recerca bàsica orientada a una utilització industrial final, com els camins a seguir per convertir aquesta recerca en productes o serveis aplicables. En aquest sentit, el programa està dissenyat amb conferències i workshops que pretenen donar resposta a aquestes necessitats.\nA tot Europa li cal millorar la transferència de coneixement però no podem quedar endarrerits en la seva generació. L’equilibri entre les dues necessitats ha de permetre avançar cap una economia del coneixement que en aquest cas ho fa en l’àmbit de l’energia. El programa de la Conferencia pretèn ajudar a avançar cap a aquest equilibri.\nAquesta 9a edició està estructurada en una sessió plenària amb 5 ponències de diferents professors experts del MIT (USA), de la Universitat de York (Canadà) i del nostre entorn europeu.\nLa Barcelona Global Energy Challenges 2014, esta organitzada pel b_TEC, l’IREC, el MIT, el CIT-UPC i compta amb el suport de diverses institucions, entre les que destaquem l’Ajuntament de Barcelona i la Generalitat de Catalunya. Aquesta novena edició es realitzarà a l’Auditori de la Torre Telefónica, Diagonal 00, el dia 19 de juny de 2014.\nA la tarda l’IREC organitza el workshop “Thin film future PV technologies: What beyond 2020? New scenarios for industry-academia interactions”\nPer més informació consultar la web.


El Centre Cívic de la Barceloneta acull la setzena edició de ‘Barceloneta Residents’ una exposició de diversos estils i tècniques a càrrec d'artistes que viuen al barri o que hi tenen un fort vincle. És la manera de mostrar als veïns la riquesa creativa que s’amaga en aquest barri mariner.\nEl barri de la Barceloneta està de Festa Major. S’han programant un munt d’activitats per a tots els gustos i edats perquè tant veïns com visitants gaudeixin del barri més mariner de la ciutat. La pregonera d’aquest any ha estat Laura Capellán Navarro, directora de la coral Mediterrània del Casal de la Gent Gran. L’escollida per donar el tret de sortida de la Festa Major no és veïna del barri però sempre ha estat molt vinculada i precisament en el seu discurs, celebrat ahir al vespre, va destacar la feina que fan els veïns del barri per millorar-lo\nEl Mercat de la Barceloneta se suma a la venda en línia\nEl Mercat de la Barceloneta ofereix des d’aquesta setmana poder fer la compra a través d’una aplicació i no només fer-ho de manera presencial. Així els clients que vulguin podran adquirir els productes d’aquest equipament sense necessitat de desplaçar-se. Amb aquest ja són onze els mercats de la ciutat que ofereixen aquesta possibilitat. Un total de 15 paradistes, dels prop de 30 que té el mercat de la s’han sumat al nou servei perquè confien que ajudarà a reflotar les vendes\nMercats Municipals Notícia La Barceloneta\nReobertura de la llibreria La Garba\nLa llibreria La Garba, l’única que hi havia a la Barceloneta fins al seu tancament el 31 de gener passat, ha tornat a obrir avui. Al final 132 persones van participar en una campanya engegada per l’Associació Barceloneta Alerta i que tenia com a objectiu aconseguir 40.000 euros que es necessitaven per reobrir el comerç. Assolit el primer objectiu, reobrir la llibreria, ara engegaran una altra campanya per aconseguir el finançament necessari per fer viable el negoci a llarg termini. De moment han signat un contracte de lloguer per 10 anys\nPàgina 3 de 84\nCATEGORIES Exposicions i Artistes La Barceloneta


La plantilla de Robert Bosch Castellet convoca una concentració a Barcelona | RTVVilafranca\nSerà aquest divendres, de 10 del matí a 12 del migdia, a la plaça de Sant Jaume.\nSerà aquest divendres, de 10 del matí a 12 del migdia, a la plaça de Sant Jaume de Barcelona. Està previst que una representació de la plantilla sigui rebuda al Palau de la Generalitat, on demanaran el suport de l’Administració per trobar una alternativa industrial a l’expedient.\nCCOO d’Indústria dona suport a la mobilització i a les reivindicacions de la plantilla de Robert Bosch, que està en vaga des d’aquest dilluns i fins al dijous de la setmana que ve per «deixar ben clar el seu rebuig a l’expedient». CCOO demana a la multinacional «la retirada de l’expedient i que s’assegui a negociar una alternativa industrial que garanteixi la continuïtat de l’activitat i dels llocs de treball».\nBarcelona, CCOO, concentració, Robert Bosch


AislaControl - Resistència al foc de l'aïllament amb cel·lulosa.\nIniciProductesCel·lulosa ISOFLOCResistència al foc\nResistència al foc de l'aïllament de cel·lulosa\nUn aïllament de cel·lulosa fet a partir de diaris reciclats és extremadament resistent al foc? Doncs sí, la cel·lulosa ISOFLOC té una resistència al foc superior a la d'altres aïllaments.\nA aques prova es demostra una major resistència al foc de l'aïllament de cel·lulosa ISOFLOC en comparació amb la fibra de vidre.\nLa cel·lulosa ISOFLOC té propietats ignífugues per haver estat tractada amb hidròxid d'alumini. La cel·lulosa no crema amb la presència d'una flama de foc, sinó que es torna negra creant una capa de protecció.\nL'aïllament de cel·lulosa té un comportament ignífug molt millor que altres aïllants coneguts, com el poliuretà, el poliuretà expandit o el poliuretà extruit. L'aïllant de cel·lulosa ISOFLOC està classificat respecte la inflamabilitat com a material de la classe B, d0-s2 (per a espessors > 100 mm) y classe D, d0-S2 (per a espessors > 40 mm.)\nISOFLOC excedeix els estàndars de protecció contra incendis necessaris per a la construcció. L'evidència de la seva capacitat per a protegir estructures dels danys d'incendis es demostra gràficament al vídeo que adjuntem.


(Hiper)realisme a l’animació japonesa contemporània: crònica d’una mutació — Animac\nEsteu aquí: Inici › Magazine › (Hiper)realisme a l’animació japonesa contemporània: crònica d’una mutació\nLa cita clarivident d’Isao Takahata resulta ser més certa que mai en un dels seus llargmetratges més cèlebres, La tomba de les lluernes (Hotaru no Haka, 1988). L’espectador sent, viu i pateix intensament al llarg del recorregut tràgic dels dos nens orfes protagonistes –en Seita i la seva germana petita, la Setsuko– durant els últims mesos de la Segona Guerra Mundial. Es commou davant la relació entre profusió i absència de moviment quan els nens es persegueixen juganers per la platja o bé sobreviuen penosament immòbils als límits de la fam. L’espectador també es fixa en la gestualitat i les corredisses de l’horror, en la deformació facial del plor, en les empremtes del sutge, la pols i el fum en un escenari urbà devastat. Probablement, si la pel·lícula s’hagués produït com a llargmetratge d’imatge real, seria percebuda com una reconstrucció impostada, tal com passa a gran part del cinema històric, i hauria tingut molts problemes per introduir els tocs de lirisme –el recorregut fantasmal en flashback, les hipnòtiques però fatídiques cuques de llum– dins un film profundament realista. L’animació se sap impostura, és purament i tècnicament artificial per definició, i pot jugar-ho al seu favor.\nFotogrames de La tomba de les lluernes, d’Isao Takahata\nPerò, dins la tradició animada nipona, La tomba de les lluernes és una troballa miraculosa, filla d’un autor –Takahata– amb una sensibilitat europea que ha mirat vers Occident a l’hora de construir el seu imaginari i representar la realitat. La forma actual del manga i l’anime japonès prové d’un partit agitat de ping-pong d’influències pictòriques entre Orient i Occident, emmirallant-se de forma constant durant els últims segles. Dins aquest cúmul cristal·litzat de referents, el realisme a l’animació japonesa és un accident, una desviació, una mutació dins la forta tradició simbòlica de la pintura nipona.\nL’acadèmic Roberto Cueto ens dóna algunes claus per entendre la cultura pictòrica japonesa: “…esa tendencia tan japonesa de eludir la recreación directa de la realidad, para reinventarla a través de la simplicidad de líneas, la ausencia de perspectiva, los fondos minimalistas, los trampantojos, los simbolismos…” La cultura pictòrica japonesa, en paraules de Cueto, no aspira tant a la representació rigorosa de la realitat sinó a la seva idealització, i defensa que aquesta poderosa influència –junt amb la teatral– afecta tant el manga com l’anime japonès.\nDe fet, el mateix Isao Takahata defensa el mateix precepte. Hi ha una continuïtat en la cultura pictòrica nipona amb uns patrons de llenguatge comuns que encara persisteixen: “Crec que tant el manga com l’anime se situen dins el corrent d’expressió pictòrica tradicional, com els rotlles de pintura emaki o les estampes ukiyo-e. Només amb traços i colors desenvolupen un relat dominant la noció del temps.” Quines són les característiques del dibuix japonès? El traç. Visualitzem la línia negra sobre el fons blanc dels cèlebres ukiyo-e del segle XVI, on la representació estàtica de la realitat és econòmica, estilitzada i simbòlica, a les antípodes de la representació occidental. Autors d’ukiyo-e com Hokusai, Hiroshige o Kuniyoshi coneixien la tècnica del clarobscur, afirma Takahata, però no l’empraven com a decisió estètica conscient.\nChōjū-jinbutsu-giga, el “Rotlle de les aus i els animals”. Emakimono dels segles XII-XII\nAfegim-hi el significat del kanji de la paraula manga, mare de l’anime: dibuix (Ga) executat amb rapidesa (Man). La dibuixant Machiko Satonaka, per la seva banda, defineix el manga com un binomi lingüístic, on la paraula es veu i la imatge es llegeix. Hem d’entendre, doncs, la pàgina d’un manga com un tatami de vinyetes on el dibuix sintètic, la manca de volums i tridimensionalitat, els fons indeterminats o les línies cinètiques com a farciment... en són els seus ingredients clàssics.\nA més, caldria considerar també un factor històric cabdal que ha contribuït al defuig del realisme: dins la història de l’animació japonesa, ens trobem amb un imperatiu econòmic de postguerra que va obligar a l’elaboració d’una sèrie de tècniques d’economia narrativa... si es volia complir el calendari establert d’un episodi setmanal. Aquestes tècniques les va impulsar Osamu Tezuka –el pare del manga– per a l’adaptació del seu cèlebre Astroboy l’any 1963 a la petita pantalla, una de les primeres sèries d’anime. Es va traspassar el llenguatge del manga a l’animació, convertint-la en “animació limitada”. Calia reduir els fotogrames per segon, limitar l’animació corporal, introduir plans estàtics tot jugant amb el muntatge i dilatar els temps morts per afegir-hi veus en off. Tot i ésser Disney un dels grans referents de Tezuka, aquest acaba renunciant al hiperrealisme de “l’animació total” dels 24 fotogrames dels primers llargmetratges de Disney per poder donar llum al seu Astroboy en moviment dins l’engranatge industrial del nou Japó, àvid de ficcions.\nAquests nous mecanismes d’animació limitada van impregnar completament i profundament els modes de producció del gruix de la indústria, donant a llum a un nou llenguatge fílmic. Ara bé, no tot plegat és una simple dicotomia entre moviment i estatisme, entre animació de qualitat i animació barata. L’ombra d’Occident i la seva clàssica full animation, segueixen pesant sobre l’animació japonesa.\nEls artífexs de l’estudi Ghibli, Hayao Miyazaki i Isao Takahata, han introduït i explorat l’animació total més que cap altre dins la seva trajectòria com a animadors. Uneixen fons pictòrics d’ascendència europea i d’un detallisme aclaparador, i li injecten moviment, dinamisme, velocitat.\nLes pel·lícules de l’estudi Ghibli han sabut configurar móns fantàstics complexos –propis d’un orfebre– capaços de captar un realisme atmosfèric i espacial on, darrera l’entorn meravellós, hi ha un vast procés de documentació que arrela en el món real. Per citar un parell d’exemples, la casa de banys de El viatge de Chihiro (Sen to Chihiro no Kamikakushi, 2001) està basada en un museu de Koganei i una pensió de la prefectura de Yamagata, mentre que el poblet de Ponyo (Gake no Ue no Ponyo, 2008) està inspirat en la localitat portuària de Tomonoura, que el mateix Miyazaki va visitar prèviament durant unes vacances.\nUn detall de l’storyboard de El viatge de Chihiro, de Hayao Miyazaki\nMiyazaki també presenta a la seva filmografia una sèrie d’obsessions temàtiques (l’equilibri entre natura i home, l’infantesa, la comunitat social, la mitologia japonesa tradicional Shinto) emparentades amb les preocupacions i la tradició cultural nipona. A més, l’imaginari fantàstic de Ghibli presenta un equilibri perfecte entre opulència i contenció, on a cada llargmetratge es dóna un matrimoni alquímic de dinamisme i contemplació. L’animació completa i l’animació limitada s’agafen de la mà i formen l’animació limitada-completa –terme que propugna el japanòleg Thomas Lamarre– amb la que Miyazaki ja va experimentar-hi durant la seva travessia pel mitjà televisiu.\nMés mutacions: ciència ficció hiperrealista i costumismes\nL’exposició “Proto Anime Cut”, organitzada per Obra Social Caja Madrid, presentava tant en els seus emplaçaments físics com en el seu voluminós catàleg una selecció d’il·lustracions i fotografies de la fase de disseny i creació d’alguns autors cabdals per entendre la ciència ficció i el cyberpunk dels 90: l’animador i realitzador Koji Morimoto (Memories, Genius Party Beyond), el fotògraf conceptual i localitzador Haruhiko Higami (Ghost in the Shell), el dissenyador gràfic de fons per a pel·lícules d’animació i videojocs Hiromasa Ogura (Ghost in the Shell, La chica que saltaba a través del tiempo), el dissenyador conceptual de móns i arquitectures Takashi Watabe (Akira, Patlabor, Ghost in the Shell, Evangelion 1.0 i 2.0), l’autor d’Evangelion Hideaki Anno i el reputat director Mamoru Oshii (Patlabor, Ghost in the Shell, The Sky Crawlers).\nConcept Art i detalls de l’storyboard de Ghost in the Shell, de Mamoru Oshii\nQuè els uneix? Tots ells s’engloben dins el real-kei, un anime de ciència ficció basat en la construcció hiperrealista de mons alternatius, on els retrats de les ciutats i els paisatges futuristes son construccions minucioses amb una entitat equivalent superior a la dels personatges i la trama principal. Si Akira, de Katsuhiro Otomo, va inaugurar un tercer Japó imaginari marcat pels malsons apocalíptics de l’abús tecnològic, als anys noranta es va seguir cultivant una fascinació per representar móns distòpics hipertecnificats amb un detallisme extrem dins l’anime de ciència ficció. Una fascinació obsessiva, una mena de culte malaltís a la metròpoli; i aquesta colla d’autors es dediquen a construir i destruir ciutats amb una precisió mil·limètrica, exorcitzant la tan japonesa por a l’apocalipsi, sempre latent i imminent en la memòria dels japonesos. En el cas d’Evangelion (Shin Seiki Evangerion, 1995-1996), Hideaki Anno planteja l’idea de la ciutat mecanisme –d’un realisme palpable, quasi amb vida pròpia– i revisita el gènere mecha afegint-hi una pertorbadora càrrega d’existencialisme, on el protagonista viu una malaltissa relació tecnoanimista amb el seu robot gegant.\nLayouts d’Evangelion: 1.0 You are (not) alone, de Hideaki Anno\nCalia integrar aquestes ciutats, d’una esbromadora riquesa arquitectònica, amb el llenguatge de l’animació limitada. Fins i tot el costós i elaboradíssim llargmetratge d’Akira (Akira, 1988) presenta un ventall de recursos visuals impropis de l’animació total: en molts plans mitjos i primers plans, la localització geogràfica es redueix a un simple esbós o desapareix, i ens queden línies cinètiques expressionistes de color. És, doncs, una translació literal dels seus propis recursos que emprava al manga original.\nDetall de l’storyboard de Recuerdos del Ayer, d’Isao Takahata\nIsao Takahata, després de La tomba de les lluernes, va explorar a Recuerdos del ayer (Omohide Poro Poro, 1991) les frustracions del pas de la infantesa a la maduresa amb una sensibilitat esfereïdora, sense caure en el pou de la nostàlgia, i optava un cop més per una estètica profundament realista, tant en el fons, com en el disseny dels personatges i els seus moviments. Comparem la minuciositat dels moviments de la protagonista ja adulta, l’Okajima Taeko, en oposició als moviments bruscos i accelerats del seu jo infantil, immers en un passat literalment difús.\nPerò, què passa quan Takahata aborda el costumisme –en aquest cas familiar– emprant una estètica totalment oposada? És possible seguir un camí invers, allunyar-se de la representació realista, per retratar la veritat oculta d’allò quotidià? A Mis vecinos los Yamada (Hōhokekyo Tonari no Yamada-kun, 1999), Takahata abandona completament el llibre d’estil de l’estudi Ghibli i s’aventura a dibuixar l’aventura quotidiana d’una manera minimalista, primer en clau fantàstica, després trossejada en sketches estàtics del dia a dia d’una família prototípica japonesa. Takahata configura un maridatge entre tradició i modernitat, en el que empra, irònicament, tècniques digitals per emular la textura i el color de les tires còmiques originals en que es basava el film. Fins i tot, a la seqüència dinàmica del discurs nupcial que relata un viatge oníric/simbòlic del matrimoni i la paternitat, Takahata mou la càmera esbojarradament i la converteix en un ens que recorre tridimensionalment una estampa bidimensional, de simples traços sobre fons blanc. Mis vecinos los Yamada es destapa com un descendent animat d’aquells rotlles emaki del segle XII que Takahata va estudiar i publicar-ne escrits... el mateix any d’estrena de la pel·lícula, l’any 1999.\nFotograma de Mis vecinos los Yamada, d’Isao Takahata\nEl lector probablement recordarà la sèrie d’animació Shin Chan (Crayon Shin-chan, 1992-present), que radiografiava la família japonesa i la seva idiosincràsia amb intencions similars a Yamada, però molt més rabioses i càustiques. Afegim-hi un nou autor per recordar: Masaaki Yuasa, hereu expressionista d’una nova forma de retrat costumista de caire còsmic. Però ell no advoca pel realisme, sinó que experimenta amb tot tipus de tècniques i estils d’animació. En el cas de Mindgame (Mindgame, 2004), el seu primer llargmetratge, s’empara en l’estètica de l’anime underground de principis del 2000, però alhora elabora un collage estètic on incorpora fotografies animades, homenatges naïf a Tezuka, episodis propis de Bill Plympton... i una representació de la divinitat a mig camí entre el superflat i el dadá.\nNo ens ha d’estranyar pas que Yuasa era un dels directors d’animació de Shin Chan i també va exercir de “key animator” a Mis vecinos los Yamada. A Mindgame, Yuasa ens mostra la naturalesa fractal de l’univers fent ús del trencaclosques narratiu de la seqüència inicial i final. Presenta a una velocitat endiablada una colla de pedaços banals però definidors de la vida d’una persona, amb una càrrega oculta de realisme. L’última sèrie dirigida per Yuasa, titulada The Tatami Galaxy (Yojōhan Shinwa Taikei, 2010) segueix en la línia de Mindgame i elabora un retrat tragicòmic del patiment existencial d’un post adolescent universitari i els múltiples camins que té al seu abast –literalment, en forma d’universos paral·lels– a la recerca de la felicitat amorosa. The Tatami Galaxy reconstrueix un Kyoto universitari distorsionat però profús en detalls quasi documentals.\nUn exercici de reflexió\nSummer Wars és el segon llargmetratge de Mamoru Hosoda, un dels directors d’animació japonesa més prometedors a dia d’avui sota l’empara de l’estudi Madhouse. El que a primera vista sembla un producte familiar a mig camí entre Yasujiro Ozu i Digimon (!), Summer Wars condensa intel·ligentment una amalgama d’obsessions temàtiques nipones amb una precisió exemplar, i alhora construeix dos móns en antítesi: el món real de la localitat de Ueda i el món digital d’OZ, interrelacionats però alhora en pugna estètica. Summer Wars s’estructura com una pel·lícula mutant que arrenca amb l’heroi adolescent, l’abandona enmig del relat i acaba esdevenint èpica coral. Comença com una comèdia d’embolics, es transforma en retrat costumista, fins que el món virtual infecta el món real i la pel·lícula esdevé ciència ficció apocalíptica, incloent-hi arts marcials d’estil wuxia, transformacions èpiques i poders còsmics propis d’una colla de subgèneres de l’anime televisiu.\nL’artbook que acompanya l’edició especial francesa en DVD/BluRay de la pel·lícula il·lustra amb profusió els dos móns contraposats de Summer Wars, i cadascun d’ells ha estat treballat seguint tècniques d’animació diferents: tradicional versus digital, realista versus simbòlica, Ghibli vs superflat. Summer Wars i els seus dos móns han servit com a punt de partida accidental del text i la seva voluntat d’observar les mutacions del realisme. En aquest breu recorregut fílmic en ziga-zaga, hem abordat una sèrie d’autors, estudis i gèneres on aquesta pugna entre realisme i simbolisme, entre moviment i estatisme... es purament yinyangiana. Ja sigui al realisme màgic, a la ciència ficció apocalíptica, al costumisme de línies deformes o a la psicodèlia existencial, a l’animació japonesa hi podem trobar empremtes del realisme, tant en la forma com en el fons.\n Moviment artístic postmodern encunyat pel japonès Takashi Murakami la teoria del qual es basa en la relació existent entre l’estètica 2D i els gravats de fusta del període Edo, unint tradició i cultura mass-media. Aplega les icones “kawaii” de la cultura de masses, amb una estètica colorista i psicodèlica, i les disposa sobre fons blancs.\n Al seu article titulat “El país de las maravillas al otro lado del espejo: Algunos principios básicos para entender el anime japonés”, a AA.VV., Dibujos en el vacío. Claves del cine japonés de animación, IVAM, Valencia, 2003.


El ‘colomenc’ Ilias Fifa, al mundial d’atletisme de Pequín - Diari de Santa Coloma\nEl ‘colomenc’ Ilias Fifa, al mundial d’atletisme de Pequín\n15/06/2015 – L’atleta marroquí nacionalitzat espanyol i resident a Santa Coloma aconsegueix la marca mínima en els 5.000 metres lliures per classificar-se pel mundial.\nL’atletisme nacional està d’enhorabona després que una de les seves grans promeses, el marroquí Ilias Fifa, hagi aconseguit la marca mínima per classificar-se pel Mundial de Pequín (22-30 d’agost).\nL’atleta de 26 anys, resident a Santa Coloma de Gramenet, està vivint un mes de juny espectacular. Després de rebre la nacionalitat espanyola, Fifa va aconseguir un bon resultat a la XI Reunió Iberoamericana d’Atletisme celebrada a Huelva.\nEl fondista del FC Barcelona quedaria segon en la prova dels 5.000 metres (13:14.85), només superat per l’etíop Othmane El Gourmi (13:13.90). El més important, però, és que Ilias Fifa va aconseguir rebaixar en quasi set segons la marca mínima establerta per entrar al Mundial (13:23.00).\nDies abans de classificar-se pel campionat del món, el corredor d’origen marroquí viatjaria a Itàlia per participar a la Diamond League de Roma, on va aconseguir un meritori novè lloc en la prova dels 5.000 metres, fent la seva millor marca personal (13:05.61).\nLa història de superació d’Ilias Fifa és digne d’admirar. Prop de deu anys després de creuar la frontera d’Espanya sota un camió, el fondista resident a Santa Coloma s’ha convertit en una de les grans promeses de l’atletisme del país. Fifa s’entrena a les pistes Antonio Amorós sota la supervisió del tècnic Rafa Caro.\nArticle anteriorJimmy torna a la Gramenet\nArticle següentUn pitxitxi històric per Dani Salgado


Cançons que són pel·lícules\nJaume Benedito, psicòleg especialitzat en recursos humans, es transmuta en Silent James per tirar endavant una trajectòria musical que l’ha portat per pocs escenaris però selectes: els del Primavera Sound en dues edicions. Enguany es presentarà al Jambo.\nTres anys, tres discos. No és que Silent James sigui especialment prolífic, aclareix, sinó que feia anys que escrivia cançons i tenia un rebost ple a vessar de lletres. Amb tot aquest material va concebre una trilogia de la qual acaba de veure la llum el tercer disc, Where Have All My Friends Gone? Amb ell tanca el projecte iniciat el 2017 amb Someday I’ll Write a Nice Love Story, al qual va seguir What Do You Want To Be When You Grow Up? “Ja veieu, tinc gust pels títols ben llargs”, riu l’autor. Llargs o no, el cert és


La renovació de cruïlles del barri de Cirera avança amb l'inici de la segona fase de les obres - Ajuntament de Mataró\nLa renovació de cruïlles del barri de Cirera avança amb l'inici de la segona fase de les obres\nL'Ajuntament de Mataró ha començat aquesta setmana la segona fase del Projecte de millora urbana del barri de Cirera, que inclou treballs de millora i adaptació de les cruïlles del barri a la normativa d'accessibilitat de la via pública. El projecte preveia la intervenció en una trentena de cruïlles d'aquesta zona de Mataró, que presenta trams amb fortes pendents.\nLa primera fase de les obres, executada per l'empresa Incunart, es va iniciar el juny de 2007 i va finalitzar el passat gener amb un pressupost de 137.077,96 euros. Aquesta etapa ha consistit en l'arranjament de 9 cruïlles.\nLes obres que ara comencen corresponen a la millora de 21 cruïlles més. Els treballs han estat adjudicats a l'empresa Formigons Sant Celoni SL per un import de 436.047 euros, i tenen una durada prevista de 9 mesos.\nLes obres consisteixen en la millora dels encreuaments reduint la superfície de la calçada per donar més espai a les voreres. Les cantonades dels carrers d'ús veïnal es modifiquen unint les voreres de forma que la intersecció quedi elevada. L'objectiu d'aquesta elevació és solucionar els condicionants de la normativa d'accessibilitat pel que fa a pendents, radis de gir i alhora pacificar el trànsit a l'obligar els vehicles a remuntar l'alçada de la vorera.\nEs farà un tractament especial de la cruïlla formada pels carrers del Torrent de La Pólvora, de Sevilla i Transversal, centre neuràlgic del barri, per donar prioritat a l'ús cívic i veïnal. S'instal·laran jardineres amb arbres, bancs, els contenidors se soterraran i es col·locarà un paviment diferenciat per convertir aquest indret en un espai de trobada i de pas agradable.\nCruïlles afectades a la segona fase\nLes 21 cruïlles que cal arranjar en aquesta segona fase són les següents:\n- Ronda de Joan Peiró amb el carrer de la Misericòrdia\n- Ronda de Joan Peiró amb el carrer de la Immaculada\n- Ronda de Joan Peiró amb el carrer de Múrcia\n- Ronda de Joan Peiró amb el carrer de Cadis\n- Carrer d'Àustria amb el carrer de la Muntanya\n- Carrer de Sevilla amb el Torrent de la Pólvora i el carrer Transversal\n- Torrent de la Pólvora amb el carrer de les Delícies\n- Ronda de Jaume Ferran amb el Torrent de la Pólvora\n- Carrer de la Misericòrdia amb el carrer de la Mare de Déu de la Salut\n- Carrer de la Mare de Déu de la Salut amb el carrer de la Immaculada\n- Carrer de Màlaga amb el carrer de Cadis\n- Carrer de Màlaga amb el carrer d'Esteve Banet\n- Carrer de la Caseta amb el carrer Transversal\n- Carrer de la Caseta amb el carrer del Pou\n- Carrer de la Muntanya amb el carrer del Dipòsit\n- Carrer de la Caseta amb el carrer del Dipòsit\n- Carrer de la Muntanya amb el carrer d'Eusebi\n- Carrer d'Eusebi amb el carrer de Granada\n- Carrer de la Muntanya amb el carrer de Sant Ferran\n- Carrer de Sant Ferran amb el carrer de Granada\n- Carrer de Toledo amb el carrer de la Mare de Déu del Pilar i el Torrent de La Pólvora.\nTambé està previst, en aquesta segona etapa, la renovació del paviment asfàltic del carrer del Dipòsit.\nMentre durin els treballs, es podran produir afectacions puntuals al trànsit pel que fa als carrers afectats.


Així has de protegir la teva salut de la llum blava LED\nBarcelona. Dissabte, 18 de maig de 2019. 18:07\nActualitzat Dissabte, 18 de maig de 2019. 18:07\nL'Agència Nacional de Seguretat Sanitària de l'Alimentació, el Medi Ambient i el Treball de França ha publicat recentment un ampli informe de més de 400 pàgines en el qual analitza les conseqüències per a la nostra salut de l'exposició a les pantalles i bombetes LED que emeten la famosa llum blava. Segons se subratlla a la publicació, "aquesta il·luminació pot fer malbé la retina de l'ull i alterar els ritmes naturals del son", ja que les noves investigacions realitzades fins ara confirmen que es tracta d'una llum fototòxica.\nL'informe assegura que l'exposició crònica a fonts de llum LED blanques amb més proporció de blau en l'espectre (principalment els llums LED que emeten un blanc més fred) "accelera l'envelliment del teixit retinià, el que contribueix a una disminució de l'agudesa visual i certes malalties degeneratives, com la degeneració macular relacionada amb l'edat".\nAquest tipus de bombetes s'han popularitzat en els últims anys a la llar, el carrer, les oficines i la indústria, fins al punt que es calcula que suposen el 60% de les mateixes al mercat. També s'utilitzen, encara que en menor intensitat, en mòbils, tablets i portàtils. En aquest cas, els experts que han elaborat el document recorden que aquests dispositius "alteren els ritmes biològics i, per tant, els patrons de la son".\nEspecialment greu és en el cas dels nens i adolescents, a causa que la lent cristal·lina als seus ulls no està completament formada i són més susceptibles a aquests canvis en els cicles circadians que poden induir a l'aparició i agreujar els símptomes de trastorns metabòlics com la diabetis, les malalties cardiovasculars i algunes formes de càncer.\nI no només això. L'efecte estroboscòpic d'alguns llums LED que provoquen els petits esclats poden causar "mals de cap, fatiga visual i un risc més gran d'accidents," segons assenyala l'informe.\nPer aquests motius, l'Agència realitza dues recomanacions que haurien d'implantar totes aquelles persones que vulguin limitar els perjudicis que causa aquesta il·luminació en la seva salut.\nEn primer lloc, comprar il·luminació LED del tipus blanca càlida i no blanca freda, que conté més llum blava. I en segon lloc limitar l'exposició a aquestes fonts en la mesura possible, sobretot abans d'anar-se'n al llit que és quan poden resultar més nocives.\nA més, aconsella als fabricants "limitar la intensitat lluminosa dels fars dels vehicles". En quant als filtres i les ulleres que s'anuncien com a antillum blava, l'Agència mostra dubtes sobre la seva eficàcia. El cert és que, fins ara, no s'ha realitzat cap estudi important i amb una mostra rellevant de participants que conclogui que tant els filtres com les ulleres tinguin beneficis provats per fer front als danys causats per aquest tipus de llum.\nSalut Estaries disposat a ser operat per un robot? El Nacional