jcmllonja | 14 Febrer, 2013 19:21\nApunts del Pla de Mallorca enfangats pel call vermell\n“A ca nostra, es dia de Tots Sants, solíem girar ses canals de s’aigo des ploure cap a sa cisterna, t’ho dic perquè amb aquest temps ja no saps què has de fer, ni quin dia toca fer-ho…”, és n’Andreu Rafelindro que ja baixa d’arreglar els animals de la seva caseta d’Es Revellar. ‘Vas ben abrigat’, li dic. ‘Sí, faig més planta que un porc tapat amb una manta”. Deim adéu a na Magdalena Carota. A na Magdalena el metge li ordenà caminar. Quan li va demanar quant de temps, ell, sense pensar-ho molt li digué: ‘deu voltes a sa mansana’. I ella, aplicada, com qui compleix una recepta, cada dia, a la mateixa hora, fa voltes a la ‘mansana’ amb cara de seriositat com qui pren una purga o deu cullerades d’oli de bacallà. En s’estiu els veïnats l’escometien ‘I que ja tornes passar!’ ‘Que no has pensat en tot?’ Però ara ja saben que el caminar de na Carota té finalitats terapèutiques, que és una ‘dona caminadora’ més i són respectuosos: ‘No... i avui t’ho prens en calma!’ ‘Magdalena no has de frissar tant!’ I coses així.\nMa mare solia dir: “Per sant Antoni de gener, camina una hora més es traginer”, sospirant perquè s’allargàs el dia i blasmava els horabaixes i vespres inacabables i foscos de l’hivern, asseguda a la camilla, amb la companyia d’algunes veinades, sense poder sortir a la fresca, anhelant els dies en què a les nou de l’horabaixa encara fa sol: allò era vida, per a ella. Esper que allà on és sigui sempre així, lluny del temor que li provocaven els dies curts i les fosques llargues.\nRoades, i alguna gelada, són les protagonistes de les nits calmes d’hivern, i boira als clotals. “Bona boirada, bona soleiada” deia el meu veïnat Polandre. La vinagrella, que mantén les gotes d’aigua damunt les fulles, s’ha ensenyorit del bocí. L’amitger ha estellat quatre ametlers morts a s’alzinar des Padrí i vaig a cercar-hi la llenya. Quan me’n tem vaig enfangat fins devers els garrons. I enfangat de call vermell que deixa un rastre potent i argilós que se fica per tot. Per afegitó el cotxe hi queda encallat. Com que no em bastarà la llenya i no vull ser com s’ase des Carritxar –que li feien dur sa llenya, però ell no se podia escalfar- en coman una tona a en Xumet de Vilafranca, que em du un carregament d’ametler i ullastre, tallat així com toca, a 0’17 euros el quilo, 170 euros. El mateix que em costen deu quilos de sobrassada casolana que tenia comanada.\nÉs hivern de ple. Ja se sap però que ‘per sant Antoni fredura i per sant Llorenç calura, ni l’una ni l’altra dura’. A les festes d’estiu i a les d’hivern, ara per sant Antoni amb els foguerons, el protagonista, per molt que surti com actor secundari, és el dimoni. Faig el meu hit-parade. En primer lloc el dimoni de Montuïri, que surt amb els cossiers, l’agost, ell tot sol se basta per dur a retxa tot el personal; en Banya Verda és fenomenal, tot energia, i tot tendresa quan se lleva la carota i mostra la cara als nins petits (‘ho veus, és un home!’); adesiara va a la rotllana on ballen els cossiers perquè la Dama li passi per damunt, però és com ‘un a més de’, vull dir que hi va perquè toca, la gent el vol veure assajant la llendera per les cuixes de la jovenalla, baixant escapat a una velocitat increïble per les capavallades del poble. En segon lloc, els dos dimonis d’Artà, que surten per sant Antoni de gener, els dels ases, el del porquet. Sant Antoni, que toca ser el protagonista fa un flac paper, estàtic, darrera un careta que no s’han preocupat gaire de què no sembli un careta, aposta; els dos dimonis, negres i esquelètics, ballant amb ritme, manegen amb elegància les dues barrotes, dos troncs de canya fel·la, amunt i avall, i la gent se’ls rifa, per dar-los doblers i retratar-se amb ells, mentre sant Antoni damunt l’ase, actor principal, és com un ‘enxufat’ del productor de la pel·lícula. En tercer lloc, els set dimonis de la festa d’estiu de sant Joan, dimonis rabiosos que fugen de la gàbia on havien estat tancats, picarol a la coa, i amb llicència per repartir fuetades, ells són de mel i sucre, ells poden pegar, però no rebre, el so de les xirimies hi posa el contrapunt fester i calorós. Els demés dimonis... i menys encara aquestes colles de diables domesticats i teatrals de les festes més modernes, alguns fins i tot amb les banyes flàccides!\nEl padrí Ferrer ho tenia clar i advertia als fills: “No vull fer de baciner i anar captant almoina per caritat”. Li responia la padrina Ferrera –que era com un burjó de forn quan punyia-: “Calla! Que de pobre que ets no tens ni per sa mortaia! Si dures tant pudiràs més que la carn de vas!” Fa poc dies ha mort l’home més vell del poble, als 98 anys. Me trob el sen Parreta: “A partir d’ara, Climent m’has de tenir un respecte”. “Jo sempre el vos he tengut”. “Ja ho sé, però vull dir un respecte especial, ara som s’homo més vell des poble. No voldria que diguessin de jo lo que sentia dir a mon pare: ‘aquest dura més que un mànec de cullera! Si t’he de ser franc no frissava massa de ser-ho, però ara ho som”. 96 anys i té la memòria intacta. No li passa allò que fa més de cent anys Alois Alzheimer descobrí mirant amb el seu microscopi, unes lesions al cervell, plaques de senilitat causades per una proteïna que causen una discapacitat funcional i que provoquen la necessitat de dependència, la gent ho associa a la pèrdua de memòria.\nLa memòria. Ara els homes i les dones majors del poble tornen a costura. Amb una maleta, com els al·lots menuts van a classe de ‘memòria’. Alguns més aplicats, altres més remolestes. Mir el quadern de la meva sogra. Ordenament de lletres per construir paraules; formar frases amb significat; unir dates, conceptes o llocs per potenciar el record semàntic; gnòsies, identificar ombres d’animals, proves de raonament senzilles, sudokus fàcils; completar sèries amb espais en blanc…així, al manco, no es deterioren encara més les seves capacitats cognitives. ‘Idò què te pensaves? No, i... no en fall ni un dels problemes que em posa sa mestra, som de ses primeres’. Classes de memòria, quasi res!\nAl costat del foc que fan les estelles d’en Xumet acab Temps de prodigis, una novel·la entretenguda i ben documentada, ambientada durant la revolta popular de les Germanies que ha escrit en Sebastià Manresa, Timpano, mascarats i agermanats, algun toc de realisme màgic, amb secta secreta inclosa. M’esperen els Dietaris d’en Joan Estelrich, Turricano, que ja he fullejat desordenadament.\nIMATGE: MIQUEL BARCELÓ (Il·lustració per a la Divina Comèdia)\njcmllonja | 09 Febrer, 2013 20:27\nPostals de Palma de la mà de Rosselló-Pòrcel\nEl meu barri -Llotja, Drassanes, puig de Sant Pere, església de Santa Creu-, és un barri farcit de plaques de pedra que notifiquen cosa. Al carrer de la Mar, una ens avisa que Sand i Chopin el 1838 hi passaren uns dies. Si partim pel carrer del Vi, primer n’hi ha una on visqué el famós ‘capità Antoni’, el tinent general de l’Armada, Barceló i Pont de la Terra; més amunt la placa d’homenatge al músic Joan M. Thomàs que hi nasqué i, a quatre passes, al cap de cantó del carrer de Can Sales amb el de la Pau (en aquest hi ha la d’en Weyler) una placa de marbre ens informa que allà Vigoleis Thelen hi visqué cinc anys. Si passam per davant el bar Martí cap a l’àbside de Santa Creu, al carrer de Sant Llorenç, avui nº 20, a una casa restaurada, hi ha la que m’interessa: “Aquí va néixer el poeta Bartomeu Rosselló-Pòrcel (1913-1938)”. Al segon pis, fa cent anys. Hi pas un dia sí i l’altre també.\nLa celebració, merescudíssima, del centenari de Rosselló-Pòrcel servidor l’ha acanalada cap al barri i la ciutat on va néixer. Fill d’una família modesta, son pare feia de dependent a la botiga de roba de Can Ribes, que era al pas d’en Quint fins fa poc. Va anar a les monges del carrer de Sant Pere on encara ara hi ha una escoleta d’infants, que mira damunt la murada. Després, als col·legi dels teatins, sant Alfons, que te entrada pel carrer de sant Llorenç i també pel carrer del Vi –annexionà la casa del capità Antoni-, encara hi és. Podríem imaginar-nos un nin “putxero”, habitant del puig, enfrontat amb lluites infanticides amb els “catalineros”, de Santa Catalina, que estava -mai tan ben dit- a un tir de pedra, travessant la Riera i la Feixina. No ho crec, els seus amics li deien ‘en Figa’ i tengué sempre la cara plena de granissons.\nDesprés d’això, qui serà un dels poetes amb més influència a la poesia moderna, va a l’Institut, on el seu mestre Gabriel Alomar i Villalonga l’influirà fortament. Allà hi trobarà companys, alguns amb una certa transcendència social, Josep Font i Trias, filòsof, Bartomeu Mestre, psiquiatre, Josep Ferragut, arquitecte que fou assassinat, Francisco J. de la Rosa, Lluis Ripoll, Josep Roses, Robert Massanet, el pintor Ramon Nadal o Gabriel Fuster Mayans ‘Gafim’. Després, Barcelona, la Universitat, Carles Riba, Salvador Espriu... Fins que morí tuberculós al sanatori d’El Brull. No havia fet els vint-i-cinc anys.\nDe Rosselló-Pòrcel vull remarcar el fet de ser de Ciutat, que no de cap poble de la Serra o del Pla, la qual cosa, a més de la mania piròmana, li marcà una petita part dels seus temes. És veu clarament en el seu poema Auca que vol ser un retaule, com un romanç de cec, de la societat mallorquina i de la seva infantesa: “Retorno a les festes llunyanes, / quan la muralla de ponent / plena d’estàtues blanques sobre el mar / incendia la Catedral amb palmeres polsoses / i pedres dins el xarol, diumenge de la Portella, la primera vegada cosins, amb marineres blaves...”, al·ludint a la seva primera comunió.\n“El poeta hi reconstrueix la societat illenca amb ironia i afecte”, diu Maria A. Lladó que ha estudiat el poema; “a la presentació, ens situa en un espai (Mallorca- i el seu barri) i en un temps determinat (la seva infantesa). En el nus del poema el protagonista és un vaixell-rei (Jaume I) i el poeta mateix, que farà un recorregut ‘purificador’ fins a arribar als seus orígens. El final és un epíleg moralitzador”. És un poema llarg (68 versos) amb la imatge del vaixell Jaume I travessant els carrers de Palma, no hi falta ‘es Capità Antoni’: “Ara passa el Jaume I pel carrer de la Mar. / Quadreu-vos , / Carrabiners, / saludeu el Capità amb la pistola! / Capità, a la glorieta dispara sobre la multitud,/ com si fos el Polvorí que va esclatar amb el tro més gran de la terra...”\nA part dels ecos ‘rimbaudians’, o impressionistes segons Antoni Comas, o també surrealistes, o simbolistes, ‘valeryans’, o neopopularistes... és el poema més ciutadà de Rosselló-Pòrcel, farcit d’elements reals (com el pare Vidal ‘Taüt’) i anecdòtics, segons Josep M. Llompart, “del concretíssim horitzó ciutadà del poeta -mig sentimental i mig sarcàstic- de la Ciutat de Mallorca”. Això el converteix en un poema críptic per als qui no coneguin la Palma d’aquells anys. I, vaticina Llompart, “es tornarà un poema del tot obscur, ja irremissiblement opac, el dia que s’hagi esborrat per complet el record del puig de Sant Pere, del teatre Líric, dels cuplés de Carmen Flores, del passeig de la Riba, del vaixell Jaume I, de l’explosió del revellí de San Fernando, de les lleones del Born i de tantes i tantes coses que hi són al·ludides”. No del tot, el teatre Líric, és ver, ja l’han esbucat, el puig però continua -amb canvi de moradors després de la reforma urbanística a que fou sotmès-, les lleones mostren encara, altives, les seves grans pròtesis mamàries. R. Mosquera i J. Veny Mesquida, entre d’altres, han ajudat a desentrellar-ne el sentit.\n“Darrera la persiana sé el moment del cos al mirall / i espio el munt de la roba vora la flassada blanca. / Vaixell, trenca els arcs, els quioscs, les lleones. / El passeig està fart de mirades / i encara no ha après el peu ni la cuixa sota la falda./ Si vas a la Rambla, vaixell, trenca el verd de les Caputxines./ Llança el teu fum sobre la mòmia de sor Tomasa. / -Sor Tomasa, que balla amb el cardenal Despuig vestit de diable-.” El poema datat a Barcelona el 1935 va escandalitzar sectors conservadors del moment. Miquel Dolç, el 1949, li treia ferro. És dedicat a Gafim, un dels seus grans amics, un personatge peculiar de la vida cultural illenca: “En Tomeu era comunista, jo nudista”.\nHi surten, el torrent de la Riera, la Feixina, el puig de sant Pere, el Born, la Riba, la meva venerada Llotja i el carrer de la Boteria, els boters ja hi feien renou durant el segle XV, i ja hi havia protestes ciutadanes pel brogit (“Boters, atureu els martells, canteu la cançó de Carmen Flores al Líric”), el brollador de la Rambla... A Auca hi veu Roberto Mosquera “un itinerari –la toponímia del qual el dota de coherència estructural- entre el port i el carrer dels Oms que segueix l’antic curs de la Riera fins a la mar; aigua amunt, que és tant com dir en recerca de l’origen”: “Ma mare, fadrina, canta al carrer de l’Om i broda.” “Les successives i desordenades analèpsies (referències al s. XVIII, el cardenal Despuig; a la fi del XIX, l’explosió del polvorí...) formen un collage d’enorme força expressiva”.\nAcaba Auca: “Rellotge, calla i no diguis que l’infant s’acosta”. Hi ressona una aire premonitori, diu Lladó, “d’'infant a adolescent, que s'ha convertit ara en poeta, poeta-vident, poeta-rebel, i tindrà una fi tràgica de poeta-maleït”. “Serà espasa i trencarà totes les cadenes; / les grises rengleres d’arbres li ensenyaran arts de bruixes;/ el seu cap serà penjat a la Porta Pintada / i el guardaran a la nit, perquè no parli”. Clara al·lusió al líder agermanat Joanot Colom, el cap del qual va quedar penjat a la porta Pintada tres-cents anys dins una gàbia. Salvador Espriu: “Rosselló-Pòrcel conegué amb amor els límits de la seva illa i la seva ciutat”.\nIMATGE FETA PER JOSEP LLUÍS POL I LLOMPART\njcmllonja | 04 Febrer, 2013 18:32\nJardins d’altri anti-sistema i amb noves generacions\nEls Jardins d’altri pouen del que han dit altres, de forma un poc inconnexa. Disculpin. Ha mort fa poc Rita Levi-Montalcini, premi Nobel de medicina, solia dir: “Quan mor el cos, continua vivint el que has fet, el missatge que has donat”. Tenia 103 anys. De quina generació devia ser?\nLa teoria social, o literària, de la pertinença a generacions es dilueix. Qui no ha sentit parlar de la generació del 98 o de la del 27 o de la Beat Generation? Però a mesura que ens acostam a l’actualitat les generacions s’aprimen i les maneres d’entendre el món es comprimeixen. El significat biològic de generació ha deixat de tenir sentit, ja que el concepte ha botat al camp de les relacions socials i culturals. Ara, darrera cada cap de cantó, hi guaita una generació nova. S’han anat succeint de manera rapidíssima sense que fossin generacions en el sentit canònic del terme. J. E. Ruíz-Domènec cita la generació dels nascuts entre 1933-42, la que actuà durant els efervescents anys 60; la dels nascuts entre 1942-51 que ‘més que insistir en la revolució cultural, una idea que els semblava maoista, es plantejà crear un pensament crític per afrontar un canvi de paradigma social’. Seguí la generació X, immersa en la tecnologia amb la icona de la PlayStation, després la generació Y i la Z, dels nascuts entre 1996-2004, ‘el pitjor per aquestes dues darreres és l’espera d’una manera de governança que reactivi l’economia i la societat”. La generació Google, la generació Mazinger Z, la generació Loewe (als novíssims poetes, José .A. Valente els va batiar, “Generació Loewe”, “gent que no té res a dir”); la generació Nocilla (pel llibre Nocilla Experience que ‘obria indubtables expectatives en la narrativa’, retòrica banal de suplement literari); la generació del Tofu (ho canten The Mamzelles)...\nSorgeixen generacions que recobren el vell aditament d’antisistema. “Com a conseqüència de l’ideologia dominant, que per la seva condició de tal es presenta com a no ideologia, el terme ‘ideològic’ es circumscriu a les ideologies anti-sistema” (C. Bertolo, La cena de los notables). “No som anti-sistema, el sistema és anti-nosaltres”, deien algunes pancartes dels ocupants de places del 15 M. Per I. López l’estratègia del sistema és clara, “situar el focus del malestar en algun col·lectiu que no siguin les élites econòmiques, per així desplaçar els eixos del conflicte, i amb ells, la descàrrega dels costs en els sectors socials amb menys capacitat de resposta política… Així, els aturats, esdevenen ‘vagos’ mantenguts per la beneficència de l’Estat del Benestar, segons el model atribuït a la Sra. Thatcher, una invariant del model neoliberal”. Es crea així una nova sub-generació.\nI és que els polítics... ja se sap. Hillary Clinton quan s’enfrontava a Obama li retragué allò de què ‘quan fan campanya electoral parlen en poesia i quan governen parlen en prosa’, axioma atribuït a Mario Cuomo. Només falta afegir que alguns polítics fan com el burgès gentilhome de Molière, que parlava en prosa sense saber-ho. Amb prosa poètica contestaven els anti-sistema: ‘Un altre món és possible’; ‘Hipoteca, igual a cadena perpètua’; ‘Un pisito como el del principito’ o ‘Gintònics a vuit euros, això és el que ens deixa Zapatero’.\nSom en un temps de moviments socials, que no són generacions, ni són exactament moviments socials o no són com els que coneixíem. I també som en temps de xarxes socials que no són, exactament, xarxes socials, són com els OVNI, parafrasejant a A. Fernández-Savater, objectes no molt ben identificats. Per a alguna premsa són només un titular: “L’assassí tenia perfil a Facebook” o “El Papa s’estrena amb un missatge al seu Twitter”. Observa R. Minchelena que molts dels xats, whatsapps o piulades s’enlairen per internet milers de kilòmetres per caure…al pupitre del costat! Si un es fixa amb la quantitat de beneitura, xafarderia i bugada que circula per Twitter o Facebook es fa evident el que deia Josep M. de Sagarra d’alguns contertulians de cafè, que els seus comentaris eren com “fotre escopinades decimonòniques”, infectes i avorrides. “La Noria, aquesta cantina de Star Wars” diu Miqui Otero per qualificar els tertulians d’algunes televisions. No cal però fer de menys un grup tan enorme de xafarders quan peguen una repassada a qualsevol cosa, no es pot menystenir.\n“Sense cultura, internet seria per al porno i les apostes” (Teddy Bautista ex músic i ex cap de l’SGAE); com un mur de contenció és aquest estrany concepte hiperbòlic de Cultura: tot el que no és sexe, ni loteria. Em recorda el to de la resposta de Sofía Mazagatos (model, i actriu?) quan li demanaren per Vargas Llosa: “El segueixo fa temps, però mai he tengut ocasió de llegir res d’ell”. Al manco sabia que era escriptor, i m’estalviï la recordança de quan la ministra cità na ‘Sara Mago’. “Internet, naturalment, representa, sense intents de censura, el màxim de renou associat a la nul·la informació… Només nosaltres, homes d’estudi, treballant deu minuts, començam a filtrar i a trobar la dada que realment ens interessa”. Té raó U. Eco però sona pretenciós.\nTot canvia tan ràpidament. “Ahir no era ningú i avui ja deu 300 milions” (Chumy Chúmez). “De prompte els majors de quaranta anys, les minories socials i els arguments d’esquerra començàrem a fer nosa, o peresa, deixant tot l’espai per a l’exèrcit de teenagers anglosaxonitzats embotits en la seva roba de disseny” (V. Lenore).\nHi ha qui no troba generació. Com Dani Martin ex vocalista de El Canto del Loco: “No me sent representat ni per la dreta, ni per l’esquerra. Ideològicament estam un poc perduts, hi ha molta falta de carisma. El Congrés pareix Sálvame. Falten líders”. A aquestes paraules hi postil·la Lenore: “És un raonament en sintonia amb la junta directiva de la CEOE, les campanyes publicitàries del Banc de Sabadell i els editors d’Expansión”. “L’antic underground s’ha convertit en el nou mainstream. Aquells gèneres musicals presumptament alternatius han acabat ocupant les parts centrals del sistema, i els seus autors no semblem posar res en qüestió. Les grans agències de publicitat usen els ‘divos’ i ‘dives’ indie per vendre els pedaços de Purificación García, la cervesa San Miguel o el SEAT Ibiza Spotify”.\nLes noves generacions. Res de nou. De les Catilinàries de Ciceró, quan analitza els amics de Catilina: “Aquests jovençans tan polits i delicats no només saben enamorar i ser estimats, cantar i ballar, sinó també clavar un punyal o donar verí”.\nIMATGE: Còmic de ROBERT CRUMB\njcmllonja | 28 Gener, 2013 10:40\nPietat per la Geografia imaginària\nLa Geografia, sense adjectius, té molts de segles d’història. Durant aquest temps ha anat variant el seu objectiu (de geo, terra i de grafia, descriure) afegint-li, llevant-li o perdent atributs. En aquest llarg camí de coneixement, i desconeixement, i vist ara amb la perspectiva dels anys, ens adonam de com anaven d’errats o d’encertats els pares de la nostra ciència.\nEls Reis d’enguany m’han duit -a més de pijama, bufanda i calcetins-, el darrer llibre d’Umberto Eco (Construir al enemigo, 2012). Diu l’autor que s’hauria d’haver titulat “Textos d’Ocasió”, treballs dispersos que l’escriptor i catedràtic de Semiòtica ha anat confegint. En un d’ells aplega dues intervencions que feu a sengles congressos, un d’Astronomia i l’altre de Geografia, “Astronomies imaginàries”, on hi parla també de geografies imaginàries, les que practicaren persones que exploraven de bona fe el cel i la terra i, així i tot, s’enganaren, malgrat no ho fessin conscientment. No així els astròlegs d’avui, matitza, “gent de mala fe que no mereixen cap simpatia ni una, no són gent que s’hagin enganat, són enganadors. Argument tancat”·\nUna d’aquestes idees que ha anat evolucionant, per dir-ho d’alguna manera, és la de la forma de la Terra i el lloc que ocupa a l’Univers. Llegint el treball d’Eco recordava amb delit les meves classes introductòries de l’assignatura que vaig donar durant molts d’anys a la Universitat, “Evolució del pensament geogràfic”, i recordava sobretot les cares dels meus alumnes -desitjosos de fer una geografia aplicada i moderna, frissant de ser experts en el maneig dels moderns i informatitzats sistemes d’informació geogràfica- quan sentien noms com els d’Homer, Anaximandre, Tales, Hecateu, Heròdot, Dicearc, Anaxímenes... Havia de demanar un respecte per als qui havien estat, feia milers d’anys, col·legues seus d’estudis i professió, sobretot quan els explicava com Eratòstenes –el segle III a. C.- amb dues fustes i l’ombra del Sol calculà amb una exactitud sorprenent la longitud del meridià terrestre, i els demanava un poc d’empatia, que fossin conscients que d’aquí a uns pocs anys els futurs alumnes de la llicenciatura de Geografia també somriurien, com ho feien ells ara, quan algú els explicàs els programes i la tipologia dels ordinadors que usaven al començament del segle XXI.\nEco repassa, de forma elegant i succinta, aquestes qüestions entorn de com creien els antics que era la forma de la Terra, des dels que deien que era “un rectangle, fet de terra i d’aigua, i rodejat per l’oceà que navegava damunt una espècie de coixí d’aire comprimit”, fins a uns altres que creien era un disc, pla, o per alguns un cilindre, fins que, per a Pitàgores -més per raons místiques-matemàtiques, que no empíriques- la Terra, digué ell, era una esfera. “Els pitagòrics” diu Eco “elaboraren un complex sistema planetari on la Terra ni tan sols era el centre de l’Univers. El Sol també era a la perifèria i totes les esferes dels planetes giraven entorn d’un foc central”. Plató amb la seva autoritat ens ficà en el trull de la Terra en el centre de l’Univers, fins a Copèrnic, Galileu i Kepler. En fi, aquí cal afegir que Ptolemeu, el gran geògraf d’Alexandria, el segle II d. C., sabia que la Terra era rodona i posà en marxa la seva divisió en meridians i paral·lels per situar-hi en el primer gran Atlas, els mars i la terra coneguda i també la no coneguda o ‘Terra Incognita’.\nTrob Umberto Eco, i el comprenc, molt condescendent amb els geògrafs cristians medievals, detractors de l’herència clàssica que assimilaven amb el paganisme, fent retornar el món a la creació divina, la terra plana un altre pic, un disc, i en el centre Jerusalem. Lactanci, Orosi, Isidor, Beda, Ràban Maur... Surten uns dels temes més estimats d’Eco: els mapes denominats de T dins O; sobretot el que acompanya els Comentaris a l’Apocalipsi del Beat de Liébana, un text il·lustrat amb profusió per “il·luminadors” mossàrabs i que influí molt en l’art de les abadies romàniques i les catedrals gòtiques”. Entre la negació de la Terra rodona i l’afirmació de què era un disc pla com així ho assegurava la pseudo-ciència fosca i canònica tutelada per les esglésies, Eco hi fa una escletxa que va de Sant Agustí qui argumentava que “les Sagrades Escriptures a vegades parlen a través de metàfores, i tal vegada la terra sia esfèrica (però saber si és esfèrica o no, no serveix per a salvar l’ànima, i per tant podem ignorar la qüestió)”, fins al Dant, ja que qualsevol estudiant comprendrà llegint La Divina Comèdia que si Dant entra dins l’embut infernal i “surt per l’altre part vegent estrelles desconegudes als peus de les muntanyes del Purgatori, això significa que sabien perfectament que la terra era esfèrica”.\nEls romans feren una geografia descriptiva, regional i poc mira prim, amb excel·lents mapes de carreteres de l’Imperi, basta mirar la “Tabula Peutingeriana”, però, fins a arribar a una consideració més, permetin dir-ne, “científica”, de la representació de la Terra amb el mapa mundi de Mercator i la compil·lació d’Ortelius, Eco -no oblidem que és catedràtic de semiòtica- demana un esperit de comprensió i no de severitat amb els mapes medievals, “a molts d’ells la representació simbòlica contava més que la representació empírica, en molts casos el que preocupava al miniaturista –recordin aquí a Eco com autor d’ El nom de la rosa- era representar Jerusalem en el centre de la Terra i no com s’arribava a Jerusalem”.\nA això hi hem d’afegir les ganes de sentir contar coses mítiques i fabuloses que tenia la gent i així, durant segles, alguns dels textos geogràfics, mapes diversos o cròniques de viatgers, seran una matèria farcida de veritats conegudes, de mitges veritats intuïdes i d’altres moltes d’inventades. Quan Marco Polo contà el que vegé la gent no se’l creia, avesada a confondre geografia amb relat fabulós. Nogensmenys, afegeix Eco, amb aquestes construccions irregulars dins el cap, Polo arribà a la Xina, les Croades a Jerusalem i tal vegada els irlandesos o els víkings a Amèrica. O ¿Que hi feia en Colom cercant les Índies per dins l’oceà, víctima de l’error de Posidoni? Acaba Eco el seu relat sobre “geografies imaginàries i històries vertaderes”, citant com una carta probablement apòcrifa, del segle XII, descrivia un regne cristià governat pel fabulós “prebyster Johannes” –el pare Joan- molt més enllà de terra de moros; la seva cerca es transformà en un projecte polític d’expansió occidental cap a l’Orient imprecís, qui sap si més enllà de la terra de Gog (representada a la nostra icona més universal: l’Atlas del jueus mallorquins Cresques). O el cas d’Ortelius (del qual no fa ni dos dies el col·lega Antoni Ginard m’enviava la traducció del filacteri de Ciceró que el presideix el seu ‘Typus Orbis Terrarum’: “Quina de les coses humanes pot semblar gran...”), deia que Ortelius pintava al seu reverenciat mapa la ‘Terra Australis’ com una immensa clapa que enrevoltava tota la part antàrtica del planeta. Per trobar-la, navegants incansables exploraren aquells mars fins a topar-se amb Austràlia, Tasmània i Nova Zelanda. Aquí cal un record per al nostre Felip Bauzà qui batià amb el seu llinatge una illa d’un fiord -Doubtful Sound, el canal Dubtós- del sud de Nova Zelanda.\nSi hagués llegit abans aquest text d’Eco l’hagués recitat als meus estudiants: “Pietat, idò, per als qui han lluitat en les fronteres de l’il·limitat i de l’avenir. Pietat per les grandeses i les errades a vegades fecundes de totes les geografies i astronomies imaginàries”.\njcmllonja | 10 Gener, 2013 19:25\nPostals i Senyors de Palma\n“I es mallurquí antigament aquí, en aquestes cases, se parlava un mallurquí hermós, rural, perquè clar, sa gent s’educava en contacte amb la pagesia, que eren es criats, i tota sa gent surtia de la pagesia, i tal. A posta es senyors conversaven aquest mallurquí tan... rústic, que és hermós perquè comparat amb es catalinero i aquestes coses de ses barriades; això és com es barceluní i es madrilenyo mateix: desmereix davant es castellà serio i bo, passa a totes ses capitals i a tots puestos”. Així s’expressa un senyor de Palma, ja major, entrevistat sobre el seu parlar.\n“La noblesa mallorquina ha conservat una parla noble i senyora que, juntament amb el mallorquí de trona, ens forneix un llenguatge de bella factura, ric en lèxic i amb paraules pròpies que l’identifiquen com a classe”. Això ho llegia a la contraportada de Els senyors de Palma. Història oral, un interessant llibre que ens presenta Antònia Sabater (Ed. Documenta Balear, 2012) fruit de la seva tesi doctoral. I continua, “els senyors de Palma han viscut en primera persona les vivències que ens relaten i han estat testimonis dels canvis vertiginosos que s’han produït al llarg del segle XX: el pas d’una societat tradicional, més tost rural, a una altra de globalitzada i bolcada en la tecnologia”.\nLa intenció fonamental de l’obra és la de conèixer de ben a prop el món dels senyors de Palma, en una societat fortament estratificada, mitjançant l’estudi del seu “sociolecte”, entenent com a tal el conjunt de trets lingüístics associats a un estrat social; per exemple la llengua de l’aristocràcia, la de la classe treballadora, la dels sectors marginals, etc... A Palma hi podríem afegir al sociolecte del parlar dels senyors, el ‘calatraví’, el ‘catalinero’ o el parlar dels xuetes. Certament, i malgrat el text tengui una pretensió filològica –identificar un parlar determinat-, no se’n pot estar de caracteritzar socialment el paper dels seus entrevistats.\nEls Morell, Villalonga, Truyols, Dezcallar, Cotoner, Montaner, España, Gual de Torrella, Zaforteza, Moragues, Dameto, Oleza, Ramis d’Ayreflor, Fortuny i altres que apareixen parlant amb Antònia Sabater són algunes de les restes d’aquestes castes, més o menys nobles. Uns arribaren a Mallorca amb el rei En Jaume, altres són descendents d’antics ciutadans, cavallers, mercaders o de l’estament de mà major. Eren fins fa pocs anys propietaris de nombrosíssimes possessions per Mallorca i de casals –la majoria amb un pati on hi plou- al barri antic de Ciutat de Mallorca, una icona de Palma, com la Llotja, la Seu o el castell de Bellver. Si be és veritat que, com ha estat estudiat, el canvi social ha fet que anassin venent o parcel·lant, la seva propietat immobiliària és encara potent, residual però important, res a veure, ni d’un bon tros, amb els segles passats. Valguin com exemples, encara que ca la Torre, el gran casal de darrera la Murada sigui avui la seu del Col·legi d’Arquitectes o que de Can Olesa al carrer d’en Morei, amb un dels més elegants patis de Ciutat, en fes una opció de compra Vicenç Grande -exemple del constructor esquerdat per la bombolla immobiliària- això no val per liquidar, tan aviat, als senyors de Palma com a classe social residual, que tanmateix ho són.\nAntònia Sabater trunyella la seva recerca amb entrevistes amb profunditat de les quals n’extreu les característiques fonètiques, morfosintàctiques i lexicals d’aquesta casta soi-disant senyorial. Diuen ‘cumú’ i ‘custum’, però ‘coní’ i ‘coixí’ fent un ús particular de la o àtona, o ‘tunejant’ els seus propis llinatges: Rosseó per Rosselló, Aulesa per Oleza, de Can Catlar per Dezcallar, o l’ús d’arcaismes: estiga, siga, vulga, faça... la qual cosa els emparenta amb el parlar dels pagesos i dels capellans a les trones, models lingüístics ben vists pels senyors, i no com el parlar dels ‘mossons’, aquells parvenus esdevinguts rics que volen aparentar ser senyors, dels quals abominen amb estridència. També particularitzen les formes de tractament: ‘ senyor avi’ i ‘senyora àvia’, ‘onclo, ‘Pep germà’ ( i no ‘el meu germà Pep’, per exemple), ‘vossa mercè’... i algun dels entrevistats deixa ben clar que això de les Nou Cases no és més que un invent dels ‘filipistes’ és a dir dels seguidors del Borbons, o sia, els Botifarres. “A jo, no me molesta gens que me diguin botifarra, m’és igual! Que me diguin lo que vulguin! Però no tots es senyors mallorquins eren botifarres, sinó tot lo contrari! Eren partidaris dets austríacs i com que es Borbons eren més partidaris d’un centralisme...”.\nLa part central del treball és la dedicada al lèxic dels senyors, de les coses i els fets que formaven part del seu dia a dia i la majoria del qual són termes propis o no usats pràcticament mai per la gent d’altres estaments, o manllevats amb un sentit particular, o arcaismes. ‘Alcova’, ‘arxiu’, ‘cambra’, ‘s’estrado’, ‘sa gabella’, ‘es lligador’, ‘es recibidero’, ‘cadira de dida’, ‘es cobricel’, ‘ses mançanilles’, mundo’ (per un tipus de caixa), ‘lampadari’, ‘sofà’ o ‘cadira de peu de cabra’, ‘sotacopes’, ‘xicra’, ‘cotxer’, ‘xofer’, ‘llibrea’, ‘berlina’,’ birlotxo’, ‘quemullar’, ‘coixí reial’ o ‘imperial’ ( dolços), ‘conill amb suc de llanti’, ‘molls amb salsa de fetge’, ‘pasteló’, ‘tords amb butzetes’, ‘escambrai’, ‘guatlereto’, ‘xalina’...\nEn fi. Aquests senyors que vivien als seus casals als quals mai digueren palaus ( “A Mallorca només hi ha el palau del Bisbe”), de Ciutat -mai de Palma-, que no volien ser tractats de vostè, ho detestaven –si de cas de vós, tu o vossa mercè- que quedaren mig engrunats entre l’Antic Règim i la revolució provocada pel turisme, guardaren, i encara ara, com en una endogàmia no dictada un parlar curiós, antic a estones, orgullosos d’ell, menyspreant per això els nous rics i el seu parlar ordinari i farcit de castellanismes. Com assenyala Joan Veny al pròleg, una de les dificultats del treball d’Antònia Sabater era “la seva peremptorietat, atesa la decrepitud de l’objecte d’estudi, una societat tradicional que es dilueix en la globalització i que, en el discórrer generacional, perd els accents que la distingeixen –la distingien- de la resta de la societat".\nIMATGE: IL QUARTO STATO (1901) de G. Pellizza da Volpedo\njcmllonja | 05 Gener, 2013 19:23\nApunts del Pla de Mallorca: Nadal de mel i sucre\nMentre encenc el foc, amb el tió de Nadal, em ve al cap un poema de J.V. Foix d’ Onze Nadals i un cap d’any, fet al port d’Andratx, l’any 1952. Cerc el llibre i, cosa estranya, el trob: “Caraeixut i sense un sou / Vinc d’Enlloc en la Nit clara; / Una veu me diu On És, / Però em venç la faramalla. / Fora vila i franc d’alou, / Segueixo una estrella rara; / Guaito el cel a l’inrevés / Pel forat d’una miralla, / Una ala mou enrenou / Frec a frec d’una atzavara...”.\nSurt a fer una volta pel poble i per la barriada d’es Barracar, a un corral, darrera una paret d’esquena d’ase, guaita un magraner grandiós sense cap fulla i un centenar de magranes encara a les branques, moltes badades, amb les gotes de la roada i de la boira del dematí regalimant. Una colla de busquerets de cap negre hi treballa, la femella beu les gotícules que cauen, el mascle fa una vega amb els grans vermells.\nTrob la meva cosina, na Margalida Ferrerenya, a l’apotecaria. “I què?” “No som estada molt catòlica”. “Sempre hem de tenir o bony o bua!” “Bua?” Diu una clienta, “Bony o forat? Deim noltros”. “A ca nostra sa padrina deia bua i jo ho vaig aprendre d’ella”. “I ara que xerres de sa nostra padrina, solia dir ‘Metge piadós, nafra pudenta’ quan mos curava una ferida i sa dosi d’esperit, generosa, mos feia veure els estels. “Quan cou, cura... i responíem de mala gana ...i quan pica, madura!, consentits ja amb ses manotades destres i sense manies”. Pens amb l’expressió ‘No som estada...’ de na Margalida. Es perd molt l’ús del “som anat, som fet, som trobat...” molts semblants al que en francès diuen ‘Je suis venu’, som vengut. Dolentons i ciutadanetxos, a l’Institut, a un company que ho deia li posarem de mal nom: “En Som-som”.\nDe retorn a ca nostra m’atur a mirar el llarg carrer. El carrer Major del meu poble té set-cents metres de llargària, i capamunta, o capavallada, segons com es miri. Un servidor viu a l’extrem de més amunt quan comença el turó del Revellar. Ben abaix hi intuesc n’Amador Mongí. Vuitanta anys i escaig, cames tortes, que empeny la seva bicicleta amb dues senalles penjades, una a cada banda del manillar. A poc a poc. Molt a poc a poc. Al cap de mitja hora ha fet uns pocs metres i al cap d’una hora serà a ca seva. “T’has de comprar una moteta” li solen dir. “I tanmateix no m’hi puc eixancar, no hi puc colcar, i me partiria davant-davant, l’hauria d’encalçar, sa bicicleta és més obedienta”.\nA alguns balcons del poble els tres reis d’Orient pugen per una corda il·luminada, substituint, poc a poc, els omnipresents pares Noel que, com una pesta, havien envaït tots els racons. Ho dic a n’en Sebastianet, que s’asseu al banc de davant, la nit de Nadal a Matines. “Ja he vist els teus reis”. “Sí, però” contesta l’infant “hi ha quatre bombilles que no s’encenen”. “Bé, ton pare les arreglarà”. Na Bàrbara, la filla del nostre mestre d’obres comença ja la primera estrofa de la Sibil·la: “El jorn del judici...”.\nAmb quatre estirades he fet el Betlem i penjat les neules ben retallades. Al cap i a la fi és Nadal i cada ovella torna al seu corral. Ma mare solia recitar: “Quan tengué la cova neta, / Maria digué: Josep, / descansau una estoneta / que veig que teniu xubec”. En un Betlem o Pessebre que vulgui ser complet, no hi pot faltar la figura del caganer. Un pastoret ajupidet amb la seva ensaïmadeta acabada de fer. Conten que a un Betlem vivent d’un poble del Pla, en el que els personatges de Nadal eren representats per gent de la vila, no hi faltà el caganer, vivent. Calçons baixos darrera una mata, amb la seva merdeta de plàstic. S’esdevingué però que els visità una autoritat autonòmica important i el caganer, responsable i bon actor -qui sap si del mètode Stanislavski- quan passà l’autoritat, excepcionalment, va fer el que tocava: prémer i cagar de bon de veres. Se non è vero, è ben trovato.\nEl dia de la segona festa, era dia feiner a la vila. Vaig haver de fer una mala feina. Dur la meva moixa, na Nefertiti Piaget, al manescal. Un cotxe l’enganxà i feia quinze dies que havia quedat paraplègica. La factura diu: Eutanàsia, recollida del cadàver i incineració. Per espassar-me el mal tràngol vaig a caminar una horeta. L’amo en Toni Seniola llaura pel camí de Cal Compare. Li agrada contar-me mentides. “Un dia s’aturaren dues estrangeres amb un cotxo, i mos escometeren amb un parell de llengües diferents: devien ser es suec, s’alemany o s’anglés, al manco; i ni jo, ni es meu fill els hi poguérem donar clarícia de res. Idò, quan es meu fill digué: ‘Mon pare, deu ser guapo saber llengos!’, jo, que el vull llaurador i no escrivent, li vaig respondre: ‘Mira tu en aquestes dues, no els ha servit de res saber-ne tantes!”\nLlegesc a un diari: “La grandesa de Philip Roth rau en que és capaç d’explicar immillorablement el món sense deixar de mirar la seva guixa” (Iker Seisdedos). Quina enveja! Mir pel finestral de l’estudi i, com per engrandir el miratge d’aquest món de mel i sucre, la pintada d’almangra, granatosa, damunt la llana de les ovelles tenyeix de tons vermells l’horabaixa d’hivern. Les pastures verdes, els ametlers sense fullam, amb alguna flor que ja hi despunta, assenyalen el camí de la fi de l’any amb els dies que ja s’allarguen: Per Nadal una passa de gall i per cap d’any una passa de cap-xerigany.\njcmllonja | 31 Desembre, 2012 18:43\nJardins d’Altri, i el Museu de l’Aforisme, com excusa.\n‘Els polítics i els bolquers s’han de canviar sovint... i pels mateixos motius” (G.B. Shaw). M’agrada el món de l’aforística, de les citacions, dels refranys, dels jocs literaris de paraules, cosa que m’ha fet escriure sobre aquestes temàtiques si m’han fet gràcia, no si m’han impressionat, ja que som més partidari de les citacions sense massa transcendentalisme afegit. Com en el teatre, no m’agraden els actors que sobreactuen.\nL’excusa avui, banal si tant volen, és la celebració dels deu anys d’un museu petit i estrany que tenim a Mallorca. I la veritat és que pel món n’hi ha molts de museus rars. Més enllà dels museus normals, els d’història, de pintura, de ciències naturals, més enllà dels museus de crims, de sexe, de criatures deformes, de la xocolata, de joguines, més enllà de les mines i dels presidis transformats en museus, n’hi ha encara de més rars. Com el museu del penis a Islàndia, el dels paràsits a Tokio, els dels wàters a Nova Delhi, el del fems a Boston (amb fems dels famosos, de les “celebrities” diuen ara), el museu del pèl, el de la Marihuana -a Amsterdam i delegació a Barcelona-, el de la patata , i el de la patata fregida a Brussel·les, el museu del caramel Haribo a Usès de Llenguadoc, el de l’ou, els dels excrements, els dels cors-romputs o de les relacions amoroses trencades -a Croàcia-, el de les espècies, el de les bicicletes, el del sintetitzadors soviètics, el del plàtan, el del ‘botijo’, els dels embuts, el del condó, el dels ‘mistos’ o llumins -a Jönköping a Suècia-, el de les clavegueres de París, el del moix -a Kuching, que vol dir ciutat dels moixos, a Malàisia-, el de l’espionatge a Washington, el de la tòfona a Navarra, el de la pansa a Màlaga, el de les aromes, fins i tot hi ha un museu del ‘mal art’ i un que mostra les coses que no serveixen per res – a Herrnbaumgarten a Àustria- i que en comptes de dir-se ‘museum’ es fa dir ‘nonseum’.\nQuin és aquest de Mallorca que he catalogat de rar? Idò el Museu de l’Aforisme, al poble de Consell. Diu el seu web: ‘Sabíeu que aquest és l'únic museu que hi ha dedicat al món de l'Aforisme? Sabíeu també que és el museu més petit del món?’ Es va inaugurar el 2002 amb una conferència sobre la història i els objectius del món aforístic a càrrec d’Isidre Crespo. La ubicació definitiva va comptar amb la xerrada de l’escriptor Xevi Planas. S’ha de dir que l’impulsor d’aquesta dèria fou l’escriptor Joan Guasp que n’ha publicat llibres, com Animus Iocandi (‘S’ha de practicar per ser un veritable estúpid i que se noti’) o Barçaforismes (‘Als qui han imposat la seva autoritat amb les armes, hi ha gols que els fan més mal que una bala’).\nAl web adjunt del museu hi trobam citacions d’autors coneguts i altres no tant. ‘L’eternitat? Crec que m’agradarà: allà un hi entra ajagut’ (A. De Rivarol); ‘Aquell que diu tot el que pensa, pensa molt poc el que diu’ (M. Aguiló); ‘És molt perillós escoltar. Si un escolta, corre el perill de ser convençut’ (O. Wilde); ‘Quan el poble no té veu, es nota fins i tot en la manera de cantar himnes’ (S. Jerzy). Han organitzat Itineraris i tallers aforístics, han rebut visites i, fins i tot, proposen el 21 de desembre, el dia més curt i el que va obrir les portes el museu, com el “Dia Mundial de l’Aforisme”. Sentit de l’humor no en falta. ‘Només allà on noten la nostra absència som importants’ (R. Walser); ‘El silenci és la conversa de les persones que s’estimen. El que compta no és el que es diu, sinó el que no és necessari dir’ (A. Camus); ‘Ningú no és suficientment petit o pobre com perquè sigui ignorat’ (H. Miller).\nA través dels enllaços d’Internet hom pot accedir a diferents llocs dedicats al quefer del qual parlam. Començam pels Quatre-cents aforismes catalans del doctor Joan Carles i Amat, escriptor, metge i guitarrista català, publicat l’any 1636. Obra que fou reeditada fins al segle XIX i emprada com a llibre de lectura a les escoles, moralitzant, al cap i a la fi: ‘Lome que tracta ab amigas, may li faltaran fatigas’; ‘Qui ab vestits se gasta massa, te lo cap de carabaça’; ‘Si alguns parlan de secret, no ti acostes ques mal fet’; ‘Sempre las festas majors causan al ventrell dolors’... A “Minimàlia”, s’ofereixen frases breus per ‘llegir, pensar, gaudir i endur-se’, amb la frase del dia, com és ara: ‘Una zebra no necessita córrer més que una lleona, sinó més que les altres zebres’ (J.Wagensberg). “Diccitionari”, diccionari de citacions i frases cèlebres a cura de M. Cortès, D. Gàlvez, V. Pàmies i J. Puigmalet, que ja ha superat les tres mil citacions, n’agaf una d’elles publicada recentment: ‘Transformarem Madrid en un jardí, Bilbao en una gran fàbrica i Barcelona en un solar immens’ (G. Queipo de Llano). “Eixamplèdia” recopila material aforístic, amb indexació segons el tema: ‘En l'amor sempre hi ha una mica de bogeria. Però en la bogeria també hi ha sempre una mica de raó’ (F. Nietzsche); ‘Sobre les coses que no és coneixen és té una millor opinió’ (G. Leibniz); ‘Divideix les dificultats que examines en tantes parts com siguin possibles per a una millor solució’ (R. Descartes); ‘La imaginació és l'ull de l'ànima’ (J. Joubert).\n“Viquidites” és un projecte de la Fundació Wikimedia per produir una col·lecció de dites, citacions, embarbussaments i frases fetes, en català. Té quasi nou-centes aportacions, com ara: ‘Jugar sense públic és jugar dins un cementeri’ (D.A. Maradona). “Proverbia.cat” és un altre dels webs que indexa frases cèlebres, el autors més citats: Goethe, Gandhi, Wilde, Napoleó, Gracián, Séneca, Aristòtil, Emerson, Nietzsche, Pitàgores... Hi ha cada dia una frase escollida aleatòriament: ‘No deixis que es pongui el Sol sense que hagin mort els teus rancors’ (M. Gandhi).\nIdò això, llarga vida al Museu de l’Aforisme –agermanat amb el Museu de l’Humor d’en Pep Roig, ‘els dos museus més pobres del món’- i al seu impulsor l’amic Joan Guasp, ja que ens permet focalitzar sobre aquestes dites que expliciten, o encobreixen, un significat especial. Pel qui n’hi vol trobar. ‘Abans de negar amb el cap, assegura't que en tens’ (T. Capote).\njcmllonja | 26 Desembre, 2012 22:02\nTotum revolutum (notes disperses)\n(0.- Totum revolutum. Locució llatina. Figuradament: Tot regirat. Conjunt de coses sense ordre).\n1.- Quina de les dues és més expressiva i fonda?: “Mossegat per l’orgull, que en ell ocupava el lloc de l’ambició...” (Ho diu del caràcter de Luci Corneli Sul·la, Indro Montanelli a la seva Història de Roma) o “Tenc un cos per a l’amor i un cap per als negocis” (Melanie Griffith a “Armas de Mujer”).\n2.- Sobra o manca imaginació? “Innecesària” títol d’un article sobre l’excés de parts amb cesària; “Lady Ganga”, nom d’una botiga de roba usada; “Can Dinsky” , nom d’una galeria d’art de la part forana de Mallorca; “Desesperant a Godot” , comentari d’una obra de teatre que no ha agradat al crític...\n3.- Corr la tardor acompanyada de pluges i el fred toca a la porta. Les figueres abans vestides, ara es van despullant. “Tanmateix són iguals d’hermoses nues que amb les fulles”, comenta en Montserrat Pons i Boscana qui ha construït un figueral d’exposició, amb centenars de varietats de figueres que admira propis i estranys a Son Mut Nou, per la marina de Llucmajor. “A la nostra figa ‘rimada’, amb aquelles retxes, a Amèrica li han posat ‘Tiger’, que vol dir tigre”.\n4.- Bob Dylan davant la recriminació de què als seus concerts no interpreta les cançons exactament igual que als seus discs: “Un disc no és més que un registre del que estaves fent un dia particular. I a ningú li agradaria viure el mateix dia una vegada i una altra, no?”. La relació amb la pel·lícula Atrapat en el temps (El dia de la marmota) és inevitable.\n5.- Me parla entre aïrat i decebut: “El meu poble és una terra d’orats. Els diumenges ja no hi queda ningú, tothom se’n va. Em fa la impressió de què només hi som jo, els moros i els forasters. A mi no m’han d’ensenyar massa coses: jo hi vaig néixer dins una vinya. I ara estic rodejat de ‘pijos’ que amb un pinzellet li treuen la pols als raïms perquè ho diu l’enòleg que, per cert, s’ha fet l’amo de les ametles. Falta racionalitat empresarial, feim un vi extraordinari que no se ven. Jo no puc més. Ja ho sé, jo no puc anar amb ningú, som massa caparrut. L’altre soci està com ‘encandilat’ per l’al·lota que el se’n du a Barcelona a veure cellers d’aquests que venen les botelles a 100 euros. La verema per a mi és com una religió, però dins el celler amb aquesta troupe d’aviciats i creguts, sense criteri... me sent un betzolot de fira que fa de Pere Mateu, m’entens? Idò he dit: basta!”\n6.- Sembla que quan el general Perón volgué repatriar, l’any 1947, les restes dels pares del general San Martín -un dels líders de l’independència sud-americana- que eren enterrats a Espanya, les primeres negociacions es dugueren a l’ambaixada espanyola de Buenos Aires, on Agustín de Foxá, en un determinat moment comentà: “Si ustedes nos dan la carne, nosotros les devolvemos los huesos”.\n7.- Desfilada vestits de novia dels anys 1950-2000. Al final la modista postil·la: “Si els pares es volen fer un retrat amb les filles que han fet de models que aprofitin, que pot ser no les tornaran a veure mai… vestides de novia, vull dir!”\n8.- Xina, sempre surt Xina a les converses. I sobretot la seva estratègia geopolítica d’aquests darrers anys, el seu paper a Àfrica, el caràcters dels xinesos, la compra en grans quantitats de deute públic americà… Algú comenta que assistí a la visita que el vicepresident xinès, que ara ja és el president, va fer el castell de Bellver, aprofitant una escala tècnica aèria venint, per cert, d’Àfrica. La pregunta del xinès, recurrent: “És públic això?” “Sí, contestava la batllessa de Palma d’aquell moment”. “I perquè es fa pagar per entrar, si és públic?”. Si fa trenta anys ens haguessin explicat com és Xina en l’actualitat ens haurien tractat de visionaris-folls, o encara més, de traïdors, quan el marxisme-leninisme, i la seva ‘per-versió’ asiàtica, el maoisme, eren llei entre els ‘progres’ i intel·lectuals orgànics o compromesos de per aquí.\n9.- Cercant oximorons trob el poema de Salvador Espriu: “Diré del vell foc i de l’aigua. / Si crema molt la neu, glaçava més la flama./ Diré de l’espasa i de l’aigua ./ Si m’ha ferit la font / em guarirà l’espasa...”\n10.- El menjar: Arròs de marjal. El cuiner: en Pere “Toxedís”; conco d’en Ferran que un dia pujant a Maçana s’estimbà per un fondal del camí, donant lloc al nou topònim “el salt d’en Ferran”. Els ingredients tots saborosos, destacant la llebre, els colls blaus o ànneres d’Albufera, d’on també eren les dues polles d’aigua (“gallinetes de ropit” també els deien un temps, me diu en Pere). Dels vegetals hi sobresurten els fesols fava i les mongetetes pintades, de pasta reial… “L’arròs es tira quan és hora, per damunt, es remena el suficient perquè amollí el midó i després s’hi vessa el plat amb els aromes de les espècies de les quals hi sobresurt la canyella”. Plat únic. Qui més, qui manco se’n fa quatre o cinc plats.\n11.- Repàs el “Boletín Oficial del Obispado de Mallorca”, 1938: “Anomalías registrales. La morbosa exacerbación en algunas províncias del sentimiento regionalista llevó a determinados registros buen número de nombres, que no solamente estan expresados en idioma distinto al oficial castellano, sino que entrañaron una significación contraria a la unidad de la Patria…”\n12.- Els anys, punyeteros, maleïts, ens forneixen d’una perspectiva quasi pornogràfica de les situacions passades.\njcmllonja | 20 Desembre, 2012 17:31\n“Pays.Med.Urban”: el paisatge, valor d’identitat i d’atracció econòmica\nLa bona qualitat del paisatge no és només un element de la identitat d’un territori i, al mateix temps, un patrimoni comú de valors (naturals, històrics i culturals) sinó que, com més va més, es demostra que és un potent recurs, per la seva capacitat d’atreure visitants, residents o empreses que el valoren molt. Per això, el paisatge passa a ser també un element de desenvolupament econòmic i un factor que eleva la competitivitat de les àrees que l’han gestionat correctament en la seva estratègia de sostenibilitat. Entre els factors de localització anomenats ‘blans’, hi figura modernament la qualitat del paisatge del lloc, un factor que no es pot ‘deslocalitzar’, una vertadera renda de situació.\nLa Unió Europea en el seu programa operatiu MED (2007-2013) i en el marc de la cooperació transnacional està executant el projecte “Pays-Med-Urban”, focalitzat en el tractament de les àrees urbanes mediterrànies, amb l’eix del paisatge com factor central per augmentar la competitivitat i la sostenibilitat d’aquestes zones. El Consell de Mallorca aprovà les Bases per a una estratègia del paisatge a Mallorca (2009), desenvolupant el ‘Conveni Europeu del Paisatge’. No fa gaire el Departament d’Urbanisme i Territori del Consell de Mallorca (partner des del principi d’aquest projecte) va trametre una sèrie de publicacions que són el resultat de les trobades de reflexió, dels treballs aplicats i dels premis concedits pels seus quinze socis europeus que co-participen en aquest projecte.\nEls camps temàtics en els quals es participava són: 1.- La gestió adequada dels espais lliures periurbans com elements estructurants del paisatge, especialment el paper de l’agricultura. 2.- L’atenció a la qualitat paisatgística en la creació d’àrees d’oportunitat econòmica (parcs empresarials, tecnològics, logístics). 3.- La qualitat visual de les carreteres d’accés i entrada als nuclis urbans. 4.- La integració paisatgística de les noves zones residencials en l’espai periurbà. 5.- La qualitat visual i ambiental dels espais marginals urbans i la restauració dels espais degradats. 6.- La protecció de la imatge i la identitat urbanes, en especial les vistes exteriors de les ciutats.\nEls resultats concrets d’aquestes línies de treball s’han materialitzat en uns dossiers i publicacions dels treballs, agrupats i liderats per diferents regions: a.- Observatori Virtual de Paisatges Urbans Mediterranis (Andalusia). Es tractava d’identificar punts d’observació estratègics de paisatges urbans i periurbans del territori de cada lloc integrant del projecte, amb fotografies i esquemes de tendències de transformació i recomanacions per a la intervenció. b.- Catàleg de Bones pràctiques per al paisatge en àrees urbanes (Múrcia). Plans, programes, obres realitzades, projectes de sensibilització, concursos d’idees, algunes de les quals foren dotades amb el ‘Premi Mediterrani de Paisatge’. c.- Guia per a la gestió dels paisatges urbans mediterranis en evolució (Llombardia). Una eina d’assessorament per a la presa de decisions en les polítiques d’incidència paisatgística sobretot en àrees periurbanes. d.- Activitats per a la sensibilització del paisatge (Catalunya). Tallers i seminaris per aclarir i etiquetar els requisits de la sensibilització en paisatge. La ‘sensibilització del paisatge’ és un procés obert i interactiu que millora la disposició de les persones a percebre estímuls i reflexions que ajuden a comprendre’l; mobilitza per això elements irracionals i racionals de forma simultània. Davant les situacions problemàtiques ajuda a superar la “cultura del no” per la “cultura del com” i la concertació dels agents socials a través de les ‘cartes del paisatge’, la ‘concertació del territori’ o la ‘participació i educació del paisatge’. e.- Paisatges d’oportunitat (Emília-Romanya). Recull de nombroses accions pilot realitzades en les zones urbanes i periurbanes europees en els sis camps temàtics del projecte. És fa esment especial de l’agricultura periurbana de zones poblades mirant les possibilitats restablir la relació camp-ciutat en termes ambientals, paisatgístic i econòmics, amb la planificació territorial participada d’agents privats i públics. f.- Portal Web “Pays Med, el portal dels paisatges mediterranis” (www.paysmed.net) (Úmbria). Un portal on es poden consultar els resultats de tot el projecte.\nEl Consell de Mallorca, soci d’aquest projecte des de 2007 va enllestir una sèrie d’accions. Entre elles la realització de setze fitxes per a l’ ‘Observatori Virtual’, de les quals es van seleccionar, per publicar, les de Cala Major, La Real i Cala Millor amb les seves conseqüents recomanacions per a millorar la seva qualitat de paisatge (eliminació d’edificis obsolets, recuperació de zones boscoses, millora dels accessos a la mar, estratègies d’enjardinament, potenciació dels sistemes agrícoles de l’entorn, incorporació de la custodia del territori com eina de gestió del paisatge, limitació d’activitats incompatibles amb els usos residencials, consolidació de la xarxa de camins rurals històrics, restitució de la continuïtat territorial amb connectors ecològics i corredors paisatgístics). En l’apartat de ‘Bones Pràctiques’ es va seleccionar: un nou Cementeri a Llucmajor, el concurs d’idees per la rehabilitació de zones turístiques de Calvià i tres més, publicats; ‘Cartografiem-nos’ (un projecte de l’UNESCO-Museu des Baluard, aquest amb l’escola pública de La Soledat de Palma, on el seu alumnat reflexiona sobre el seu entorn pròxim); ‘Corredor Verd del front marítim de Palma’ (la modificació puntual del PGOU de Palma a la zona de l’edifici de GESA) i ‘Mesures de disseny d’un ecobarri’ (un projecte de l’IBAVI per a la zona posterior del barri d’El Molinar de Palma). En els camps de ‘Sensibilització del paisatge’ i els ‘Paisatges d’oportunitat’ es va explicar el ‘Masterplan d’ordenació i protecció paisatgística dels entorns del monestir de La Real’ i es va presentar la documentació de l’acció pilot desenvolupada en aquesta àrea periurbana de Palma que va viure durant 2003-2009 una forta tensió social deguda a les previsions urbanitzadores del Pla Territorial i a la construcció del nou hospital de Son Espases. A l’apartat de la ‘Sensibilització del paisatge’ s’hi va presentar el projecte “Serra de Tramuntana: paisatge cultural”, amb motiu de ser declarada Patrimoni Mundial de la Humanitat per l’UNESCO el 2011.\nEn aquest projecte, el paisatge és contemplat no únicament com a valor ambiental, estètic i sentimental -que sempre ho és- sinó com un ‘capital’ territorial fonamental per al desenvolupament sostenible i per a la qualitat de vida, també a les àrees urbanes, algunes degradades, i a les periurbanes, molt desorganitzades. El tipus de paisatge urbà o periurbà és molt fàcilment banalitzable i sovint desposseït dels seus valors culturals i naturals, dels quals però sempre en queden restes. Així, fins i tot els paisatges agraris periurbans sotmesos a l’avidesa del consum de territori per la ciutat poden recuperar elements d’elevat significat patrimonial per ser reordenats amb ‘nou sentit’ paisatgístic.\nIMATGE: "Paisatge de Pollença" de BIEL PERELLÓ\n«Anterior 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 ... 51 52 53 Següent»


Mor Rafael Ninyoles, pare de la sociolingüística valenciana\nAl llarg de la seua vida va ser una persona clau en l'estudi de la societat valenciana\nper València Diari divendres, 25 d’octubre 2019 - 11:45h\nRafael-Lluís Ninyoles rep la Medalla d'Honor de l'AVL de mans de Ramon Ferrer | AVL\nEl sociòleg Rafael-Lluís Ninyoles (Ciutat de València, 1943), un dels introductors dels estudis sociolingüístics a nivell valencià, responsable durant molts anys del Servici d'Investigació i Estudis de la Generalitat Valenciana i considerat «referent indiscutible» en la reflexió sobre l'ús del valencià, ha mort. Tal com informa 'Levante', la incineració serà en el Crematori General de València, demà dissabte a les 12.00 hores del migdia.\nEl Consell Valencià de Cultura ha mostrat les seues condolences per la pèrdua de l'estudiós i ha animat als ciutadans que «s'acosten a la lectura de la seua obra, perquè és una de les millors reflexions sobre alguns dels problemes actuals dels valencians».\nA Ninyoles, que també va ser professor de les universitats de València i Alacant, se li deu «bona part la popularització entre els valencians dels termes de bilingüisme, diglòssia i conflicte lingüístic, a partir de les seues obres 'Conflicte lingüístic valencià' (1969), 'Idioma i prejudici' (1971), 'Idioma y poder social' (1972) i 'Estructura social y política lingüística' (1975)». Igualment, va impulsar una reflexió sociològica més àmplia sobre la situació valenciana en llibres posteriors com, per exemple, en 'El País Valencià a l'eix mediterrani' o 'Sociologia de la ciutat de València' (1996).\nPare de la sociolingüística valenciana\nFa només un any, l'Acadèmia Valenciana de la Llengua el va distingir amb la Medalla d'Honor i el va definir com un «referent indiscutible en la reflexió sobre l'ús del valencià i la política lingüística». Els membres de l'ens normatiu del valencià han guardat este matí un respectuós minut de silenci a l'inici de la sessió plenària en memòria del sociòleg.\nIgualment, han lamentat la mort de l'especialista, responsables d'organisme i institucions, com el president Ximo Puig, que ha posat en valor «el seu compromís en la recuperació i l'ús social de la nostra llengua» i el director general de Política Lingüística de la Generalitat Valenciana, Rubén Trenzano, qui ha penjat un missatge en les xarxes a on subratlla que Rafael Ninyoles va ser «una figura cabdal de la sociolingüística amb el ferm compromís de recuperar i protegir la nostra llengua».\nEns deixa el pare de la sociolingüística valenciana però el seu compromís i petjada en la recuperació i l’ús social de la nostra llengua quedarà per sempre. Gràcies pel teu treball, imprescindible per a tots. Descansa en Pau, Rafael Ninyoles.https://t.co/peTCT0n4no\n— Ximo Puig (@ximopuig) October 25, 2019\nPerdem a Rafael Ninyoles, una figura cabdal de la sociolingüística amb el ferm compromís de recuperar i protegir la nostra llengua. Seguiràs amb nosaltres en la col•lecció que porta el teu nom Descansa en pau company. Una abraçada ben forta a la família i amics i amigues. pic.twitter.com/jKtKhCZuO6\nPer la seua part, el director de la Institució Alfons el Magnànim, Vicent Flor, ha agraït en el seu compte de Twitter «l'estimable contribució al coneiximent de la societat valenciana» que va fer Ninyoles. A més, el conseller d'Educació ha destacat a Ninyoles com a «pare de la sociolingüística valenciana i un referent en l'àmbit internacional».\nM'informen que ha mort el sociòleg valencià Rafael Lluís Ninyoles. Gràcies per la teua estimable contribució al coneixement de la societat valenciana. Que la terra et siga lleu... https://t.co/fyr6NBKuaCpic.twitter.com/RTze3ycjqq\n— Vicent Flor (@VicentFlor) October 25, 2019\nEns ha deixat Rafael Ninyoles, referent de la sociolingüística en l'àmbit internacional i pare de la sociolingüística valenciana. Des de @GVAEducacio continuarem potenciant el seu ric llegat amb estudis sobre la llengua mitjançant la col·lecció que porta el seu nom. pic.twitter.com/2mXm2rSty9\n— Vicent Marzà (@VicentMarza) October 25, 2019\nL'acadèmic Abelard Saragossà deixa la docència en la UV després de 28 anys\nAnabel Pantoja preocupa els seus seguidors amb la seva última fotografia\nLa parella de Mónica Carrillo, una famosa de La Voz?


URXELLA | Joan Losa un pollencí desaparegut a la querella argentina\nJoan Losa un pollencí desaparegut a la querella argentina\nAlternativa | 18 Abril, 2017 10:31 | Compartir:\nDissabte 22 a les 19:00 us esperam al darrer acte d'Abril de República; una taula rodona a Can Llobera on parlarem de Joan Losa un pollencí desaparegut a la querella argentina. A la taula rodona participaran Felipe Moreno, expresoner polític del Franquisme i portaveu de la Xarxa Catalana i Balear de suport a la querella argentina, Maria Antònia Oliver presidenta de l'Associació Memòria de Mallorca. i Maite Blázquez Losa neta de Joan Losa Campomar que amb Cosme Llobera Pallicer van ser detinguts, posteriorment trets de la presó de Can Mir i assassinats possiblement al cementiri de Porreres.\n- Felipe Moreno al programa Latituds de Canal 33\nMaite Blázquez Losa va començar a fer recerca respecte del seu avi relativament tard, a 2009. Com a moltes famílies, aterrides per la dictadura del feixisme, a casa seva es va mantenir el silenci, sobre "el que havia passat" i a la transició les institucions democràtiques no van fer res per recuperar la memòria i la dignitat de les víctimes.\nMaite ha participat de la querella a l'Argentina i va declarar gràcies a l'exhorto enviar però la jutgessa argentina. Com ha declarat no sap si podrà rescatar al seu padrí, però sigui o no així, seguirà demanant VERITAT, JUSTICIA I REPARACIÓ al costat de les companyes i dels companys de la Xarxa Catalana i Balear de suport a la querella argentina i al costat de tota la gent de l'Associació Memòria de Mallorca.\n- Entrevista a Maité Blázquez en Ona Mallorca\nAl llibre "Pollença. La revolta contra la rebel·lió" de Jaume March, Andreu Cerdà i Pere Sales. Edicions Documenta Balear s'explica que el 3 de maig de 1936 es va formar la delegació d'Esquerra Republicana (la Izquierda Republicana de n'Azaña) de Pollença al Port i que el seu president era Joan Losa Campomar,(aquesta informació està extreta de l'Arxiu del Regne de Mallorca, registre d'associacions 2710). Just abans del cop d'estat es va renovar la Junta directiva d'esquerra Republicana del Port, per tant, va estar molt poc temps de president. Va continuar estant a la Junta però el president passà a ser Joan Domingo. En el moment de la causa 57, a la qual van ser jutjats la majoria de pollencins detinguts, estava desaparegut, igual com altres directius i el president Joan Domingo. Aquest últim el van trobar amagat dins una cisterna i el van matar a la carretera d'Andratx el 30 de setembre del 36, a l'edat de 19 anys. No en sabem res més.\nAl llibre de La presó de Can Mir, de Manel Suárez. ed. Lleonard Muntaner hi consta Joan Losa Campomar, la data d'ingrés (19-07-1936) i la data de sortida (22-1-37), sortida que coincideix amb la de Cosme Llobera i està identificada com una treta. Crida l'atenció la data d'ingrés el mateix dia que Goded va declarar l'estat de guerra a Balears. A Pollença no es va declarar l'estat de guerra fins el dia 20 que es quan va entrar l'exercit per sufocar la rebel·lió civil, política i militar en defensa de la República.


Participem en unes jornades sobre prevenció del VIH/sida a Europa – Comite 1r de Desembre\nPosted on January 26, 2015 September 25, 2017 by c1d\nParticipem en unes jornades sobre prevenció del VIH/sida a Europa\nEn aquesta segona edició, després de la celebrada al mes de maig de 2014, participaran 23 persones expertes de 10 països adscrits al projecte europeu Quality Action.\nEs presentaran els resultats de la prova pilot realitzada al llarg dels darrers mesos en diferents eines dissenyades per augmentar l’eficàcia i millorar la qualitat en les intervencions relacionades amb la prevenció del VIH/sida.\nBarcelona acollirà des del 27 fins el 29 de gener, la segona edició dels tallers de capacitació programats des del projecte europeu Quality Action a diferents ciutats europees.\n25 socis i 17 col·laboradors de 25 estats de la Unió Europea estan implicats en aquesta iniciativa que té com a objectiu augmentar l’eficàcia i millorar la qualitat en la prevenció del VIH a Europa a través d’unes eines d’autoavaluació dissenyades amb aquesta finalitat.\nSIDA STUDI, partner espanyol del projecte, participarà en les jornades conjuntament amb altres entitats i organismes de l’Estat espanyol: Secretaría del Plan Nacional sobre el Sida,CESIDA, FELGTB i Comitè 1r Desembre, amb la idea de consolidar les xarxes creades i compartir les experiències, i lliçons apreses en la implementació en format de prova pilot de les eines desenvolupades a la formació inicial celebrada el mes d’abril del 2014.\nEl projecte Quality Actiones basa en els principis de participació i auto-reflexió, i pretén la participació i l’intercanvi d’experiències de les entitats implicades en la prevenció del VIH. S’intenta identificar millores en els programes, estratègies i plans d’acció en la Unió Europea i els països veïns i optimitzar l’eficàcia dels esforços de prevenció del VIH. El projecte té previst capacitar almenys 60 instructors/es i facilitadors/es per donar suport a un mínim de 80 programes i projectes de prevenció del VIH a tota la UE.\nQuality Action és un projecte cofinançat per la Unió Europea sobre “Millora en la qualitat en la prevenció del VIH”, coordinat pel Centre Federal d’Educació per a la Salut (BZgA) d’Alemanya.\nL’ organització d’aquestes jornades ha comptat amb la col·laboració del Departament de Salutde la Generalitat de Catalunya.\nLes jornades es faran a l’ edifici Salvany, Departament de Salut, ubicat al carrer de Roc Boronat 81-95 de Barcelona.\nPrevious PostPrevious El C1D assisteix al Congrés Quality Action (26-27 gener, Berlín)\nNext PostNext Recollida premi Associació Antisida de Lleida


El festival de Toronto va tancar la seva edició més internacional\n19 juny 2021 17:38\nDesprés de deu dies de la desfilada d'estrelles de Hollywood i de la projecció d'unes 300 pel·lícules, un quart de les quals en estrena mundial, la XXIII edició del Festival Internacional de Toronto tancà les portes la nit del dissabte amb l'exhibició d'Antz un dels films més esperats.\nToronto va rebre enguany actors com Meryl Streep, Tom Cruise, Michael Caine o directors de la importància de Bernardo Bertolucci, fent que aquest festival internacional comenci a imposar-se com un dels mercats del cinema més importants després de Canes.\n«Hi ha qui veu aquest festival com l'estrena de les grans pel·lícules de la tardor, amb el director i les estrelles presents», afirmà Piers Handling, director de l'esdeveniment, però negà que es tractàs d'una manifestació purament comercial: «Els més aventurers hi poden trobar pel·lícules que mai no podran veure en cap altra banda», va dir.\nPer al públic, els preferits varen ser L'eternitat i un dia, del realitzador grec Theo Angelopoulos, i La vita è bella, de l'italià Roberto Benigni. La crítica destacà Central Station, del brasiler Walter Salles, Ós d'Or al Festival de Berlín, i Elizabeth, del britànic d'origen indi Shekar Kapur.\nEnguany al festival es pogueren veure les noves realitzacions del cinema japonès a través de vint llargmetratges de temàtica diversa.


El Centre d'Esplai Santa Maria de Balaguer, és un espai, un àmbit i una forma diferent d’acompanyar els nens ¡ nenes, entre 6 i 15 anys, de la Ciutat de Balaguer, en la seva formació humana i cristiana.\nEls ajudem a fer-se grans, els donem eines útils per enfrontar-se a la vida d’una manera lliure, feliç, plena, enriquidora i confessional. Els oferim una Opció de vida basada en una escala de valors, que té la seva inspiració i el seu fonament en l’Evangeli del Crist i en la seva mateixa condició social, cultural i geogràfica\nPer això, el nostre Centre, Espai Obert d’Activitats de Lleure Infantil i Juvenil, manifestem el nostre IDEARI en els models de persona i de societat que desitgem, en els que creiem i pels quals lluitarem en la nostra tasca dia rera dia:\nCreiem en la necessitat de l’Esplai. L’esplai vist com una forma diferent d’Educar els Nens i Nenes en el Lleure. Perquè entenem el temps lliure com un instrument que cal aprofitar i reconduir. Un temps lliure que ens permet acompanyar d’una forma Global i Integral. Un àmbit que ens permet transmetre als infants un Model d’Home que ens ajudi a ser persones lliures i perfectibles dins la societat en que vivim.\nVolem un estil educatiu que sigui Actiu, Acollidor, Rigorós, Tolerant, Compromès i Obert, imaginatiu i Sensible. Un estil educatiu on hi ha lloc pel joc i el treball.\nOpció D’Home i Societat.\nDefinim així el nostre model ideal d’home. L’home que s’intenta conèixer a si mateix , tot potenciant les seves creences i mantenint un Esperit Crític i d’Autosuperació. Que és lliure per pensar i per actuar i que ha de ser responsable dels seus actes o actituds. L’home que és respectuós i solidari amb l’altre i que participa activament en el seu barri, en la seva parròquia, en la societat i es compromet a treballar per millorar-la. L’Home creient en un valors cristians que donen sentit a la seva vida i que testimonia que val la pena creure i arriscar. L’Home coherent amb tot allò que pensa i creu. L'Home que estima i respecta la natura.\nCom a Centre Confessional, creiem que Crist és l’encarnació de tots els valors necessaris per a una formació personal i comunitària oberta al Transcendent, als altres i a la naturalesa.\nAixò implica que el nostre camp d’acció esta coordinat, acompanyat i recolzat des de la Parròquia Santa Maria de Balaguer, en els seus responsables Rector o vicari.\nEl nostre ideari el volem fer realitat a partir de:\n- El creixement en el grup\n- Les activitats, les trobades de cada setmana i les Colònies d’Estiu.\n- Potenciant la formació dels infant i dels monitors\n- Amb un clima de gratuïtat.\n- Implicant altres agents que donen suport i col·laboren en aquesta tasca: pares, consiliaris, comunitat cristiana...


Nova web Plans Autoprotecció PAU www.planesautoproteccion.org - e360 Enginyeria Arquitectura Gestió d'obres\n29 Jul, en ACTUALIDAD, INFORMACIÓN\tby\te360 0 Comentarios\nAcabem de posar en marxa la nostra web dedicada als Plans d’Autoprotecció. Aquesta web, www.planesautoproteccion.org substitueix a la ja existent, i a amb una estètica molt ben cuidada i uns continguts molt estudiats, pretén donar informació sobre tot allò relacionat amb els Plans d’Autoprotecció i el Decret 82/2010 de la Generalitat de Catalunya.\nAquesta web, és una iniciativa conjunta d’e360 Serveis Globals d’Enginyeria, i Habitècnia, com ja ho va ser en el seu moment la web www.certificados-energeticos.org dedicada als Certificats Energètics. Esperem que aquesta nova iniciativa, dedicada als Plans d’Autoprotecció sigui igual d’exitosa.\nLa posada en funcionament d’aquesta web, es produeix a pocs mesos, de que un gran nombre d’establiments, instal·lacions i activitats tinguin que disposar del seu Pla d’Autoprotecció PAU homologat per la Generalitat. Fa poc, publicàvem una article relacionat amb els Plans d’Autoprotecció per escoles i llars d’infants. En breu publicarem nous articles relacionats amb els PAU per altres tipus d’activitats i establiments amb l’objectiu d’informar de la necessitat de que els titulars d’aquestes activitats i establiments prenguin les decisions adequades per garantir el compliment de la normativa existent.\nUs recordem, que disposem de personal acreditat per la Generalitat de Catalunya per la realització de Plans d’Autoprotecció tant de nivell local com de nivell autonòmic. A més, al ser una Empresa de Serveis d’Enginyeria i Arquitectura, disposem d’una dilatada experiència en la realització de Projectes d’Activitats, Projectes Contra Incendis, Plans d’Emergència, Plans d’Evaquació i Contingència davant Emergències.\nEl nostre objectiu, tal i com s’informa a la nova web www.planesautoproteccion.org, és anticipar-se a les Emergències, oferint un Servei Integral que inclou la redacció del Pla d’Autoprotecció PAU, la seva tramitació per ser homologat, la seva implantació formant al personal actuant del Pla d’Autoprotecció, la realització de simulacres i l’elaboració i tramitació dels informes preceptius, el manteniment i l’actualització del Pla d’Autoprotecció …\nA més, realitzem tot l’assessorament necessari per aquelles empreses amb riscos especials o concrets, que necessitin minimitzar els riscos en les seves instal·lacions, gestionar una emergència en cas de produïr-se.\nSi teniu algun dubte podeu contactar amb nosaltres per telefòn al 93.464.46.70 o al 972.206.901, a l’adreça de correu electrònic info@planesautoproteccion.org o info2@planesautoproteccion.org, visitant les nostres oficines al Carrer Jaume Borràs 18 de Badalona o per mitjà d’aquest formulari.\nDecret 82/2010, Emergencias, Emergències, Planes Autoprotección, Plans Autoprotecció PAU, Plataforma Hermes, Riesgos, Riscos, Simulacres, Simulacros, www.planesautoproteccion.org


preguntar-li polly: 'No puc decidir la meva carrera professional'. - Consell\nVida Secreta De L'home-Cadells\nFoto: DEA / C.DANI / I.JESKE / De Agostini / Getty Images\nDurant la majoria dels meus vint anys, vaig somiar a fer el meu doctorat. Vaig treballar un parell de treballs d’oficina ben pagats i pràctics que odiava, i em va resultar miserable. Vaig pagar els meus préstecs. Vaig salvar. Cada pocs mesos, tindria una crisi existencial on tractaria de pensar en els camins de carrera que em podrien portar a la felicitat, i cada vegada estava convençut de fer un doctorat. era l’únic camí a seguir. Volia que algú em digués què fer, o que em donés permís per fer allò que semblava boig, però em sentia bé. El meu 28è aniversari, el meu desig es va fer realitat: vaig veure un psíquic que em va dir que era professor i vaig esclatar rient d’alleujament. Per fi, algú que em va veure! Ella em va dir que seria acceptat en dues escoles per fer el meu doctorat. Vaig sol·licitar-me a dues escoles i vaig entrar a les dues.\nEndavant ràpid a setembre: va començar l'escola i sabia que estava totalment malament per a mi. L’acadèmia es va sentir com una merda. No tenia fe en el que feia. Jo no hi veia cap futur. Per totes les raons correctes, vaig decidir deixar-me al cap de dos mesos i mig. Sí, va tenir una mica de pressa, però vaig estar molt segura de la meva decisió i tots els que van viure a la meva vida van mostrar-me molt de suport.\nLa sensació d’elació i alleujament va durar aproximadament un dia i ara m’enfronto a la resta de la meva vida i només em sento exhaust i confós. Crec que era important per a mi provar l'escola graduada per a mi mateixa i adonar-me que l'odiava. Però Polly, em sento com una pila de brossa d'escombraries humanes i, quan miro cap al futur, només em sembla desolador. No puc deixar de comparar-me amb altres persones de la meva edat. Sembla que tothom té la seva merda pensada, o almenys prou que estan fent feines que no volen matar-se i guanyen prou diners que poden permetre’s pagar els lloguers, estalviar una mica, prendre vacances i fer coses agradables per a la gent que estima. Sé que comparar-se amb els altres és una recepta per a un desastre, però és impossible per a mi no, tenint en compte que tinc una germana bessona idèntica (a la que estimo i estic molt a prop) que mai ha estat a l'atur, mai no ha fet cap carrera equivocada, i guanya més diners dels que mai puc imaginar guanyant. He tornat a treballar a temps parcial en un lloc de treball de la indústria de serveis, però només tinc dos torns a la setmana i estic aterrat del que semblaran els propers mesos. Em sento com un infant. No tenia cap pla de còpia de seguretat. Vaig tenir una escola graduada a un pedestal durant tant de temps que no sabia imaginar res més.\nTota la meva vida he estat buscant la validació i aprovació d’altres. Tot i que la idea d’anar a graduar l’escola se sentia enormement alliberadora, no ho hauria fet si la senyora psíquica no m’hagués donat permís. No sé desprendre'm d'aquesta creença que les altres persones em poden veure millor que jo. Tota la meva vida només volia que la gent em digués qui sóc i què he de fer. Només vull estar a la part on ja no he de preocupar-me mai. Vull que la carrera que se senti afirmant per la vida. Vull estar còmode econòmicament. Vull tornar a tenir ingressos disponibles per poder fer classes de piano o una classe d’escriptura. Vull estimar-me i ser curat de la meva estúpida educació traumàtica. Vull establir-me. Fer-se arribar al desastre de descobrir-ho tot se sent esgotador i injust. Vaig pensar que ja ho hauria fet tot. No sé quanta més incertesa pot suportar la meva autoestima.\nFa poc algú proper em va preguntar què m’agradava fer quan era petit. Les coses que per a mi m'importaven aleshores encara m'importen: llibres, música i art. Crec que estic obsessionat amb la bellesa i crec que hi ha alguna cosa. Però, com es pot convertir això en ... bé, res? El meu currículum és un puto desastre. No tinc experiència per pagar les coses que m'importen. Ni tan sols tinc temps per a ells com a hobbies, ni tan sols amb tot el temps lliure que tinc des que vaig abandonar l'escola. Darrerament he estat pensant en tornar a l'escola per convertir-me en terapeuta, però la idea de gastar més diners a l'escola em fa sentir agafada. I la pregunta de quins llocs de treball treballa mentre m’estalvio per poder fer-ho només em fa sentir rastrejar-me al llit i dormir sis mesos. Em sento malament per no tenir la meva merda junts. Em sento malament per al meu dolç nòvio, que ha de mantenir-me amb mi, i per la meva família i amics, que m’han escoltat sense parar durant els ANYS sobre com xucla tota la feina i, després, vaig haver d’escoltar-me de pressa durant un any. el grau que em va salvar l'escola de graduats, només haver de veure que passava la crisi per adonar-me que allò també era una merda. Què faig ara que tot té ganes? Què passa si tot això significa que sóc una merda?\nAnsiós i perduts\ntreballant amb pedres\nEstimats ansiosos i perduts,\nMentre estava llegint la seva carta, la meva filla de 8 anys va pujar a la planta per dir-me que estava jugant al joc MASH, on trobeu el vostre futur per casualitat. Acaba de descobrir que es casarà amb Demi Lovato, tindrà 16 fills, viure un apartament i conduir un cotxe cub (“És un tipus de cotxe que està molt malament”). 'Em podria casar amb Lin-Manuel Miranda o amb Justin Trudeau!' ella va dir.\nTothom vol saber com serà el seu futur. És un dels aspectes més insuportables de la joventut: preguntar-se què li convé, preguntar-se si tot funcionarà o no. Preocuparse per aquestes coses no et fa malbaratar. Et fa humà.\nSé que em sembla que vaig escriure aquesta història sobre el meu fill, però la veritat és que aquestes estranyes coincidències ocorren tot el temps. Els llegim, els agafem com a signe, els omplim de significat. Per què no ho faríem? Un psíquic us indica que aneu a l'escola de grau i és només l'empenta que necessiteu. I quan no funciona, et sents com una persona boja i feble que deixa que un psíquic determini el seu futur.\n'De tota la vida he estat buscant la validació i l'aprovació d'altres', dius. Però això no és inusualment remot. Ets jove i els mateixos trets delicats que et donen passió per la música, l'art i els llibres també et fan sensible al que pensen altres persones de tu. T’expresses d’una manera molt minuciosa i detallada. Creu en la connexió i voleu que s’entengui completament. També té un sentit perfecte que l’acadèmia se sentiria totalment equivocat; no és prou emocional. No voldreu analitzar dràsticament l'art. Voleu rastrejar-hi.\nUn dels aspectes realment difícils de ser una persona emocional que vol que altres persones la comprenguin (i que puguin dir-ho quan la gent se la fa una mica desgastada) és que, en temps d’indecisió, és molt difícil no sentir-se com una puta gola del temps que es gira i envolta pels cercles. És vergonyós canviar d’opinió i endevinar-se després d’haver-te sentit tan segur del que feies. El mateix admirable entusiasme i optimisme que us va fer córrer per proclamar l'escola gradual La resposta a tot et fa vergonya.\nAquí hi ha una cosa important que vull que recordi de ser qui ets, una persona sensible, emocional, expressiva i creativa: mostraràs molt el cul. Sovint tindreu vergonya amb qui sou. No es pot amagar. La gent et coneixerà i reconeixerà què estàs passant, per bé o per mal. De la mateixa manera, no seràs algú que només vagi a escollir una carrera àmpliament acceptada i s’hi enganxi des del moment en què et vas llicenciar a la universitat fins al moment de retirar-te. És bo per a la vostra germana per poder fer-ho. La meva germana és de la mateixa manera. No ets tu.\nNo et presentes a cap feina i dius: 'Suposo que això està bé'. T’agrada una feina o fodies que l’odies. I sí, odies la majoria feines. Això no et converteix en una cosa fantàstica. Moltes persones poden relacionar-se amb això. Dius que vols diners suficients per estar còmode i prendre classes de piano. Però fins i tot la manera d’explicar que t’importa la comoditat material indica com de poc et sents diners. Voleu importar-vos els diners, perquè aleshores podríeu perseguir-lo i les coses es simplificarien. Potser les classes d’escriptura i les classes de piano justificarien el treball que xucla l’ànima.\nPerò no ho sentiu, oi? Els diners semblen una mala raó per fer qualsevol cosa. Tot i que tingueu enveja dels diners de la vostra germana, encara no podeu entrar-hi com a motivació que us pot impulsar.\nAcabem de descobrir algunes coses sobre tu que probablement no canviaran. Vam fer això rebutjant acceptar la tesi que SÓC BULLSHIT. Vam fer això deixant de banda el que tots els altres del món volen i pensen que és important. Ens hem centrat en qui sou i què voleu i en el que creieu que és important. Ens hem centrat en allò que et sembla bé. Quan dius 'només vull diners per x', encara estàs pensant en lloc de sentir-te. Apunteu el que altres persones poden considerar 'raonables'.\nDe nou, això no us és exclusivament remot. Tot ésser humà sensible i jove que intenta triar el seu camí acaba fent això. No comenceu a veure això com un tret vergonyós. No passeu pensant, OH, DÉU, PER QUÈ SÓC DE MENYS? Aquesta vergonya no arribarà enlloc i no vol dir res. És un ressò de la teva infantesa barrejat amb el fet evident que no t’agrada a la majoria de la gent que l’envolta. No teniu la mateixa tolerància pel que semblen perfectament tolerables.\nHeus aquí un error gegant que els joves artistes cometen envoltats majoritàriament de no artistes: Es diuen que hi ha dos camins: un que porta a un treball corporatiu lucratiu i un altre que porta a una vida de fracàs compromesa i vergonyosa que inclou inútil. feines de servei i art de dolenteria. Aquesta és una visió molt generalitzada. És la mateixa visió que perpetua aquest mite que tothom que fa alguna cosa que estima, que no porta a fama ni diners, ni una carrera sòlida i fiable és un “wannabe”. Si fas una cosa ara mateix, vull que expulsis aquesta opinió bàsica. Així ens fa vergonya el món recte per rebutjar el que abracen. Se’ns diu repetidament que les nostres passions ens transformen en mutants que no poden funcionar: mutants que acabaran pobres i patètics i solitaris.\nÉs una merda. Cal fer més recerca endavant com els artistes de diferents ratlles aconsegueixen mantenir-se. Com que persones com tu i jo, les persones que odien moltes feines i ens odiem per nosaltres, han d’aprendre a confiar en els nostres instints i a creure en allò que més estimem. Sé que et sents com un puto xarlatà per dir: 'M'encanta la bellesa' o 'La música em fa sentir viva' o 'M'encanta mirar llibres d'art' o qualsevol altra cosa. Quan tenia l'edat, tenia dues papereres gegants plàstiques plenes de revistes del meu escrit i encara no em podia confiar que l'escriptura fos una passió meva. No volia ser poc pràctic. Volia ser intel·ligent. Vaig ser un treballador. Volia fer les coses correctes i no desordenar tot el meu futur. No volia ser cap vergonya. Ni tan sols vaig pensar a escriure com una de les meves passions, tot i que ho vaig fer tot el temps. I no vaig atrevir-me ni a pensar en convertir-se en escriptor en veu alta. Al meu entendre, res era més patètic que algú que abraçava somnis que òbviament mai no es farien realitat.\nSophie Simmons 2015\nAls 23 anys, fins i tot vaig tenir una professora d’escriptura que deia: “QUITEU LA VOSTRA JORNADA, ÉS UN ESCRIT, AQUESTA ÉS LA TEVA CARREERA”, i la vaig arronsar, com: “Què pot significar aquesta senyora tan boja. ? ” Volia una carrera real, no cap camí cap a la pobresa i la misèria i l'etern estat de gènere. Vaig tornar a sol·licitar feines de disseny gràfic perquè pagaven bé. Això em va semblar pràctic. No podria tenir el meu costat emocional, creatiu i somiador. Va ser massa vergonyós.\nPenseu de nou en la meva filla, jugant MASH. Aquest joc és només un estrany i desagradable acte de recerca de signes sobre el que vindrà a continuació. Els nens volen saber com acabarà la seva vida. Com pot tenir la culpa per haver fet el mateix? El pitjor que podeu fer ara mateix és retirar-vos en algun estat molt pragmàtic i d’autor d’odi en què escolliu arbitràriament alguna cosa que sembli sòlida per a les persones que l’envolten. I el millor que podeu fer? Seguiu el vostre visió de somni quan faci un salt volant d'un altre penya-segat. No, no bromejo. Perquè qualsevol cosa que us apropi a qui sou realment i allò que més estimeu és un pas en la direcció correcta.\nPer fer això, primer has de perdonar-te per l’ansietat que sentis ara mateix. Que l’ansietat comença als 8 anys! Com es pot convertir en una raó per la qual està malament? És natural! Nosaltres tot vull saber que serem feliços, que som encantadors, que estem prenent les decisions correctes, que no ens hem condemnat a víctimes de misèries, conduint els cotxes amb cubeta amb Demi Lovato.\n(Ho sento, Demi Lovato.)\nTenies un bon pla i va fallar. És vergonyós. Tothom sap que heu fallat. Tothom sap que tornarà a fallar. EMBRAÇA LA BOTA D’AQUEST. Tolereu la seva desaprovació. Acostuma't. Ets algú que no fa el que fan els altres. Propia això. Ja teniu la vostra brúixola. Només heu de deixar de mirar la cara d’altres persones i mirar al compàs en lloc seu.\nCercar una carrera creativa significa experimentar i fer molts salts a l’abisme. Així ho fan artistes, escriptors i actors i també galeristes i propietaris i terapeutes de petites empreses i professors d’art i escultors i músics. No es defineix clarament la nostra carrera professional. En canvi, hem de triar alguna cosa i PROBAR-HO, sabent que probablement fallarà. I si no ens agrada el que hem intentat, o si fallem o si ens sentim desbordats o ambivalents per la nostra elecció? Hem de començar de nou.\nHem de sentir el nostre camí cap al que volem, perquè volem sentir-nos connectat a la nostra feina. No sempre podem mirar respostes a persones amb carreres més convencionals. Hem de mirar cap a dins nostre. Però sobretot? HEM DE TROBAR I FALLAR. Hem de començar molt, molt.\nAixò ho vaig dir a la meva filla quan es lamentava de passar una eternitat amb Demi Lovato: Comença. Però ella volia permís. No ha estat enganyar? No hi ha cap cost, cap vergonya. Així és com trobeu una carrera que realment estimeu.\nNo tingueu por. Perquè tot i que us heu perdut i ansiosos, aquest és un moment d’enorme oportunitat. Aquest és el moment en què et fixes en el teu interior i decideixes confiar en allò que veus. Aquest és el moment en què mires la teva família i amics amb els ulls clars i ho acceptes ets una mica diferent d'ellsi això no us fa mal. Aquest és el moment en què es resol no tenir vergonya per aquesta diferència. Aquesta diferència és la clau del teu futur. Les mateixes coses sobre tu que et fan sentir vergonya són les mateixes coses que et portaran endavant. Els trets exactes que definiu ara com a 'escombraries' us proporcionen precisament el que necessiteu per prosperar i ser feliç i viure la vida més satisfactòria i satisfactòria possible.\nLa vostra insatisfacció és un regal. Perquè no us conformareu amb el que sentiu bé i us fa feliços. No acceptareu una carrera a mig camí ni un matrimoni desgavellat o amistats poc importants. No és així construït. Segur, tindreu la sensació de boig durant un temps, però us resultarà més fàcil. Deixeu de pensar en cercles i sentiu el vostre camí cap endavant.\nNo puc garantir personalment que acabareu casant-se amb Daveed Diggs i tindreu vuit fills i vivireu en una mansió i conduireu una Tesla, tal com ho farà la meva jove de 8 anys, gràcies a que ella va començar de nou. Tot el que puc garantir és això: esteu a punt d’aprendre a abraçar la pura gràcia que es troba al centre de la incertesa. Estàs a punt d’aprendre a deixar de contar històries negatives sobre tu mateix, de manera que sembles més pràctica per a altres persones i com començar a tenir el teu salvatge, desgraciat i brillant jo sense demanar disculpes. En el moment exacte quan finalment acullen la crisi i la por i la inseguretat que sentiu sense lluitar-hi, serà quan els vostres desitjos més veritables es posaran a flor davant dels vostres ulls. Així que relaxa’t i gaudeix-ne. Ets exactament allà on necessites estar.\nLa cançó de l'alcalde Pete va ser escrita per 4 persones a la banyera d'hidromassatge\nProveu de no desmaiar-se després de veure el tràiler de la gent normal\nL'actriu Sophie Turner de Game of Thrones afirma que no va utilitzar la N-Word a Instagram Video\nUn model aspirant no és prou pràctic, es dirigeix a la connexió en brut\nConsulteu l'estil de Kate Winslet de Titanic to Now\nChloë Grace Moretz sobre la vergonya de l'acne a Hollywood\nEls pantalons lluminosos i els tops negres són el vestit perfecte per a l'estiu\nAquí hi ha un àcid nou a posar en cara


17 rutes per descobrir la riquesa del patrimoni romànic del Bages i el Moianès - Consell Comarcal del Bages\nEl ric patrimoni arquitectònic, històric i cultural del Bages guanya una nova eina de difusió i promoció. Es tracta del Mapa de les Rutes del Romànic, una iniciativa de l’associació Amics de l’Art Romànic del Bages que el Consell Comarcal ha reeditat, amb la col·laboració de la Diputació de Barcelona, i que estarà disponible als diferents punts d’informació turística. Aquest mapa inclou 17 recorreguts que porten als visitants a descobrir diverses joies romàniques, a més d’aportar informació sobre la seva història i valor patrimonial.\nEl patrimoni romànic del Bages compta amb 133 edificis, de tipus religiós tots ells, amb diferent estat de conservació. L’entitat considera que alguns d’aquests monuments són clarament un referent a nivell turístic de la comarca, com per exemple l’església de Sant Vicenç de Cardona, el monestir de Sant Benet de Bages, el monestir de Santa Maria de Montserrat, la Seu de Manresa o l’església de Sant Martí de Mura. El mapa però també difon camins que recorren espais naturals, com és el cas dels camins entre les valls d’Oló i la Gavarresa o el Parc Natural de Sant Llorenç del Munt i l’Obac. També hi apareix el Camí Oliba, un sender de gran recorregut (GR 151) que connecta algunes de les obres més emblemàtiques de l’art romànic català que uneix la comarca del Bages, del Moianès, d’Osona i del Ripollès.\nEl conseller de Turisme del Consell Comarcal, Josep Canals, ha explicat que «la tasca dels Amics de l’Art Romànic del Bages és memorable, i aquest mapa és una mostra tan de la riquesa del nostre patrimoni com del magnífic treball realitzat per l’associació. Esperem que tots els veïns i veïnes del Bages i la gent que ens vingui a visitar gaudeixin de les rutes i dels monuments que s’hi presenten».\nL’associació Amics de l’Art Romànic del Bages és una entitat cultural, amb seu social a Manresa, però d’abast comarcal. Des de l’any 1980, la finalitat principal de l’associació és la divulgació, recerca i conservació de tots els aspectes culturals i artístics relacionats amb l’Edat Mitjana, mantenint un especial interès envers l’art romànic de la comarca del Bages. L’associació també vetlla per l’estudi, la divulgació i la conservació del patrimoni artístic i cultural del nostre país, amb la organització d’activitats de formació i promoció, i la publicació de texts, fulletons i llibres especialitzats en temàtica medieval.\nD’aquesta manera el Consell Comarcal del Bages referma el seu compromís per a la divulgació i promoció dels espais turístics de la comarca, amb la reedició d’aquest singular mapa que recull el patrimoni romànic del Bages.\nMirada Local2018-11-12T08:52:15+02:0012 / 11 / 2018|Butlletí, General, Turisme|


À Punt - VÍDEO | Un 15% de les famílies valencianes contracta ajuda per a cuidar dels fills\nVÍDEO | Un 15% de les famílies valencianes contracta ajuda per a cuidar dels fills\nNotícies Economia | 09/06/2019 14:12\nQuasi el 38% de les dones assumeix tasques de cures mentre que els homes no arriben al 33%\nUn 15% dels valencians i valencianes contracta ajuda externa per a atendre els fills o les persones depenents al seu càrrec per la impossibilitat de conciliar la vida laboral i familiar. En aquelles famílies en què algun membre pot fer-se'n càrrec, són majoritàriament les dones les que n'assumeixen la responsabilitat. Les que assumeixen les tasques de cures són quasi el 38%, mentre que els homes no arriben al 33%.\nHo diu l'Institut Nacional d'Estadística (INE) en el mòdul sobre conciliació de la vida laboral i familiar, que han elaborat amb dades de l'enquesta de població activa. Enguany torna a evidenciar un problema per al qual experts i sindicats reclamen més implicació de les empreses i de l'administració. Les insuficients mesures de conciliació són, a més, una de les causes que fan que les dones a Espanya siguen mares cinc anys més tard del que tenien previst.\nA l'estat espanyol, tres de cada deu persones en edat de treballar, el 35,2%, tenen algun menor o persona depenent al càrrec, i el 17% d'elles utilitza habitualment serveis professionals, una xifra que ha augmentat un 3% des del 2010. A la Comunitat Valenciana el percentatge se situa per davall de la mitjana nacional i es queda en el 15%.\nNo totes les famílies que tenen dificultats per a atendre la vida familiar recorren a professionals externs: més d'un 7% afirma que no ho fa per un motiu econòmic; la gran majoria diu que s'organitza amb la parella; el 21% ha de demanar ajuda a familiars o amistats; per últim, un 14% considera que els seus fills i filles no necessiten aquests serveis, ja que tenen cura de si mateixos.\nMés implicació de les empreses i de l'administració\nUna de les peces del trencaclosques de la conciliació és la dificultat per a flexibilitzar la jornada laboral. La meitat dels assalariats i assalariades assegura que no pot modificar l'inici o l'eixida del centre de treball per a poder cuidar els fills o les persones depenents.\nDavant d'aquesta situació, sindicats i experts demanen més implicació a l'empresariat, així com polítiques públiques i ajudes de les administracions. Ángeles Bustamente, de la UGT, considera que, per tal que la conciliació siga real calen serveis socials, especialment per a les criatures de zero a tres anys.\nElena García, professora de Dret Laboral de la Universitat de València, destaca que, amb la recent ampliació del permís de maternitat i paternitat remunerat, caminem cap a un repartiment de tasques més igualitari. La modificació legislativa, diu, pot posar fi als rols assignats tradicionalment a les dones i "posar fre al rebuig dels empresaris a l'hora de contractar les dones".