L'impacte de suspendre les quines - Diari de Girona\nL'impacte de suspendre les quines\nEls organitzadors solen ser entitats municipals, esportives o solidàries que hi recapten una part important del seu finançament · La recaptació de la de Bescanó representa un 30% del pressupost\njudith viladomat puiggròs. girona 21.12.2020 | 00:07\nEls pavellons esportius de les poblacions gironines trobaran a faltar aquest any una de les tradicions més arrelades de Nadal: les quines. La situació epidemiològica no permet la celebració d'esdeveniments multitudinaris com aquest; així ho recull la normativa vigent del Procicat. Tocarà, doncs, tenir paciència fins que, dins d'aquests recintes, hi tornin a ressonar els típics «el més marrà» o «l'edat de Crist» que identifiquen cada número que surt del bombo, en aquest joc similar al bingo.\nPerò, a banda de no poder retrobar-se amb els veïns i gaudir de la celebració, la suspensió de les quines d'enguany representa un cop dur per a l'economia de moltes entitats municipals i esportives, així com també per a associacions solidàries. Aquestes entitats sense ànim de lucre acostumen a ser les organitzadores de l'esdeveniment, i la recaptació sol alimentar el seu pressupost per a les activitats que fan durant la resta de l'any.\nA més, de forma indirecta, la suspensió també afecta els comerços locals on s'adquiria bona part dels premis. Per tot plegat, des d'alguns indrets s'han ideat alternatives, però les entitats no preveuen poder compensar els ingressos que haurien fet a les quines.\nSi hi ha una quina emblemàtica, aquesta és la de Bescanó, que aplega fins a 1.800 persones al pavelló esportiu del municipi -la seva capacitat màxima. Fa prop de 25 anys que l'espectacle ha traspassat fronteres més enllà del municipi i atreia persones de tot Catalunya. L'organització va a càrrec del Club Esportiu Bescanó, el Club Bàsquet Bescanó i el Club Patinatge Bescanó. Per tots ells, no poder celebrar la quina «ens representa un 30% del pressupost de cada entitat, a l'engròs», explica el president del Club Bàsquet Bescanó, Robert Llagostera.\n«Com a poble, la Quina ens uneix moltíssim, cohesiona les tres entitats i, a més, gairebé tots els regals els comprem al comerç de Bescanó», indica Llagostera. «Esperàvem fins a l'últim moment per si hi havia un canvi de tendència», assenyala el president, que afirma haver estat en contacte constant amb el Procicat. Malauradament no ha estat així, i per aquest motiu els organitzadors han decidit «reinventar-se» impulsant La Gran Panera, malgrat que creuen que «no suplirà al 100% tot el que ingressàvem», preveu Llagostera.\n«Quadrar els pressupostos serà complicat», apunta el president, en un any que ja ha estat difícil a causa de la pandèmia: «al març vam haver de tancar l'activitat com tothom, al novembre no vam poder entrenar, i el toc de queda també ens ha limitat l'activitat», diu Llagostera. Tampoc poden cercar espònsors perquè «moltes empreses també ho estan passant malament». Sí que agraeixen el suport de l'Ajuntament, que ha ofert ajudes a les entitats del poble perquè puguin seguir funcionant. «És un any que ens posa a tots a prova, però esperem tornar l'any que ve amb més força», assegura Llagostera.\nL'entitat solidària Oncolliga, dedicada a ajudar persones amb càncer i les seves famílies, també organitzava quines arreu del territori gironí, a llocs com Llanars, Salt, Palau-Saverdera o Bescanó, tot i que «la que fem a la Bisbal és la que més ens ajuda, la més espectacular», afirma la presidenta de l'entitat, Lluïsa Ferrer. Amb les quines, l'any passat van recaptar entre 9.000 i 10.000 euros. «Ho destinàvem a mantenir els pisos», detalla Ferrer, referint-se als habitatges que ofereixen de forma gatuita a familiars de pacients que estan ingressats a l'hospital, o bé a malalts de càncer que viuen lluny d'allà on reben el tractament.\nPer compensar-ho, a la delegació de l'Oncolliga de la Bisbal se li va acudir «portar la Quina a casa». Així, han organitzat un sorteig davant notari dels mateixos lots que rifarien a la quina. Qui vulgui s'hi pot inscriure per internet fins dilluns vinent. Reconeixen que «si arribem a una tercera part dels ingressos, ja estaríem contents». Ferrer té clar que el seu èxit com a entitat ve de la «fortalesa de les delegacions» així com la solidaritat que els arriba dels col·laboradors, en un moment complex en què també a ells els ha pujat molt la feina.


05/28/2020 10:20:27 PM\nUna escola taller rehabilita el camí de la Font de Golbes\nLes obres facilitaran sortides per gaudir de la muntanya de Sant Ramon\nEls alumnes de l'Escola Taller Parc de Marianao i Parc Forestal Montbaig han iniciat aquest estiu els treballs de condicionament del camí d'accés a la font de Golbes i les àrees de lleure dels voltants, a la muntanya de Sant Ramon. L'objectiu és ajudar a preservar aquest patrimoni natural del municipi de Sant Boi i facilitar futures sortides per gaudir-ne. A més del camí d'accés, també s'està millorant la font de Golbes i la zona de la Torre de les Bruixes.\nEl camí s'està pavimentat amb sauló i s'hi estan col·locant noves senyalitzacions, nou mobiliari urbà i travesses de fusta per conduir-hi l'aigua. L'entorn de la font esdevindrà una plaça de dos nivells, connectats entre ells amb rampes i escales, de manera que l'espai es recuperarà com a zona de lleure. Al voltant de la Torre de les Bruixes s'està arranjant el paviment i es construeixen murs de contenció de mamposteria.\nL’Escola Taller Parc de Marianao i Parc Forestal Montbaig és un programa públic d’ocupació i formació ocupacional adreçat a 48 joves d’entre 16 i 25 anys en situació d’atur. Està promogut per l’empresa municipal Coressa i cofinançat pel Departament de Treball de la Generalitat de Catalunya. Té una durada de dos anys, que finalitzaran el mes de novembre de 2007. Els alumnes participen primer en un procés de formació amb beca i posteriorment són contractats per desenvolupar les tasques pròpies de l'ofici après (hi ha mòduls de construcció, soldadura, lampisteria, fusteria, jardineria , treball forestal i sis mòduls complementaris). La finalitat del programa és fer possible que aquests joves, sense experiència laboral prèvia, assoleixin les competències professionals necessàries per accedir al món laboral; alhora, contribueixen a millorar un espai públic.


La Nuu 2021: torna l'exposició fotogràfica a peu de carrer\nCarles Mercader, Ana María Martínez i Moisés Rodríguez al Celler, un dels principals espais de La Nuu 2021. FOTO: Ajuntament de Rubí/Localpres\nVisites guiades per les imatges gegants col·locades en diferents punts de la ciutat cada dissabte del mes d'octubre\nRedacció Rubí. 27 de setembre de 2021 16:45\nTorna a Rubí el festival de fotografia internacional La Nuu 2021, amb fotografies d’autor gegants exposades en murs, places i façanes de la ciutat. La setena edició del festival, organitzat per l’Ajuntament de Rubí i dirigit pel fotògraf local Carles Mercader, oferirà una exposició a l’aire lliure amb les obres d’una dotzena d’artistes nacionals i internacionals.\nUna exposició a l'aire lliure accessible i de prestigi\nEn aquest sentit, Mercader destaca de La Nuu la seva accessibilitat al gran públic, que combina "una voluntat de ser popular, gens elitista", però amb una exigència estètica que li ha aportat prestigi, tot projectant la ciutat Rubí.\nHo farà sota el lema La llum de les paraules, i després d’una edició anterior marcada per la pandèmia, La Nuu 2021 podrà tornar a oferir un programa d’activitats completament presencial.\nScreen 2021: el concurs internacional de fotografía en format audiovisual\nA més, La Nuu 2021 realitza una convocatòria internacional per a treballs fotogràfics en format audiovisual, i els treballs preseleccionats es presentaran la nit del 30 d'octubre dins l'apartat Screen.\nPodran participar-hi fins al 18 d'octubre fotògrafs, professionals o no, de qualsevol part del món. Un jurat internacional format per la curadora Natasha Christia, la fotògrafa i editora Emilie Hallard i la directora artística de la Fundació Fotocolectania, Irene de Mendoza escolliran un únic treball guanyador i la persona premiada rebrà 1.000 euros, amb les retencions pertinents.\nLa setena edició de La Nuu arrencarà el 2 d’octubre amb la primera de les visites guiades a l’exposició a càrrec del director del festival, Carles Mercader, i del director artístic, David Molina. La proposta es repetirà tots els dissabtes al matí del mes d'octubre.\nEl mateix 2 d’octubre a la tarda, es farà l’obertura oficial del festival al Celler, amb un recital poètic a càrrec de Maria Sevilla, que actuarà acompanyada del músic Joan Martínez i de l’artista rubinenc Txema Rico.\nUna dotzena d’artistes nacionals i internacionals exposaran als espais públics de la ciutat\nLa presentació oficial de la nova edició de La Nuu va tenir lloc dijous passat al Celler, a càrrec de l'alcadessa de Rubí, Ana María Martínez, el regidor de Cultura, Moisés Rodríguez, i el director del festival, Carles Mercader.\nL'alcadessa ha destacat la tornada a la presencialitat amb les activitats que conformen el festival, i el regidor ha destacat que és una proposta que permet la participació de tothom, mentre que Mercader ha avançat que engunay no hi haurà cap fotografia que giri entorn la temàtica de la Covid-19, com sí va succeir en l'edició de l'any passat.


Pràctiques professionals - Màster en Tècniques de Reproducció Assistida Humana\nCom a part del programa, els estudiants hauran de realitzar 4 mesos de pràctiques en centres del grup Eugin.\nLa duració és de 4 mesos i els estudiants podran realitzar-les en un sol centre o en dos, passant dos mesos en cada centre.\nEs podran realitzar en centres o clíniques de recerca en reproducció assistida de la Unió Europea (Espanya, Itàlia, Dinamarca i Suècia) o de fora de la UE (els EUA i el Brasil).\nDepenent de la clínica que triïn, els estudiants podran centrar-se en recerca reproductiva, reproducció clínica o embriologia clínica.\nEl Màster en Tecnologies de Reproducció Humana Assistida inclou pràctiques curriculars. Aquest tipus de pràctiques:


Vi-FRANC. Ramon Francàs: Masterclass fotogràfica a l'hora blava, al Penedès\nMasterclass fotogràfica a l'hora blava, al Penedès\nLa Denominació d’Origen Penedès organitza per aquest divendres 20 de juliol una masterclass a l'hora blava, “aquella hora en que la llum del sol és tan especial quan s'amaga a l'horitzó”. Aquesta masterclass tindrà un component teòric però sobretot pràctic, i està dirigit a aficionats de qualsevol nivell, especialment els que s'hi estan iniciant. El taller es combinarà amb un tast de vins de la DO Penedès que anirà a càrrec del sumiller Xavi Nolla. Tota la vetllada es celebrarà en una mateixa ubicació que només serà informada als inscrits, en un entorn de vinya i natura al Penedès.\nAquest taller s'enmarca com a acte previ al tercer concurs de fotografia que organitza l'entitat i que enguany, i a diferència dels dos anys anteriors, estarà basat en la fotografia nocturna. Les bases de participació i les dates del concurs seran anunciats properament per la DO Penedès. Els participants poden dur qualsevol tipus de càmera tot i que es recomana una compacta avançada amb controls manuals o una rèflex. El trípode també pot ser útil així com qualsevol tipus de complement. Durant el taller es parlarà de conceptes bàsics en la fotografia: Velocitat, diafragma (profunditat de camp), sensibilitat, exposició, distància focal i composició bàsica. Els assistents aprendran a controlar la seva càmera i a treure'n profit en qualsevol situaci.\nSegons s’ha informat des del Consell Regulador de la DO Penedès, “l'hora blava és un instant únic que es dóna cada matí durant els minuts previs abans que el sol surti per l'horitzó i al capvespre tot just quan el sol s'amaga darrera l'horitzó. Durant aquest breu període de temps la llum és fantàstica i combinada amb el paisatge del Penedès dóna oportunitats per captar magnífiques fotografies”. La inscripció a la masterclass de fotografia i el tast de vins té un preu de 50€ i les inscripcions es poden efectuar a la web www.dopenedes.cat. Les places són limitades i inclouen a més del taller de fotografia i el tast de vins un pica-pica per a tots els inscrits.\nPublicat per Ramon Francàs en 15:24


7,1 Els Diputats de la democràcia liberal a les Illes Balears « L'Altra Mirada\nFruit d’un conveni, el 2006 es va posar en marxa la primera fase d’un projecte per a elaborar un Diccionari Biogràfic dels parlamentaris espanyols (1810-1854), entre les Corts Generals i la Universitat del País Basc (aquesta en representació de moltes altres universitats). I el 2012, any del bicentenari de la Constitució de Cadis, va sortir publicada aquesta primera fase del projecte, amb la biografia de centenars de parlamentaris en aquest període, entre Congrés i Senat.\nAquest document és una eina molt positiva, per conèixer el perfil dels diputats d’aquesta època. A partir d’aquesta primera tasca, on hi vam participar historiadors de les Illes, em vaig plantejar que una segona passa podria ser veure quin era el perfil de les persones que s’havien elegit.\nA partir d’aquí va néixer la idea d’aquest llibre. En primer lloc, vaig pensar que la primera cosa que havia de fer era no donar res per suposat. Per exemple, no tenia per què suposar que les persones escollides havien partit a Madrid. D’aquí que primer es va fer, de nou, una recerca per confirmar les persones que havien sortit escollides hi havia estat presents, comprovant els Diaris de Sessions. Com que hi va haver sorpreses, per això es posa la data del jurament presencial. A més de recollir les persones suplents que foren diputats, algunes de les quals no surten en alguns llibres d’història. Això seria el primer capítol del llibre, escrit d’una forma molt succinta (14 pàg.).A continuació, el segon capítol conté una breu biografia de cada diputat. En total n’hi ha una cinquantena. I, per poder treure uns certs trets –que era l’objectiu d’aquesta recerca-, ho vaig fer utilitzant algunes categories, que vaig resumir en: si era o no de família noble, la professió, laideologia i la seva activitat al Congrés.\nPer a elaborar aquesta darrera es van analitzar totes les intervencions al Congrés de cadascun d’ells, i es van classificar en grups: passiu, un poc actiu, actiu i molt actiu; tot en funció del nombre d’intervencions i de la importància temàtica d’aquestes a la seva època.\nFinalment, es va resumir aquesta informació en un tercer capítol, de conclusions, titulat Epíleg, fet d’acord amb la informació del capítol II.\nEs pretenia fer un llibre de divulgació. Per la qual cosa, amb 50 diputats, la informació havia de ser succinta, en certa manera uniforme, per evitar grans disparitats entre un diputat i altre i escrita en un llenguatge prou planer.\nEn definitiva, es tractava de donar a conèixer una part del nostre passat, prou desconeguda. Podríem dir que una mica oblidada pels historiadors i maltractada pel franquisme, el qual, gairebé sempre, va intentar deshonrar el nostre segle XIX, imprescindible per a entendre el XX i l’actualitat.


CI&VI Festivals de Catalunya: 09/2011\nEn acabar l’edició d’enguany de la Mostra de Cinema d’Animació de Catalunya – Animac, la Paeria va anunciar que a partir de l’edició següent es farien càrrec ells mateixos de l’organització del certamen. Finalitzava així una etapa en què la feina de l’Alfred, l’Eulàlia, la Vicky, la Isabel i la resta de l’equip ha brillat per la seva excel·lència durant tots aquests anys en què han estat al capdavant de la mostra. Per aquest motiu, membres del sector de l’audiovisual, directors de festivals i mostres de Catalunya, gestors culturals i altres amics i amigues s’han unit per manifestar-los el seu suport i agraïment a través d’una carta de la qual publiquem alguns fragments.\n“Molts de nosaltres podem dir que l’Animac ens ha fet créixer professionalment en molts sentits. D'una banda, ha contribuït decisivament a impulsar l’interès i la carrera de molts joves animadors. De l’altra, ha fomentat l’intercanvi i ha fet possible l’aparició d’una sòlida xarxa d’amics, professionals i agents del sector.“\n“Creiem que l’Animac és una mostra amb personalitat perquè està\nconstruïda sobre una idea i un tarannà particulars. El caràcter que ells van saber imprimir a la mostra és una de les raons per les quals ens agrada l’Animac, i és per aquest motiu que volem manifestar el nostre sincer agraïment a totes les persones que van contribuir-hi i als que els han acompanyat.”\n“Perquè ens agrada l'Animac volem reconèixer el mèrit del magnífic equip que el dirigia, produïa, coordinava i feia funcionar dia a dia. Davant del relleu ja anunciat volem fer sentir la nostra estimació a totes les persones que han portat endavant aquesta mostra fins ara. Alfred, Eulàlia, Vicky, Isabel i tots i totes que fèieu sentir a tothom com a casa i treballàveu per portar un cop l'any a Catalunya el bo i millor de l'animació internacional i del propi país, teniu tota la nostra admiració i esperem tornar a coincidir ben aviat amb vosaltres.”\n“Toon a Ville”, nou projecte de Luvània\nL’empresa Luvània, organitzadora fins aquest any de l’Animac, agraeix emocionada el suport i l’estima de companys i amics del sector i anuncia un nou projecte, Toon a Ville, que s’iniciarà el proper divendres 9 de desembre de 2011. Us adjuntem l’email de resposta que van enviar als remitents de la carta.\n“L'Eulàlia i l'Alfred estan plorant com unes bledes (no ho digueu a ningú). La Vicky des de Bulgària està si fa no fa igual...i la Isa, des de la Índia estant, somriu. Pel que fa a la resta de l'equip, avui encara no ho saben, però demà es sentiran tan tous com nosaltres.\nSi estem orgullosos d’alguna cosa és de tots vosaltres.\nSi alguna cosa ens ha fet pedalar i pedalar com nens amb ganes de més i més camí ha estat la vostra generositat i companyia, sens dubte! Vosaltres heu fet que tot plegat hagi estat com un regal i us tenim presents com la família magnífica, inspiradora i estrambòtica que venia de visita cada febrer amb regalets animats i ganes de compartir, enriquir-nos i passar-ho bé a la nostra vora. Amb invitats com vosaltres poc mèrit tenim com a amfitrions! I creieu-nos si diem que és el que més trobarem (i ja trobem!) a faltar i del que ens és molt menys fàcil desprendre’ns.\nSi vam tenir una sort va ser la de començar petits i créixer poquet a poquet, enamorats d’allò que fèiem.\nA l’Animac ens ho hem passat tan bé, hem aprés tant, hem conegut gent amb tant talent i de tan bona fusta que, ben pensat, no ens podem permetre el luxe de deixar-ho així. Senzillament, no podem!\nSom prou perseverants, tossut i ens sentim tan ben acompanyats que no ens queda més remei que lligar-nos la manta al cap i fer-ne un altra.\nHo vam fer un cop i ho tornarem a fer. Així que... prengueu nota, que això no s’acaba aquí!\nEl proper divendres 9 de desembre de 2011 comença Toon a Ville.\nEl genuí, útil, cabal, feliç i entusiasta nou encontre de l’animació catalana.\nUn esdeveniment dedicat a l’animació infantil i al talent que la fa créixer.\nUna trobada concebuda per generar complicitats, per explicar tot allò que sabem fer bé i per oferir-nos, ni que sigui una vegada a l’any, l’oportunitat d’estar amb tots vosaltres.\nEstem ultimant detalls, tenim moltes sorpreses reservades, a uns us agradarà més i a uns altres menys (ja ens coneixem) però prometem que no us defraudarem.\nSigui com sigui, us mantindrem ben informats perquè us estimem, perquè en sou l’excusa, el detonador i l’incentiu, perquè us enyorem, perquè és vostre i perquè volem.\nSou increïbles! Moltíssimes gràcies de part de tot l’equip Animac 2000 – 2011.\nUna abraçada ben forta."\nPublicat per ComunicacióCivi a 2:31 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: Altres, CIVI\nJa tenim aquí la 44 edició del Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Catalunya. Del 6 al 16 d’octubre, Sitges acollirà les millors pel·lícules del cinema fantàstic i de terror. La producció catalana “Eva”, del debutant Kike Maíllo, inaugura el festival, mentre que per la cloenda es projectarà l’esperadíssima preqüela de “The Thing”, de Matthijs van Heijningen.\nPodeu consultar tota la programació i els tràilers al web del festival: www.sitgesfilmfestival.com.\nPublicat per ComunicacióCivi a 4:16 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nPublicat per ComunicacióCivi a 1:14 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nEl proper dijous 15 i divendres 16 de setembre, el programa de Gestió Cultural de la Universitat de Barcelona organitza les Jornades Internacionals “Paradigmes de futur per realimentar l’acció cultural”, destinades a tots els professionals de la cultura per tal de reflexionar conjuntament sobre la situació actual de crisi i de retallades que tant dificulten la nostra tasca.\nAmb l'objectiu de facilitar una reflexió en profunditat sobre les dinàmiques culturals i el sentit dels nostres projectes, el programa de Gestió Cultural de la UB proposa un encontre centrat en cinc grans paradigmes, aquells que al seu parer centren les qüestions clau del debat sobre el futur de les propostes culturals: el retorn al valor intrínsec de la cultura; el paper de la memòria i les identitats híbrides en les societats globalitzades postmodernes; el repte de la revolució digital en la producció, l'intercanvi, les formes de participació i el consum cultural; l'aportació de l'experiència creativa i les expressions artístiques en termes individuals i col·lectius; i, com a colofó de tots ells, el valor social de la cultura en tots els seus sentits .\nPer a més informació sobre el programa, els conferenciants i les inscripcions, consulteu el web: http://www.ub.edu/cultural/Eventos/ParadigmesFuturCAT.html#inici .\nEls membres de CI&VI Festivals de Catalunya tenen un 50% de descompte en el preu de la inscripció. Animeu-vos-hi!\nPublicat per ComunicacióCivi a 2:54 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge


L’hivern és temps de cursos de català a Roses - Diari digital Vila de Roses\nL’hivern és temps de cursos de català a Roses\nUna aula de l'Oficina de Català de Roses al Centre Cultural de Ca l'Anita\nAl desembre s’obren les inscripcions per als cursos de català del mes de gener, majoritàriament adreçats a l’acolliment lingüístic\nUna aula de l’Oficina de Català de Roses al Centre Cultural de Ca l’Anita\nAmb la finalitat de facilitar i millorar l’aprenentatge i l’ús de la llengua catalana, el Consorci per a la Normalització Lingüística (CPNL), a través de l’Oficina de Català de Roses (OC Roses), engega al desembre un nou període d’inscripcions per a l’oferta general de cursos de català, de diferents nivells i en modalitat presencial o en línia, que començaran al gener de 2019.\nPel que fa a les inscripcions als cursos presencials de l’OC Roses i als cursos del Parla.cat modalitat combinada, es faran els dies 5, 11, 12, 13 i 14 de desembre. Per a més informació, podeu consultar aquest enllaç.\nSeguint les prioritats establerts a les línies estratègiques del Consorci i com a resposta a les necessitats plantejades al projecte ÈLIA, Estratègies de Llengua i Aprenentatge, de la Direcció General de Política Lingüística (DGPL), l’oferta prioritària per a aquest mes de gener se centra en els cursos de català inicials i bàsics, per garantir l’acolliment lingüístic de les persones que han arribat fa poc a Catalunya i que necessiten les eines bàsiques per introduir-se a la llengua catalana.\nCom a novetat, i en la línia d’assolir els objectius marcats, el CPNL i la DGPL estan dissenyant un curs de català oral adreçat a persones gens o poc alfabetitzades, per tal que adquireixin una competència bàsica de comprensió i expressió oral.\nLes proves pilot d’aquest nou projecte s’activaran a partir de gener en alguns centres de la xarxa territorial del Consorci, amb la finalitat d’incorporar-los més endavant a l’oferta general.\nPer facilitar l’aprenentatge, es baixa la ràtio d’alumnes per curs i s’ofereixen mòduls de català bàsic gratuïts\nPer incentivar la continuïtat de l’aprenentatge i l’obtenció d’un nivell de coneixements, el Consorci ofereix la matrícula gratuïta del nivell bàsic 3 als alumnes que han fet el bàsic 1 i el bàsic 2 durant els 11 mesos anteriors. També fa una aposta clara per facilitar l’aprenentatge amb la baixada de la ràtio d’alumnes per curs, perquè aquesta mesura afavoreix la consolidació i l’assoliment de les habilitats.\nEls cursos generals –des de l’inicial fins al superior– s’ofereixen en les modalitats presencial, en línia –mitjançant el Parla.cat– i combinada, i disposen de certificació oficial, amb correspondència amb els nivells del Marc europeu comú de referència MECR) i equivalència amb els certificats de la Direcció General de Política Lingüística.\nCal destacar que la web del CPNL ofereix un cercador de cursos que permet trobar-los per localitat, per comarca, per nivell i per modalitat.\nPer a qualsevol qüestió que vulgueu plantejar o informació cal adreçar-se al Centre Cultural de Ca l’Anita, a la plaça de Sant Pere, núm. 1, de dilluns a divendres, de 10 a 13.30 h.\nTambé es pot contactar a través del 972 25 39 47 o de roses@cpnl.cat.\nTags: 'Connecta't al català', Ajuntament de Roses, Alt Empordà, Badia de Roses, Consorci per a la Normalització Lingüística, Costa Brava, CPNL, Inscripcions, Oficina de Català, Roses, Vila de Roses\nPrevious Un musical de cançons mítiques a Roses inicia una altra beca bianual a l’ICO per lluitar contra el càncer\nNext 12ª edició del Concurs de Pessebres i Arbres de Nadal de Roses


La fauna\n• Geologia • Flora i vegetació • La Fauna • Espais d'Interès Natural\nLa gran varietat d’ambients naturals o modelats per l’home que té Lladurs han fet possible l’establiment d’una gran diversitat d’espècies animals, sobretot d’espècies associades als hàbitats forestals de la muntanya mitjana. En cada hàbitat o ambient s’hi poden trobar una sèrie d’espècies de fauna que són més emblemàtiques i singulars.\nEn els rius de muntanya mitjana que com la Ribera Salada travessen el municipi, amb un bon cabal d’aigua més o menys permanent i en bon estat de conservació, s’hi poden trobar bones poblacions de truita comuna (Salmo trutta) i barb cua-roig (Barbus haasi). Aquests ambients també són idonis per el blauet (Alcedo atthis), una espècie d’au que s’alimenta bàsicament de peixos la presència del qual denota el bon estat ecològic del curs fluvial, i per la llúdriga (Lutra lutra) que es troba en la Ribera Salada sud.\nEn ambients aquàtics de capçaleres de petites rases o torrents s’hi pot veure el tritó pirinenc (Neotriton asper), una espècie d’amfibi que necessita també aigües netes i molt ben conservades. En aquests mateixos hàbitats encara hi queda alguna petita i relicta població de cranc de riu autòcton (Austropotamobius pallipes), espècie en franca regressió a tot Catalunya.\nLes basses naturals més o menys permanents amb una bona vegetació aquàtica associada són l’hàbitat idoni per la reproducció de moltes espècies d’amfibis tals com la reineta (Hyla meridionalis), el gripau d’esperons (Pelobates cultripes) o el tòtil (Alytes obstetricans).\nEn les zones boscoses de pins, roures i alzines hi podem trobar espècies més forestals com l’àguila calçada (Hieraaetus pennatus) o l’àguila marcenca (Circaetus gallicus), dues aus rapinyaires migratòries presents només a l’estiu. Cal destacar la presència del gall fer (Tetrao urogallus) tot i que no s’hi reprodueix, i el gat fer (Felis silvestris) que busca petits amagatalls o forats entre roquissars o arbustos per criar. També es pot veure voleiar la graèlsia (Graelsia isabellae), una papallona d’un verd molt vistós l’eruga de la qual s’alimenta de les fulles de pi.\nEls camps de conreu i les masies disseminades que conformen el paisatge agrari tant característic del municipi, són l’hàbitat idoni per moltes altres espècies faunístiques de zones obertes. Entre els ocells cal esmentar l’òliba (Tyto alba), un rapinyaire nocturn que s’alimenta principalment de ratolins i talpons i que cria en campanars i golfes, i el falcó mostatxut (Falco subbuteo), un petit rapinyaire estival que s’alimenta d’insectes i petits ocells. En els llindars de bosc i els marges arbustius entre conreus s’hi pot observar el tallarol emmascarat (Sylvia hortensis), una espècie també estival. El llangardaix ocel·lat (Lacerta lepida) és un rèptil de zones obertes més seques i assolellades, cada cop més difícil de veure. El gripau d’esperons (Pelobates cultripes) necessita de sòls tous argilosos i profunds que sovint troba en horts i al voltant de basses agrícoles. Pel que fa als mamífers, cal destacar la presència de l’eriçó fosc (Erinaceus europaeus), sense oblidar les diferents espècies de ratpenats com el ratpenat gran de ferradura (Rhinolophus ferrumequinum) i el ratpenat petit de ferradura (Rhinolophus hipposideros) que habiten cases velles o abandonades.\nEls hàbitats de roquissars i penyals calcaris són els ambients que utilitzen algunes espècies d’ocells per a criar-hi com el falcó pelegrí (Falco peregrinus) o el duc (Bubo bubo), el més gran dels rapinyaires nocturns. En canvi, l’imponent àguila daurada (Aquila chrysaetos) i l’aufrany (Neophron percnopterus) recorren el nord del municipi per alimentar-se sense reproduir-s’hi.\nA més, hi ha altres espècies de fauna també representatives del medi natural de Lladurs que són més comunes: la fagina (Martes foina), l’isard (Rupicapra pyrenaica), el cabirol (Capreolus capreolus), el porc fer (Sus scrofa), la llebre (Lepus europaeus) o la merla d’aigua (Cinclus cinclus).\nhistòria i masies\n• flora i vegetació\n• la fauna\n• espais d'interès\nAjuntament de Lladurs, Casa de la Vila, km 7,5. 25283 Lladurs-Solsonès. Tel. (+34) 973 48 15 55 - 973 05 90 31 - Fax (+34) 973 48 15 55 - Crèdits - Avís legal - Política de privacitat


Metges del Nationwide Children's Hospital dels EUA demostren que els mals de cap en els infants augmenten durant la tardor, i associen aquesta tendència a l'estrès i els canvis de rutina i son que suposa la tornada a l'escola.\nLa recerca, conduïda per Ann Pakalnis, professora de l'Ohio State University College of Medicine, i el seu company neuròleg Geoffrey Heyer, parteix d'una anàlisi retrospectiva d'unes 1.300 visites fetes a urgències entre el 2010 i el 2014. Els resultats constaten un increment en els mals de cap a la tardor en infants des dels 5 fins als 18 anys.\nDiferències entre nens i nenes\nSegons les dades, els mals de cap són freqüents en els menors de cinc a nou anys. En els nens, aquests tendeixen a millorar en l'adolescència. "Sovint, les migranyes apareixen en les nenes a l'època de la pubertat i, per desgràcia, tendeixen a persistir fins a l'edat adulta", comenta la doctora.\nPer què a la tardor?\nL'increment dels mals de cap a la tardor es pot atribuir a una sèrie de factors, incloent-hi l'estrès acadèmic, els canvis de rutines i un augment de l'activitat extraescolar. Altres desencadenants comuns del mal de cap són la falta de son, saltar-se els àpats, la mala hidratació, l'excés de cafeïna, la manca d'exercici i passar massa temps davant d'una pantalla.\nCefalees tensionals i migranyes en infants\nEls mals de cap més vistos pels metges són les migranyes i les cefalees tensionals. Les migranyes són menys comunes en els nens, però són molt severes en relació amb el dolor que els menors estan acostumats a experimentar. Se solen associar amb nàusees, vòmits i sensibilitat a la llum, el so i l'olor. Les cefalees tensionals es manifesten com una sensació de pressió al cap que, tot i que genera incomoditat, no impedeix que els infants continuïn la seva activitat normal.\nEines per lluitar-hi en contra\nSegons Howard Jacobs, especialista en mal de cap a Nationwide Children's Hospital, els mals de cap sovint es poden prevenir fent tres àpats al dia, dormint prou a la nit sense necessitat de fer migdiada durant el dia, prenent prou líquids i esforçant-se per eliminar les tensions que ha tingut el nen durant el dia. Els medicaments per al dolor com el paracetamol o l'ibuprofè també poden ser útils, però és possible que empitjorin els mals de cap si es prenen massa sovint. Si els dolors són molt forts, canviants o continuats, l'expert recomana als pares que treballin amb el metge per saber gestionar-los i prevenir-los.\nNationwide Children's Hospital


C CA 12 Imatges 1 Col·laborador/a 221 Visites Bústia de suggeriments\n1. La geografia i el nom. Cartago actualment és un poble residencial costaner de Tunísia, situat al fons del golf de Tunis, entre el cap Cartago, a Sidi Bou Saïd, i la Goleta —port actual de Tunis— i, aproximadament a una vintena de quilòmetres al NW de la capital moderna. Se situa sobre una llarga llengua de terra, progressivament al·luvionada pel riu Medjerda, en forma de gran àncora que s’endinsa en el mar. En l’antiguitat fou una de les ciutats més importants de la Mediterrània. El nom fenici de la ciutat és Qart Hadas&t, que significa ‘ciutat nova’. Quan els romans la refundaren, la van anomenar Colonia Iulia amb l’epítet de Carthago.\n2. La fundació. Va ser fundada a la darreria del s IX o —més versemblantment— dins el s VIII aC pels tiris, segons les fonts històriques. No existeix, però, un consens general entorn de la data de la fundació de la ciutat, que és encara motiu de polèmica i de discussions entre historiadors de l’antiguitat i arqueòlegs. Hi ha hagut una tendència —de vegades generalitzada— a acceptar les referències de Timeu de Taormina (s IV-III aC), transmeses per Dionís d’Halicarnàs (s I aC), que situen la data fundacional —al mateix temps que la de Roma— 38 anys abans de la primera olimpíada, és a dir, l’any 775 o 776 aC. En realitat, existeixen moltes altres fonts històriques en clara contradicció amb l’anterior, unes de procedència oriental, altres que al·ludeixen a la seua duració total (amb la data segura ante quem de la seua destrucció l’any 146 aC); o altres, que fins i tot tenen com a punt de referència la guerra de Troia o la fundació de Roma.\nLes indagacions arqueològiques modernes demostren que l’establiment de Cartago existia, si no més, en el segon quart del s VIII aC, quan la colonització fenícia de la Mediterrània central i occidental era una realitat. El que és segur és que, segons les dades que proporciona l’arqueologia, a l’acaball del s IX aC o 40-50 anys després, Cartago era un veritable establiment urbà de proporcions considerables i talment obert als circuits comercials mediterranis del moment. De fet, és impossible per als coneixedors actuals de l’arqueologia que fa referència al tema substreure’s a l’evidència que Cartago, segurament des dels seus primers anys d’existència, era quelcom més que qualsevol de la resta del centres fundats pels fenicis, bé a l’extrem occidental de la Mediterrània, a Sicília, a Sardenya, o bé al mateix nord d’Àfrica. En realitat, resulta difícil desvincular la seua grandesa en les èpoques clàssica i hel·lenística —emprant la terminologia grega— d’aquest origen peculiar.\n3. La història. Els textos històrics, fora de les referències fundacionals abans esmentades, pràcticament no aporten dades sobre Cartago fins al s VI aC. N’és excepció la notícia transmesa per Diodor de Sicília —encara que basada també en Timeu de Taormina— sobre la fundació d’Eivissa. Cas de donar-se el 813 o 814 aC com vàlid per a la fundació de Cartago, la d’Eivissa s’hauria de situar el 653 o 654 aC, és a dir a la meitat del s VII aC.\nQuant al s VI aC, les referències literàries evidencien que la ciutat havia emprès un projecte de control politicoeconòmic de la Mediterrània central i potser, fins i tot, occidental, mitjançant intervencions militars a llocs com Sicília, Sardenya i la mar Tirrena. Les fonts històriques referides expliquen —no sempre, ni de bon tros, amb la claredat que seria desitjable— un seguit d’esdeveniments d’aquesta natura. El primer d’aquests, segons narra Tucídides, va ser una batalla naval que els cartaginesos varen lliurar i perdre contra els foceus per tal d’impedir que aquests fundassin la colònia de Massalia, potser devers l’any 600 aC. És, però, cap al 550 aC quan s’accentua el procés. Primer a Sicília, on esdeveniments com la fundació d’Agrigent des de Gela (580 aC), entre d’altres factors, havien contribuït a rompre, en certa manera, l’equilibri preexistent entre les ciutats fenícies de la costa occidental de l’illa, les comunitats indígenes i, fins i tot, altres comunitats gregues, com ara Himera. Per mor d’això Cartago va enviar un exèrcit al front del qual es trobava una figura històricament controvertida, Malcus. Aquest va derrotar els grecs i propicià així tiranies a ciutats hel·lèniques com Selinunt.\nA continuació, el mateix general va lluitar a Sardenya —encara que no se sap exactament contra qui: població indígena, intromissions gregues o fins i tot ciutats fenícies—, on va ser derrotat; es rebelà després contra la mateixa Cartago i finalment resultà mort.\nO bé al mateix temps o just a continuació, tengué lloc un altre enfrontament naval en el qual participaren vaixells de Cartago juntament amb altres d’etruscos del port d’Agylla (Caere) contra seixanta naus focees a la ciutat d’Alalia i a les quals, amb tota probabilitat, venceren entorn del 535 aC. Segons el que permeten deduir les fonts històriques, Àsdrubal i Anníbal, els fills de Magó —que havia pujat al poder cartaginès rere Malcus—, restabliren la situació a Sardenya, entorn de l’any 529 aC.\nTambé l’escriptor grec Heròdot explica com els cartaginesos aliats amb libis i maceus destruïren una colònia que Dorieus —príncep espartà— havia fundat a Líbia (526 aC). Rere el fracàs, aquest personatge degué fundar un altre establiment a Erice (524/523 aC), que també destruïren els cartaginesos. L’any 509 aC Cartago imposà a Roma un tractat que, almenys sobre el paper, li era molt favorable. La ciutat africana, que parlà en nom dels seus aliats —alhora que Roma va fer el mateix— prohibia a la part contrària navegar més enllà del cap Bon, excepte per necessitat; fer comerç —llevat que fos en presència d’un funcionari cartaginès— a Àfrica i Sardenya; tanmateix li atorgava la igualdat de dret de transacció en el sector púnic de Sicília.\nAlguns textos literaris antics, bastant foscos, per altra banda, donen a entendre que Cartago va intervenir a l’extrem occidental de la Mediterrània, referint-se concretament a Cadis. De les dades històriques anteriors, es desprèn amb claredat que Cartago havia esdevengut progressivament una potència mediterrània de primer rang en el decurs del s VI aC. Això es va fer també palès poc temps després, a l’inici del s V aC, de ser certes les respectives notícies de Diodor i d’Èfor entorn d’una ambaixada que el rei persa Xerxes havia enviat a Cartago per tal de concertar un front antigrec; el pla era que una esquadra púnica atacàs primer Sicília i després el Peloponès. Els cartaginesos, però, l’any 480 aC, comandats per Amílcar, fill de Magó, sofriren una greu derrota vora la ciutat siciliana d’Himera davant els siracusans i els agrigentins.\nA partir del 409 aC tengué lloc una mena de revenja, quan Anníbal, també de la dinastia dels Magons, destruí ciutats greco-sicilianes de la importància de Selinunt. Després Himilcó, un altre general d’aquesta família, féu el mateix amb Agrigent i Gela, fins que Dionís el Vell, de Siracusa, signà un tractat amb Cartago reconeixent la possessió de la Sicília occidental i una part de la meridional. En canvi, entre els anys 398 i 397 aC, fou Siracusa la que, havent envaït prèviament el ponent d’aquesta illa, assetjà i destruí la ciutat feniciopúnica de Mozia. Himilcó, una vegada més (396 aC), reconquistà aquesta àrea i es fundà, per altra banda, la ciutat de Lily-bæum (Marsala), però va fracassar en el setge de Siracusa —on, tot i aprofitant les circumstàncies, es cometeren actes sacrílegs, com ara la destrucció del temple de Demèter al barri d’Acradina.\nEl 393 aC tornen els conflictes amb aquesta ciutat grega, amb els exèrcits cartaginesos conduïts per Magó, nét d’Himilcó. I el 392 aC Dionís es va veure forçat a un nou tractat pel qual reconeixia, un cop més, les possessions cartagineses a Sicília occidental. En realitat, això no va ser obstacle perquè entre el 383 i el 367 aC es reprenguessin les hostilitats fins a la mort del líder de Siracusa, aquest darrer any. L’any 348 aC se signà el segon tractat entre Roma i Cartago, en virtut del qual s’endurien les condicions per a la ciutat del Laci i se li fixava un límit occidental a l’altura de Mastia Tarseion, a la costa peninsular ibèrica. Malgrat tot, foren els enfrontaments amb la ciutat tradicionalment enemiga, Siracusa, els que marcaren els esdeveniments bèl·lics de tota la resta del període fins a l’any 306 aC.\nEn aquest marc, cal esmentar la victòria de Timoleont sobre els cartaginesos a la batalla de Crimisos (341 o 339 aC), el setge dels africans sobre Siracusa (310 aC), que no impedí un cop de sorpresa d’Agàtocles, el qual, entre els anys 310 i 307 aC, envaí i devastà les ciutats púniques del cap Bon, però fracassà davant la mateixa Cartago i se signà a continuació un nou tractat de pau. L’any 306 aC també se signà el tercer tractat entre Cartago i Roma.\nA partir de l’any 278 aC els cartaginesos es varen veure abocats a enfrontaments amb forces i interessos aliens als greco-sicilians. L’any esmentat, Pirros —rei d’E-pir— envaí Sicília i conquistà ciutats gregues o indígenes aliades aleshores amb els cartaginesos —Segesta, Selinunt— o, fins i tot, púniques com Palerm. Únicament Lily-bæum, poderosament fortificada, pogué resistir. A la partida de Pirros, els cartaginesos restabliren l’statu quo ante.\nEn el decurs dels anys, l’evolució de Roma a la Península Itàlica havia configurat aquesta ciutat com una potència de primer rang, la qual, més tard o més d’hora, hauria d’enfrontar-se a Cartago. El casus belli vengué donat per la dedició dels mamertins de Messina a Roma (264 aC), en detriment dels cartaginesos, als quals abans (270/269 aC) havien sol·licitat protecció i l’havien obtengut. Així començà un procés bèl·lic que, de manera intermitent, es perllongà durant més de cent anys.\nLa Primera Guerra Púnica s’inicià l’any 264 aC arran de l’entrada a Messina de tropes republicanes, que comportà el trencament del tractat signat el 306 aC, que prohibia als romans el pas de l’estret. Els romans obtengueren una victòria naval davant Mylai —actual Milazzo— sobre els púnics. Després el cònsul M. Atili Règul féu una incursió pel nord d’Àfrica, on devastà —com abans havia fet Agàtocles— el cap Bon, i prengué, entre d’altres, fins i tot la ciutat púnica de Tunis, molt propera a Cartago, si bé finalment fou derrotat davant aquest enclavament. Els romans, per altra banda, sofriren greus pèrdues en la seua flota, a causa sobretot de les tempestes, com les succeïdes a Camarina (254 aC) o davant la costa oriental de Tunísia (253 aC). Hi hagué alguns èxits cartaginesos l’any 249 aC a Lilybæum i Drepanum (Trapani).\nEl 246 aC Amílcar Barca fou nomenat comandant de Sicília i durant uns anys va sotmetre els romans a continuats colps de mà. El 241 aC, els cartaginesos es mantenien a les places fortes d’Erice, Drepanum i Lilibeo, però una flota púnica d’aprovisionament fou anul·lada pels romans davant les illes Egadi i la mateixa Cartago obligà Amílcar a retre les ciutats i tractar la pau amb els romans, que així passaven a ser amos de Sicília i a obtenir una indemnització de 3.200 talents.\nEntre els anys 241 i 238 aC una important sublevació protagonitzada per mercenaris dirigits pel campanià Spendios i pel libi Mato —que fou coneguda, per les seues atrocitats, com la “guerra inexpiable”— posà Cartago al límit de les seues forces, però, en part, gràcies a l’habilitat d’Amílcar, la sublevació pogué ser controlada el 238 aC. Aquest any Roma aprofità les circumstàncies per emparar-se de Sardenya i de Còrsega, imposant de nou a Cartago un tribut de 1.200 talents.\nEls preàmbuls del segon gran conflicte entre Roma i Cartago —Segona Guerra Púnica, o guerra d’Anníbal, segons l’anomenen historiadors com Polibi— es gestaren quan Amílcar Barca es dirigí a Hispània amb un exèrcit a fi de sotmetre militarment i políticament el territori el 237 aC. Entre aquest any i el 229 aC —quan resultà mort en el decurs del setge de l’oppidum ibèric d’Helice (Elx)— aconseguí apoderar-se de les zones de la vall del Guadalquivir, serra Morena, la Bètica i la costa sud-est de la Península. El succeí el seu gendre, Àsdrubal el Vell (228 aC). Aquest annexà més territori hispànic als seus dominis i fundà Carthago Nova (Cartagena) com a capital peninsular. També signà un tractat amb la República Romana en el qual es comprometia a no traspassar el riu Ebre (226 aC). Assassinat Àsdrubal el 221 aC, el succeí Anníbal Barca, fill primogènit d’Amílcar destinat a convertir-se en un dels generals més prestigiosos de tots els temps. El nou comandant, després d’haver realitzat algunes operacions contra els celtíbers de la zona de l’actual Castella, assetjà i destruí Sagunt (219 aC). Aquest fou el motiu que, oficialment, obrí el segon gran conflicte militar entre Roma i Cartago (218 aC), ja que els llatins argumentaven que la ciutat ibèrica era aliada seua, mentre que els púnics esgrimien com a raó el fet que aquesta —evidentment, localitzada molt al sud del riu Ebre— no figurava, ni en el tractat de pau del 241 aC, ni en el del 226 aC. Anníbal deixà el seu germà Àsdrubal al comandament de les forces púniques que romangueren a Hispània, mentre ell sortia de Cartagena aquest mateix any 218 aC per travessar l’Ebre —per la qual cosa hagué de reduir per força militar diverses poblacions ibèriques establertes entre el riu i els Pirineus— i dirigir-se vers la Gàl·lia. Per la seua part els romans havien planejat un doble colp: d’una banda un dels cònsols, T. Semproni Long, prepararia les tropes a Lilybæum, des d’on atacaria directament Cartago, i de l’altra, P. Corneli Escipió, sortiria de Pisa per atacar Hispània. Aquest últim, alertat de les maniobres d’Anníbal, intentà tallar-li el pas i amb aquesta finalitat desembarcà a la ciutat de Massalia. Però va fer tard perquè el cartaginès ja s’havia obert pas per una ruta interior molt més al nord de la ciutat grega i, el mes d’octubre del mateix any, ja es trobava a la vall padana, després d’haver travessat els Alps. P. Corneli fou derrotat per les tropes d’Anníbal prop del Ticino, i ell mateix resultà greument ferit. Les legions de Semproni també quedaren fora de combat, bé que al final del 218 aC, vora Trebia. En una batalla posterior (juny del 217 aC), els cartaginesos massacraren el cònsol C. Flamini i la major part de les seues tropes, devora el llac Trasimè. Q. Fabi —a causa del caràcter extraordinari de la situació—, nomenat dictador, eludí en tot moment un enfrontament trascendental i directe amb les tropes d’Anníbal. L’any 216 aC, els nous cònsols, E. Pau i T. Varró, replegaren un nombre de combatents sense precedents en l’exèrcit republicà —80.000 legionaris i 6.000 cavallers—, i decidiren enfrontar-se als cartaginesos, que disposaven d’un exèrcit de devers 50.000 homes. A Cannes, a la vora d’un dels marges del riu Aufidi, el 2 d’agost d’aquest any, tengué lloc la batalla més cèlebre, sens dubte, de tota l’antiguitat. Les forces romanes foren annihilades. Les seues pèrdues, segons historiadors antics com Polibi o Livi, són xifrades entre els 47.000 i els 70.000 homes, inclosos el cònsol E. Pau i vuitanta senadors. També l’any 215 aC Siracusa passà al bàndol d’Anníbal i aquest, el mateix any, signà un tractat amb Filip V de Macedònia. Entre el 213 i el 212 aC algunes ciutats magnogregues, com Tàrent, caigueren a mans d’Anníbal. A l’escenari hispànic, després de situacions diverses i canviants, gran part de les tropes dels dos Escipions i ells mateixos havien sucumbit (211 aC) davant els exèrcits que aleshores comandaven Magó, germà d’Anníbal, i Àsdrubal, fill de Giscó. A partir, aproximadament, d’aquest any, els esdeveniments comencen a girar en contra dels cartaginesos. Els romans aconseguiren refer un exèrcit d’uns dos-cents mil homes i anaren reconquistant ciutats itàliques, com Càpua (211 aC), encara que Anníbal aconseguí noves victòries militars, com la destrucció de les tropes de C. Fulvi a Herdonea (209 aC). El 212 aC Siracusa havia caigut a mans de les tropes del cònsol M. Claudi Marcel i el mateix succeí dos anys després amb Agrigent. P. Corneli Escipió, fill i nebot dels dos Escipions morts el 211 aC pels cartaginesos, desembarcà a Hispània (210 aC). Després de deixar Tarragona, on s’havia instal·lat, el 209 aC donà un espectacular colp per sorpresa i aconseguí prendre Cartagena. L’any següent Escipió derrotà les tropes d’Àsdrubal Barca a Baecula (Bai-lén); això no obstant el cartaginès pogué traspassar els Pirineus per dirigir-se a Itàlia per tal d’ajudar Anníbal. Anníbal, el mateix any (208 aC), havia mort els cònsols M. Claudi i T. Quinti. Àsdrubal fou vençut i mort a la vora del riu Metaure (207 aC). A Hispània, Escipió destruí un gran exèrcit cartaginès a Ilipa (prop de Sevilla) (206 aC). Magó intentà, sense èxit, reconquistar Cartagena i fins i tot tengué problemes a Cadis. Entre els anys 206 i 205 aC passà per les Pitiüses i les Balears i s’instal·là a Menorca. Després féu incursions per Ligúria i morí a causa d’una ferida. L’any 204 aC Escipió, que havia partit de Lilibeo, desembarcà a Àfrica i assetjà inútilment Útica (a uns 30 km a l’W de Cartago). Després, aconseguí una important victòria a les grans Planes. Anníbal, requerit pel senat cartaginès, tornà a Àfrica el 203 aC. La batalla decisiva, en la qual els cartaginesos perderen l’última esperança de guanyar aquest llarg i gran conflicte militar, tengué lloc a Zama l’agost del 202 aC. Cartago es va veure forçada a negociar la pau en qualitat de perdedora i les condicions foren dures: devolució als númides de tot el que abans els havia pertangut a l’interior de fronteres que, segons escriu Polibi, es delimitarien ulteriorment; prohibició de fer qualsevol guerra sense autorització de Roma; indemnització de deu mil talents a pagar en cinquanta anys; lliurament de cent ostatges; entrega dels elefants i vaixells de guerra, excepte deu trirremes; renúncia implícita a la Península Ibèrica, etc. Cartago s’esforçà a recuperar una part del seu poder, almenys econòmic i territorial, a partir d’aquest moment i rere l’intent del propi Anníbal per reformar l’estructura socioeconòmica cartaginesa —des d’una perspectiva política— i el seu posterior i definitiu exili a Orient. Un dels grans problemes, però, fou la constat agressió contra el seu territori africà per part de Masinissa. Per altra banda, personatges llatins de gran influència i de caràcter obertament imperialista, com Cató, s’entestaven a demostrar que Cartago continuava sent un perill per a Roma, perill que —a ulls d’ara i mitjançant altres punts d’anàlisi, a més dels arqueològics— hauria d’entendre’s igualment com de rivalitat comercial. Dins aquest context s’arribà a pronunciar la cèlebre frase delenda est Carthago. Finalment fou decretada per Roma la guerra contra Cartago, la qual, a més, acabava de sofrir una greu derrota contra Masinissa. La ciutat africana intentà per mitjans diplomàtics impedir el conflicte: foren enviats tres mil nens en qualitat d’ostatges a Sicília i després Cartago entregà totes les seues armes —una quantitat ingent de material de guerra segons historiadors antics com Apià—, però quan els cartaginesos saberen que el que volien els romans, en realitat, era que abandonassin la ciutat —que arrasarien— i que s’establissin a més de vuitanta estadis del mar, optaren, finalment, per una resistència desesperada. La ciutat es defensà heroicament durant tres anys —deixant de banda alguns episodis militars, que es produïren en territori africà entre romans i forces cartagineses— fins que, la primavera del 146 aC, les tropes d’Escipió Emilià venceren la resistència dels últims defensors refugiats al temple d’Esculapi —segurament l’Es&mun púnic— de l’acròpolis de Byrsa. Cartago fou completament arrasada i el senat romà prohibí habitar-hi. Anys després —en època d’August— la ciutat va ser refundada i aviat adquirí el rang de segona de l’imperi en importància, després de Roma. La seua fase feniciopúnica, però, havia acabat definitivament.\n4. Les institucions polítiques i administratives. La Cartago feniciopúnica va durar prop de sis-cents cinquanta anys més, com a ciutat i com a capital d’una vasta xarxa d’interessos econòmics que, d’una manera o l’altra, lligava altres centres mediterranis del seu temps. Les seues institucions polítiques i administratives variaren en el decurs d’aquests segles. Les dades a l’abast són escasses i es redueixen a comentaris, a voltes fragmentats i indirectes, d’escriptors estrangers que solen traduir, i no sempre de manera adient, els càrrecs individuals o col·legiats; i a inscripcions epigràfiques, que, ara i en tant, informen de la presència d’algun càr-rec, bé que no s’estenen gens en consideracions explicatives ni entorn de la seua natura ni del sistema general on s’emmarquen. Pel que sembla, durant els primers segles la ciutat era regida per una reialesa sens dubte hereditària i, probablement, amb prerrogatives religioses i militars. De fet hi ha constància d’accions bèl·liques per part de Cartago durant els s VIII i VII aC. És quasi segur que el rei o la reina eren assistits per un consell, segons es dedueix de la narració de Justí sobre Elisa i la seua cort. A partir de Magó (entorn del 550 aC) es creà una dinastia de tendència militar ultramarina que seria preponderant a Cartago fins al començament del s IV aC. Aquesta dinastia, pel fet d’haver donat importants generals, ajuntà un caràcter hereditari a trets electius sobre el personatge més adient i meritori de la família. No és clar, en canvi, que els generals tenguessin un paper religiós important. Per altra banda, però —segons explica Justí—, aquesta família havia aconseguit molt de pes en les diferents estructures polítiques urbanes, de manera que els cartaginesos establiren, entre els senadors, una cort de cent jutges per controlar qualsevol acció que fos considerada contrària als interessos de l’Estat. També sembla clar que en el decurs de la segona meitat del s V aC els trets de sobirania o reialesa s’anaren diluint a favor d’un sistema oligarquicoaristocràtic. És coneguda la descripció comparativa i la lloança que fa Aristòtil, en la seua obra La República (entorn del 330 aC), de la constitució cartaginesa que devia estar en vigor el s IV aC. El filòsof grec parla d’associacions polítiques de germanor; de la magistratura dels cent quatre jutges, elegida segons mèrits; dels dos reis, que cal identificar com sufets —amb càrrec anual i escollits d’entre l’oligarquia—; del consell dels vells i de les pentarquies, cossos de cinc persones amb poder decisiu sobre moltes qüestions importants. Cas de no existir acord entre sufets, pentarquies i vells, les qüestions importants eren portades davant el poble —els cartaginesos de ple dret—, on qualsevol podia fer sentir la seua veu. En general, un dels trets més significatius i que més admirà Aristòtil era la combinació de matisos purament oligàrquics —qui tenia un càrrec no era pagat per això i havia de ser solvent— i d’aristocràtics —el segon nivell d’elecció eren els mèrits dels personatges—. A partir de l’últim terç del s III aC aquesta estructura cartaginesa de govern sofrí profundes mutacions. A causa d’aquestes, l’assemblea popular arribà a elegir, no sols els comandants militars, sinó, fins i tot, els propis sufets, com fou el cas d’Anníbal Barca. En realitat, historiadors contemporanis dels fets, com Polibi, expliquen que una de les raons importants de la victòria dels romans sobre els cartaginesos fou la plenitud del seu òrgan decisori —el senat—, que es componia de l’elit dels ciutadans, mentre que, al contrari, a Cartago les decisions eren preses per tothom.\n5. La ciutat. Cartago és actualment un indret on la investigació arqueològica està en el llindar de les seues possibilitats de coneixement global. Pel que fa a l’època feniciopúnica, hom ha pogut investigar modernament alguns sectors al turó de Byrsa, i altres entre el decumà màxim i la vora del mar —sector “Magó”—, independentment dels treballs als ports. A més, ja havien estat investigats (final del s XIX i principi del s XX) bona part dels sectors cimiterials —en conjunt, comprenen tota la fase feniciopúnica de la ciutat, com la pròpia Byrsa, on s’han excavat més tombes—, el turó vesí de Juno, el sector del teatre, Dermech, Douïmès, Ard el-Khéraïb, Bordj-Djedid, Santa Mònica, etc. Igualment, el cèlebre tophet de Salambó ha estat motiu d’excavacions en diferents moments del s XX. Per altra banda, els textos antics, principalment el d’Apià, aporten dades de gran interès quant a la topografia i l’urbanisme de Cartago, encara que únicament són vàlides pel que fa al moment final de la ciutat, i més concretament al s II aC. La ciutat arcaica de Cartago s’estenia pel pla lleugerament inclinat que emmarquen la mar i els turons anomenats de Byrsa i de Juno. A poc menys d’un centenar de metres al sud del turó de Byrsa —molt proper al que després es configuraria com a port comercial— fou emplaçat l’esmentat tophet, ja des del s VIII aC —nivell Tanit I—, probablement des del mateix origen de la ciutat. Al N i a l’W el nucli urbà arcaic estava emmarcat per diferents sectors de necròpolis, pel turó de Byrsa, pel de Juno, pels plans de Douïmès i Dermech i altres de menor entitat. Excavacions posteriors han tret a la llum edificis domèstics dels s VIII i VII aC, principalment, al sector “Magó” i al decumà màxim. Els cementeris d’a-quest moment han evidenciat una utilització sistemàtica de la inhumació —llevat del turó de Juno, i encara només parcialment—, a diferència de gairebé tots els restants enclavaments fenicis contemporanis de la Mediterrània central i occidental, on el ritu de la incineració fou una constant. Les tombes arcaiques d’aquests cementeris presenten morfologies diverses: cambres subterrànies construïdes amb carreus d’arenisca ben escairats, amb o sense sarcòfags lítics a l’interior; tombes de caixes paral·lelepipèdiques de pedra semblants a les anteriors, més petites; fosses simples al terra i altres. Un fet que ha sorprès els arqueòlegs actuals és que la Byrsa llegendària —en la narració fundacional d’Elisa— no estava, en un principi, al turó del mateix nom, aquest últim ocupat durant els s VII i VI aC per un sector cimiterial. De la fase clàssica de la ciutat, se’n sap poca cosa, a part de la lògica continuïtat del tophet de Salambó i la identificació de barris urbans d’aquell moment a punts ja esmentats. És lògic, però, pensar que la ciutat devia haver crescut i els cementeris es devien haver ampliat en direcció NE als sectors d’Ard el-Morali, Ard el-Touibi, etc., amb un tipus de sepultura característic: cambres funeràries, de vegades superposades o bé contraposades, a diferents altures, en profunds pous verticals, que el s IV aC, als sectors de Santa Mònica, arribaren a abastar una fondària de més de 25 m per davall el nivell del sòl. Molt més coneguda és la Cartago tardopúnica o, si se vol, hel·lenística (època de les guerres púniques i, esp, de les dues últimes). Per una banda, els textos antics, sobretot de Polibi i d’Apià, fan una petita introducció sobre alguns aspectes topogràfics de la ciutat. Allí descriuen la presa i destrucció de Cartago per les tropes republicanes comandades per Escipió Emilià, a més de relatar grosso modo les passes estratègiques donades en aquest sentit, fins a la caiguda de Byrsa. Polibi escrivia: “... Cartago està situada a la vora d’un golf, en una península quasi completament envoltada per la mar i per un llac. L’istme que la lliga al continent té una amplària aproximada de vint-i-cinc estadis. Del costat de l’istme que mira al mar, a poca distància, es troba Útica; al costat oposat, vora el llac, Tunis. L’istme que uneix Cartago al continent està barrat per turons difícils de traspassar, excepte per les vies tallades per la mà de l’home, que donen accés a l’interior del país”. Cal dir, malgrat tot, que molts dels elements descrits entorn de la meitat del s II aC devien existir temps abans. A l’inici de l’istme que uneix Cartago a terra ferma, entre els estanys de Sebkha er-Riana —en realitat últim testimoni d’un ampli golf cobert pels al·luvions del riu Medjerda—, al N, i Sebkha el-Bahira, al S, existia una fortificació simple que tancava, també, el rere-territori immediat, conegut com Megara, just a l’oest, amb un suburbi extens i amb una superfície “plantada d’horts i plena d’arbres fruiters, separats per murs de pedra, canals d’aigua profunds en totes direccions...” Per la part sud, el sistema defensiu, molt poderós segons Apià, però del qual l’arqueologia encara no n’ha pogut dir res, es componia d’una triple línia. Cadascuna d’a-questes murades tenia una altura de 13’22 m, sense tenir en compte els merlets i les torres col·locades a intervals. Cada torre tenia quatre pisos i una amplada de 8’88 m a la base. Els llenços de murada estaven dividits en dos pisos. A la part inferior hi havia quadres per a un total de tres-cents elefants i, a sobre, altres per a quatre-cents cavalls. També hi havia magatzems per a l’aliment dels animals i casernes per a vint mil soldats d’infanteria i quatre mil cavallers. Per la part de l’istme pròpiament dit, hi havia fortificacions avançades d’una amplària de 30 m, amb fosses, palissades, bastions, etc. Un altre dels elements clau de la ciutat eren els ports. Eren dos, tallats artificialment i comunicats entre si, amb una entrada comuna des del mar, la qual, segons els textos, era tancada amb cadenes de ferro. El primer, tenia caràcter comercial i era de forma rectangular. El segon —el més intern— tenia caràcter militar. Aquest, no visible des del primer, era circular, amb una illa també rodona i alta al centre, on hi havia la residència de l’almirall. Aquest port, tant a l’illa com al cercle oposat, tenia grans dics i hangars per a dues-centes naus de guerra. Davant cada un dels hangars hi havia dues columnes jòniques que donaven al conjunt la imatge d’un gran pòrtic. Una gran plaça pública —de la qual partien tres carrers en direcció a Byrsa, vorejats per cases de fins a sis pisos, arrambades les unes amb les altres— es trobava prop dels ports i, segons es dedueix d’alguns passatges literaris antics, en un edifici vesí es reunia habitualment el senat. La trama urbana pròpiament dita, que devia ser àmplia, es coneix molt poc. En tot cas, les excavacions arqueològiques al sector “Magó” i, sobretot, a la part alta del vessant S de Byrsa, han donat exemples de gran interès de la urbanística i de l’arquitectura tardopúniques: cases amb sòls pavimentats d’opus signinum i diferents tipus de mosaic; cisternes cobertes amb lloses de pedra; columnes, capitells i altres elements arquitectònics d’arenisca estucats; murs referits i pintats; car-rers amples i —en el cas de Byrsa, on la topografia era empinada— dotats d’escales de bona factura. Les descripcions de la caiguda de Cartago parlen de dos temples. Un d’ells, anomenat d’Apol·lo per Apià, devia pertànyer a Res&ef; l’altre era, segons el mateix historiador, el d’Esculapi. Era el més famós i ric de tots els existents a la ciutadella, un recinte elevat i amb escarpes, on es pujava per seixanta esglaons. Quant al nombre d’habitants que arribà a tenir la ciutat, Estrabó parla de set-cents mil. Aquesta xifra ha semblat exagerada a bona part dels historiadors moderns, els quals s’han plantejat si la dada feia referència, no sols al nucli urbà pròpiament dit, sinó a tot el territori cartaginès. En qualsevol dels casos, és segur que Cartago fou una ciutat amb una població molt nombrosa. Pel que fa al territori africà que li era adscrit directament, és evident que a partir dels segles VI i V aC la gran ciutat exercí un control profund sobre alguns dels territoris de l’actual Tunísia, sobretot el cap Bon, el Sahel o les grans Planes. Altres textos, com una inscripció de Mactar, parlen d’una divisió administrativa del ter-ritori en diferents districtes presidits per una mena de governador. Cal no perdre de vista que als territoris esmentats existien nombroses ciutats púniques —o si es vol libicopúniques—, sovent citades pels textos antics i, algunes, fins i tot, en gran part excavades o localitzades; la ciutat púnica de Tunis es trobava molt prop, al sud de Cartago. Per lògica, aquestes ciutats devien ser les encarregades de l’explotació directa dels recursos territorials, i també marítims, en el cas de les costaneres. No se sap amb seguretat —encara que se sospita— fins a quin punt no partí de Cartago l’impuls “fundacional” o promotor en la constitució d’aquests centres urbans. S’hauria d’admetre, en tot cas, que fins a la destrucció de Cartago, aquestes ciutats del cap Bon o del Sahel, formaven part del sistema directe de recursos de la capital. Altra cosa era que aquestes sempre veiessin amb bons ulls els dictats o les exigències que els eren imposats. I d’això, se’n té coneixement mitjançant els textos antics que parlen, sobretot, de les guerres púniques.\n6. Cartago i Eivissa. El paper real de Cartago quant a l’Eivissa púnica és, en el marc dels coneixements actuals, un tema debatut i amb opinions divergents. D’entrada, cal recordar el cèlebre text de Timeu de Taormina, trans-mès per Diodor: “... té una ciutat que se’n diu Ebusus i és colònia dels cartaginesos”. Des que —a l’inici de la dècada dels anys vuitanta— l’arqueologia féu palès que els primers colonitzadors semites d’Eivissa provenien en realitat, no de Cartago, sinó de l’extrem occident, concretament de la costa sud de la Península Ibèrica, hom ha intentat per diversos mitjans —lectures dels textos antics més aprofundides i la recerca d’altres punts de visió arqueològica— buscar un nou significat al paràgraf de Diodor. Aleshores, una de les posicions més freqüents ha estat la de veure una mena de “segona colonització de l’illa” que se sobreposà a la vella polis fenícia, un fet que hauria tengut lloc entre la segona meitat i la darreria del s VI aC. La qüestió anterior és, evidentment, un dels aspectes —i, per raons òbvies, el més emblemàtic— que vinculen Cartago i Ebusus; però, en qualsevol cas, la relació entre les dues ciutats anà molt més enllà, tant pel que fa al caràcter d’aquests lligams, com pel que afecta el seu temps. Deixant a part l’autoria de la colonització d’Eivissa, està demostrat que des de la darreria del s VI aC, la vella cultura material de la ciutat accentuà uns trets més propis de la Mediterrània central. Els lligams amb Cartago existien des d’època fenícia ( illa Plana, santuari de l’), però pocs anys abans del 500 aC i en el decurs el primer terç del s V aC assoleixen la seua plenitud: estructures, mobiliari i rituals, pel que fa a les concepcions funeràries; morfologies ceràmiques, i altres aspectes, com les terracotes, navalles d’afaitar, etc., esdevenen perfectament comparables a les que hom pot trobar, p ex, a Cartago. Quina interpretació es pot donar al fenomen?, vol dir que fou una onada de colonitzadors procedents de la Mediterrània central que s’instal·là a Eivissa, amb els seus trets culturals?, o la qüestió és més complexa? En aquest sentit, hi ha tres possibilitats, encara que és prest per decidir-se rotundament per una d’elles. La primera seria acceptar una recolonització superposada a Eivissa, amb elements humans procedents de Cartago o de la seua esfera immediata. La segona, pensar que fou, sobretot, una assimilació de les modes o, si es vol, de bona part de la cultura material d’aquest enclavament per part d’Eivissa, en el marc de la gran expansió politicomilitar i econòmica de la ciutat africana per la Mediterrània central i occidental i gràcies també al pas previ d’unes relacions amb el sector púnic centremediterrani, que a l’illa estan arqueològicament confirmades des de l’origen de la presència feniciooccidental. La tercera, finalment, podria considerar-se una combinació dels dos factors anteriors. Per altra banda, a part de dues notícies, que s’emmarquen en el decurs de la Segona Guerra Púnica —l’atac infructuós del cònsol C. Corneli Escipió el 217 aC i l’aprovisionament i la bona rebuda de l’esquadra de Magó, germà d’Anníbal Barca, el 205 aC— cap text literari antic fa referència, ni directament, ni indirecta, a cap mena de lligam entre Cartago i Eivissa.\nPot admetre’s que Ebusus devia ser un de tants enclavaments on la política cartaginesa mediterrània va deixar sentir el seu pes des dels s V a III aC. Aquest pes podria haver-se manifestat mitjançant tributs a les empreses cartagineses o a d’altres maneres d’interrelació. En qualsevol cas, no hi ha bases objectives per afirmar —com sovent s’ha fet— que Eivissa, a més d’una colònia cartaginesa en el seu estadi inicial, no fou altra cosa després —fins a la seua federació amb Roma— que una simple sucursal dels interessos directes de la metròpolis nord-africana. [JoRT]


A Donosti obligades a sumar - Diari de Sant Adrià\nA Donosti obligades a sumar\n07/03/2015 – El Sant Gabriel afronta el primer dels cinc desplaçaments que resten per finalitzar la temporada amb la missió de guanyar com sigui.\nLes opcions d’aconseguir la permanència passen per no fallar contra els rivals directes, i la Reial Societat és un d’ells. Diumenge, a partir de les 12h, el Santgra se la juga contra el conjunt txuri-urdin, un altre dels implicats en la lluita per la permanència.\nEl Sant Gabriel es va assegurar la possibilitat de realitzar el desplaçament a Sant Sebastià gràcies a la col·laboració del president de la Donosti Cup, el qual ha realitzat una aportació econòmica perquè el club pugui seguir endavant.\nA més, en les darreres dues setmanes, l’entitat adrianenca ha recaptat més de 8.000 euros a través de totes les activitats realitzades per tal d’aconseguir recursos econòmics pel primer equip. Sembla, doncs, que la primera plantilla podrà finalitzar la temporada, tot i que sense cobrar.\nAmb part de les dificultats solucionades, el Sant Gabriel ha agafat carretera i manta aquest matí per desplaçar-se fins a Sant Sebastià.\nLa gran notícia a les files adrianenques és la tornada a la convocatòria de Carola Garcia, que es va perdre el darrer partit contra el Rayo (1-3). A més, la capitana Helena Serrano, sancionada la setmana passada, també forma part de l’expedició.\nAsako i Nelly Maestro, per la seva part, segueixen fora de la llista, cremant etapes per tornar al més aviat possible.\nEl Sant Gabriel arriba al partit contra la Reial Societat ocupant la cua de la classificació a la Primera Divisió Femenina. El conjunt de Toni Camacho suma 11 punts i està a tres de la Fundación Albacete (14), l’equip que marca la salvació.\nLa Reial Societat és onzena amb 18 punts i a la primera volta ja va ser capaç de derrotar al Santgra al Ruiz Casado (0-1). Les adrianenques buscaran sumar un triomf que les ompli d’esperança abans de rebre al Sevilla i de visitar al Transportes Alcaine, dues noves finals que dictaran sentència.\nArticle anteriorLaura Benito fa el salt\nArticle següentAl Sant Gabriel se li fa llarg el partit (2-1)


Durant el passeig diari s'ha de mantenir una distància interpersonal amb tercers mínima de dos metres i s'hauran de respectar les mesures de prevenció i higiene dictades per les autoritats sanitàries. Es podrà circular per qualsevol via o espai d'ús públic, inclosos espais naturals i zones verdes autoritzades, sempre que es respecti el límit màxim d'un quilòmetre del domicili. No es permet l'accés a espais recreatius infantils a l'aire lliure, així com a instal·lacions esportives.\nNo podran fer aquestes sortides els nens i nenes que presentin símptomes o estiguin en aïllament domiciliari a causa d'un diagnòstic per Covid-19, o que es troben en període de quarantena domiciliària.\nPel que fa als menors entre 14 i 18 anys, el preàmbul del Reial Decret 492/2020 diu que tenen autonomia per poder desplaçar-se sense acompanyament i, per tant, per les compres autoritzades per l'estat d'alarma (aliments, productes de primera necessitat).\nDes de l'Ajuntament es fa una crida a la responsabilitat de la ciutadania a l'hora de fer aquestes sortides permeses i es recorda que s'ha ampliat l'estat d'alarma fins al 10 de maig. Per tant, segueixen vigents la resta de mesures de confinament i les mateixes excepcions que fins ara.\nText de la regulació de les sortides de menors de 14 anys (BOE, dissabte 25 d'abril)\nQuè cal saber per sortir amb la canalla al carrer (Mossos d'Esquadra)\njpg Imatge (122,31 Kb) - Data de publicació: 28.04.20\nInfografia sortida dels menors a l'espai públic (Protecció Civil)\njpg Imatge (215,18 Kb) - Data de publicació: 28.04.20


Inici > Actua i onze empreses seran presents al 4YFN, que es fa en paral·lel al Mobile World Congress\nActua participarà al 4 Years From Now 2020 (4YFN), la plataforma d’innovació que discorre en paral·lel al Mobile World Congress, que tindrà lloc a la Fira de Montjuïc de Barcelona del 24 al 26 de febrer del 2020. Així ho ha confirmat l’entitat, que disposarà d’un estand (Hall 2 Estand H110 de Fira de Montjuïc) on ha ofert un espai perquè onze empreses del país també hi puguin participar.\nD’aquesta manera, les empreses andorranes relacionades amb el sector de les noves tecnologies, convidades per Actua, disposaran d’un espai físic per exposar els seus projectes i connectar amb inversors i empreses en un esdeveniment que, organitzat per Mobile World Capital, ha anat creixent any rere any i ja compta amb més de 20.000 assistents i uns 600 expositors.\nD’altra banda, des de l’entitat es va confirmar que el dilluns 24 de febrer el president d’Actua i ministre de Presidència, Economia i Empresa, Jordi Gallardo, oferirà una recepció networking on participaran empreses i delegacions estrangeres.\nEntre les empreses que acompanyaran Actua al 4YFN hi ha Bit24, experts en la implementació de Bitrix24 –un CRM amb més de sis milions d’usuaris a tot el món–; Crowland Technology, societat amb més de 15 anys d’experiència en projectes relacionats amb la tecnologia i el digital i que presentarà una solució global per a petites i mitjanes empreses immobiliàries; PayMeter, startup que ofereix una solució per facilitar el pagament en aparcaments, peatges, benzineres, centres comercials i comerços; Daivec, empresa que dóna suport a empreses i institucions en la seva transformació digital; Broox, startup que ofereix una plataforma que permet a les marques crear fàcilment experiències digitals memorables i intel·ligents; Fullsecure, empresa que crea solucions innovadores en matèria de protecció de dades; i Naos, proveïdor complet de serveis d’integració tecnològica i serveis empresarials. A més a més, el Niu, la incubadora d’empreses d’Andorra Telecom presentarà tres startups al 4YFN. Concretament seran Triondata, aplicació per gestionar dades financeres, Petracoin, solució tecnològica per fer traçabilitat de la pedra natural mitjançant blockchain, i Kootata, eina per a comerços online petits o mitjans que permet posar en comú els compradors per convertir-los en prescriptors i aportar notorietat a l’e-commerce.\nURL d'origen: https://www.bondia.ad/economia/actua-i-onze-empreses-seran-presents-al-4yfn-que-es-fa-en-parallel-al-mobile-world-congress


Lanuvium - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nLanuvium (Λανούϊον) fou una antiga ciutat del Latium a un turó a la part sud de les muntanyes Albanes a uns 30 km de Roma, a la dreta de la via Àpia amb la que estava unida per un petit branc.\n41° 40′ 29″ N, 12° 41′ 51″ E / 41.67469°N,12.69758°E / 41.67469; 12.69758Coord.: 41° 40′ 29″ N, 12° 41′ 51″ E / 41.67469°N,12.69758°E / 41.67469; 12.69758\nLa llegenda explica que fou fundada per Diomedes però el més probable és que, com d'altres ciutats, fou una colònia d'Alba Longa. És esmentada a la llista de ciutats de la Lliga Llatina de Dionís (496 aC) i és segur que fou una de les trenta ciutats de la lliga que va lluitar contra Roma. Després però fou aliada de Roma durant les guerres que es van lliurar contra els volscs i eques (la ciutat era rival natural d'Antium, ciutat dels volscs). Però sobtadament el 383 aC van canviar de política i junt amb altres ciutats llatines es va aliar amb els volscs. L'aliança fou derrotada a Satricum, però van poder negociar la pau en termes prou favorables i la ciutat va romandre tranquil·la fins a la gran guerra llatina del 340 aC en la que van tenir un paper important; inicialment van dubtar a entrar a la guerra però després les seves forces foren les principals en les darreres campanyes, especialment a la batalla de Pedum el 339 aC i a la d'Astura el 338 aC. Al final de la guerra la ciutat va obtenir la ciutadania romana sense dret de sufragi i sense ius magistratum (Livi 8.14; Festus) però més tard van obtenir els drets complets segons fa constar Ciceró tot i que no diu quan els adquiriren (Cic. pro Balb. 13).\nAl segle II era un municipi ordinari i així va romandre. Tenia un celebrat temple dedicat a Juno Sospita el que probablement va impedir que caigués en decadència com altres ciutats llatines, ja que la deessa era venerada pels mateixos romans. Va patir les guerres civils entre Gai Mari i Sul·la i el primer la va ocupar junt amb Antium i Arícia poc abans d'entrar a Roma el 87 aC.\nCiceró l'esmenta com a ciutat populosa i florent, al nivell d'Arícia i Tusculum, mentre Labicum o Collàtia estaven en decadència. El magistrat suprem conservava el títol de dictador propi de les ciutats llatines i en temps de Ciceró el tenia T. Annius Milo, el famós adversari de Clodi.\nA la guerra civil que va seguir a la mort de Cèsar, Octavi va ocupar la ciutat i es va apoderar de les riqueses del temple, i el seu territori fou donat a una colònia de veterans de Juli Cèsar. Després August, com emperador hi va enviar una nova colònia i una part del territori fou donat a les verges vestals de Roma. Lanuvium mai va portar el títol de colònia i va romandre com a municipi, però es va recuperar i va a tornar a ser prospera sota l'Imperi.\nHi va néixer Antoní Pius, que freqüentment hi va residir així com els seus successors Marc Aureli i Còmmode. Aquest darrer va fins i tot fer demostracions com a gladiador l'amfiteatre de la ciutat. Les inscripcions continuen sota Alexandre Sever i Filip l'Àrab, cosa que demostra la vitalitat de la ciutat.\nTambé fou la ciutat d'origen de diverses famílies: la gens Annia (l'abans esmentat Annius Milo n'era un membre), la gens Papia (origen de la gens Roscia i la gen Thoria) la gens Procilia i la gens Mettia. El famós actor Roscius va néixer a la ciutat.\nLa ciutat moderna de Lanuvio (l'antiga Civita Lavinia) ocupa el seu lloc i no queden pràcticament restes de l'antiga ciutat: unes restes a un turó que podrien ser del temple de Juno Sospita, una petita part del teatre (excavat el 1832), algunes estàtues i restes menors.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Lanuvium&oldid=25899054»\nDarrera modificació: 3 gen 2021 a les 17:16\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 3 gen 2021 a les 17:16.


«El camino a la publicación» | Blog Escola de Llibreria\nnuvibo dl., 09/11/2020 - 08:34\nEn aquest volum, Maria Antonia de Miquel, autora de dos anteriors llibres dirigits al mateix públic (Cómo escribir una novela històrica i Leer mejor para escribir mejor) i editora de llarg recorregut (Edhasa, Alba, RBA, etc.) exposa de manera detallada les maneres d’aconseguir el somni de tota persona aspirant a escriptora.\nJa tinc el text enllestit: i ara què?\nTodo lo que necesitas saber una vez has terminado tu primer libro. L’explícit subtítol del llibre ens aclareix diàfanament la intenció de l’autora amb la presentació d’aquest text.\nSembla impossible que en el temps de la comunicació audiovisual, del tweet i de la suposada crisi del llibre hi hagi milers de persones que s’interessin per l’escriptura i siguin capaços de passar hores davant el full en blanc o la pantalla del PC, o fent algun dels centenars de cursos d’escriptura que proliferen els darrers anys per introduir-se en els secrets de l’expressió escrita. Però és cert que en són legió i probablement la majoria creuen portar in pectore un futur Premi Nobel de Literatura. Aquest llibre pot ajudar a posar cada cosa al seu lloc, des del realisme del profund coneixement del món editorial, sense fer perdre la il·lusió imprescindible per tirar endavant un projecte ambiciós.\nEl llibre es divideix en tres grans blocs; un de descriptiu del món de l’edició tradicional i com relacionar-s’hi, sigui directament amb les editorials o bé a través de les agències literàries. Com arribar a ser escoltat per un editor o agent, segona tasca gens fàcil (la primera és tenir un text solvent per presentar).\nNegociació de les qüestions contractuals, control de l’autor sobre la distribució, les vendes, els drets per a les edicions digitals, audiollibres, guions per a cinema, etc., factors que es desgranen prou minuciosament.\nEl segon bloc, sobre l’autopublicació, modalitat que està agafant molta volada per les facilitats que ofereixen les noves plataformes (especialment Amazon), analitza també les dificultats i els factors a tenir en compte per acabar oferint un producte digne i de qualitat, tant des del punt de vista formal com del contingut (tipografia, correcció de textos, disseny de la coberta, etc.). En aquest sentit és interessant la descripció de la realització material del producte llibre en l’apartat «Cómo se hace un libro». També s’expliciten els requisits legals referents a ISBN, copyright i dipòsit legal.\nEl tercer s’esplaia en les opcions per publicitar l’existència del llibre, element bàsic en un context en què tan sols a Espanya es publiquen més de 80.000 títols l’any segons dades dels mateixos editors. Pla de màrqueting, entrevistes, blogs, webs, xarxes socials i totes les eines disponibles per donar a conèixer la teva obra i a tu mateix.\nI si després de llegir el model de contracte d’edició que es reprodueix com a annex, encara creus que la literatura universal necessita que el teu llibre sigui conegut, és que ho has d’intentar. Endavant!\nPerquè l’autora no enganya ningú; és molt difícil que t’arribin a fer cas, és gairebé impossible veure el teu llibre publicat per una editorial, i que s’arribi a una xifra de vendes raonable ja entra en la categoria del miracle. Viure de l’escriptura només ho aconsegueixen quatre elegits pels déus.\nUn cop llegit, queda la sensació que seguint els seus consells i advertiments tens alguna possibilitat de complir el somni, si també actua favorablement el factor atzarós: la sort.\nEn qualsevol cas, aquest llibre pot servir a qualsevol persona que estigui interessada en el funcionament d’aquest món tan exposat mediàticament i paradoxalment tan desconegut en el seu funcionament intern, independentment de la voluntat d’escriure, i de fer-ho bé.


LA PANXA DEL BOU: De l'abans incert\nDe l'abans incert\nAbans, diem els grans, hi havia ordre,\nels infants creien, la gent treballava\nseriosament, de forma responsable.\nEls matrimonis, sòlids, mantenien\nsi no l’amor, una aparença digna.\nAbans els pobles eren basses d’oli\ncreuats per rierols d’aigua molt neta.\nAbans, deien els grans quan jo era jove,\nhi havia una alegria a tot arreu\nque surava a l’ambient, uns ideals,\nun respecte pels pares. Et menjaves\nuna trumfa i tenia gust de trumfa,\ni es ballaven joioses melodies\ni es parlava d’un món a reformar\namb la intensa passió de l’esperança.\nEls records molt sovint són enganyosos\ni les fotografies, ai, traïdores,\nmostren brutícia, nens esparracats,\nfeines brutals, i dones envellides\nrentant a l’aigua freda d’un torrent\no fent garbes de blat sota condemnes\nd’aquelles assolellats juliols antics.\nAvui tot és com sempre. A les bugades\nperdem llençols, però les fem a casa\ndoncs algú va inventar la rentadora,\nUn estri tan bonic i imprescindible\ncom útil, i també va venir el plàstic\ni trencar un plat ja no va ser tragèdia\na la casa dels pobres amargats.\nTothom té escola i metge. Sí, amb mancances,\ni parlo, és clar, de l’occident proper\ni no pas de llunyanes serralades\nni de països ofegats de por\non les dones amaguen la rialla\nrere absurdes cortines de colors.\nPerò fins i tot en aquelles contrades\ntambé algú tasta la felicitat\ni l’amor, en moments de festa i pau.\nQuè els polítics no són com els voldríem?\nQuè els infants aviciats no creuen gaire?\nQuè la ciutat és massa gran i absurda?\nQuè al poble ja no cullen la civada\nentonant les cançons dels segadors?\nFem el que cal o el que creiem que cal,\nel que podem, allò que ens deixa el temps\nsempre fràgil i breu, del present nostre.\nI tots som fills del temps inevitable\ni de les circumstàncies que ens acullen\ni de la història, atzar imprevisible.\nMirar massa endarrere o endavant\nfa ensopegar, fa que sovint no vegis\nla claror de l’instant, la llibertat,\nles possibilitats de la tendresa\nla pau, sempre estantissa, d’aquest món,\non la barreja ha conformat paisatges.\nAl capdavall, morim, més o menys tard.\ni és probable que els qui arribin a vells\ni que avui han llegit aquest poema\nenyorin amb engany retrospectiu\naquest present que no és com el voldríem.\nJúlia Costa. Poemes inèdits\nmassa sovint oblidem les possibilitats de la tendresa...\nBo és recordar i projectar, però viure el present és el que cal fer a consciència.\nOda a l'únic temps que ha existit mai: el present. Un bany de realitat, m'agradaria escoltar els "sí, però ..." de tants que es rabegen en allò que ni fou ni serà.\nho has clavat, cal recordar la màxima invertida; qualsevol temps passat fou pitjor\nui... qualsevol temps passat fou anterior. No pas millor, potser si pitjor, com diu Puigcarbó, perquè, sense anar més lluny i mirant a les nostres mateixes cses... quants avis o àvies vu tenir que poguessin anar a l'escola fins als 18 anys? la meva ja va anar a treballar a la fàbrica als 7 anys, havent de deixar l'escola.\nbuf, ara m'enrollo i no és això...\nuix, perdó, on diu vu ha de dir vau\nM'agraden els teus escrits-poemes inèdits. Com és que encara resten inèdits? A veure si alguna editorial s'anima a publicar-los!\nM'agrada aquesta visió del temps de desmitificar allò que mitifiquem massa que és el passat.\nCert, Gatot, és una llàstima.\nSí, Teresa, sovint l'anhel del demà i el record de l'ahir ens priven de viure el present amb intensitat, de vegades sense voler i tot.\nClídice, i l'únic que podem entendre, sovint volem interpretar el passat amb la mentalitat del present, per això ja deia Croce que tota història és història contemporània.\nGràcies, Francesc. Sovint penso que he d'agrair a l'atzar haver viscut ara i aquí i en una família normaleta.\nMontse, era així, efectivament, encara més, quan aquí ja bufàvem cullera m'arribaven criatures a escola els pares de les quals havien treballat també des de molt petits. Imagino que en els immigrants actuals trobaríem històries semblants. Mirem massa com a 'normal' el benestar que no ha estat a l'abast de les majories fins fa quatre dies.\nGràcies, Gabriel, ja m'agradaria, si saps d'algun editor...\nJo, de vegades, quan la gent parla del passat no sé pas de quin passat parla, tot i que cadascú opina des de la seva pròpia experiència, millorada en el record.\nAl llegir "Avui tot és com sempre" m'ha vingut al cap un text que vaig llegir fa anys no sé on. Deia: "La joventut d'avui dia no més pensa en divertir-se, no s'esforça en res i es passa el dia bevent cervesa" Al peu de l'escrit posava: "Traducció d'un jeroglífic egipci datat 4.000 anys a.C."\nRamon, em sembla que trobaríem comentaris semblants a totes les èpoques, també en la dels romans crec que és Plini el Vell qui té unes reflexions semblants.


Contra la “indefugibilitat” dels falangistes: qüestió de seguretat. - Indústries i caminars.\nArenys de Munt acceptarà el Carnet\nde Nacionalitat Catalana com a\nidentificació per votar a la consulta\nContinuen les mostres de suport\na la demanda de l’Ajuntament\nde Munt que l’acte falangista\nprevist pel dia 13 de setembre\nInterior espera un informe de l’Ajuntament\nd’Arenys abans de prohibir la manifestació\nfalangista. Segons Saura, si no es certifica\nque incorrerà en desordre públic l’única\nopció és canviar-la de lloc, com ja s’ha fet.\n– La seguretat pel que fa a la qualitat de la consulta està garantida, ens hem de felicitar, i en especial als organitzadors i impulsors. Seguint la primera notícia trobareu el protocol i altres detalls d’interès.\n– Seguint la segona notícia veiem que alguns ciutadans es senten insegurs arrel de la convocatòria de manifestació de la FE de las JONS, que diverses entitats així ho han manifestat. Això ens ha de preocupar, i penso que Interior ha actuat amb mal criteri i que confonem algunes coses.\n– Pel que fa a la seguretat que ha de garantir Interior em sento insegura a dues bandes: la de l’exercici tranquil de la consulta si és que permet la manifestació falangista, i la de la seguretat política i civil quan tenim davant l’espanyolisme o l’Estat. I, tot i que penso que la manifestació de La FE no es farà, sigui perquè puguin preveure-li poca força, sigui per raons de seguretat si atenem bé al seu discurs i convocatòria, no ho veig gaire clar. Ja que aquestes són prou raons com per no haver-ne obtingut un permís de la Conselleria, i de moment el tenen. Segueixo pensant en una Intimudació de retruc? i en que cal que atenguem bé al què es diu i al què passa.\nContra la “indefugibilitat” dels falangistes: qüestió de seguretat i II.


Serveis d'orientació a la lectura - Cultura - Ajuntament d’Alcoi\nEstà en: Àrees > Cultura > Biblioteques > Serveis en línia\nServeis d'orientació a la lectura\nServei d'orientació a la lectura\nProjecte inclòs en el Pla de Foment de la Lectura que promou el Ministeri d'Educació, Cultura i Esport i desenvolupat per la Fundación Germán Sánchez Ruipérez, a proposta de la Federació de Gremis d'Editors d'Espanya, disponible en Internet des del passat 23 d'abril de 2002. Té com a objectiu recomanar lectures a persones de qualsevol edat i oferir als possibles lectors i a tots aquells que treballen en l'ensenyament i promoció de la lectura un servei en què puguen trobar les obres que han seleccionat i la lectura de les quals suggereixen institucions, especialistes o biblioteques. Les obres que se seleccionen seran d'una qualitat contrastada i en permanent actualització i adequació als interessos del públic.\nAquesta Biblioteca confecciona una guia bàsica de lectura infantil del fons propi, amb una selecció bibliogràfica de lectures de 0 a 9 anys.\nEs tracta d'una selecció de guies de lectura de les biblioteques municipals de Sabadell i d'una selecció bibliogràfica a partir d'un autor o temàtica.\nLa Fundación Germán Sánchez-Ruipérez confecciona un repertori de guies de lectura destinades tant al lector infantil i juvenil com l'adult.\nSelecció de guies de lectura elaborada per la xarxa de biblioteques de la diputació de Barcelona. Els recursos es divideixen en dues àrees: guies confeccionades per les biblioteques adscrites a la xarxa i guies editades pel propi servei de biblioteques de la Diputació. Encara que les úniques accessibles per Internet són les primeres. Existeixen guies dedicades a escriptors com Stevenson o aborden temes com els viatges o les novel·les d'amor.\nAquesta pàgina proporciona una bibliografia selectiva temàtica dividida en dues seccions amb diferents subapartats: Adults (Obres Generals, Filosofia, Religió, Ciències Socials i Ciències Pures) i una altra Infantil/Juvenil (Còmic, Referència i Novel·la).


Exposició "Barceloneta LGTBI. La tancada de 1978 a Sant Miquel del Port" | Guia BCN: agenda d'activitats, directoris i cursos de Barcelona Exposició "Barceloneta LGTBI. La tancada de 1978 a Sant Miquel del Port"\nL'any 1978, el Gobierno Civil va prohibir una manifestació a Barcelona a favor dels drets del col·lectiu LGTBI. Com a protesta, al voltant de quinze membres del Front d'Alliberament Gai de Catalunya (FAGC) van iniciar una vaga de fam tancats a la parròquia de Sant Miquel del Port de la Barceloneta. Aquests activistes van rebre nombroses mostres de suport per part d’organitzacions polítiques d’esquerra i d’entitats del barri. Finalment, tot i la prohibició, el diumenge 25 de juny una concentració de gent es va manifestar pels carrers de Barcelona. Les persones que s’havien tancat a l’església de Sant Miquel es va afegir a la manifestació.


MAI HAN PAGAT PREU. A LA UNIÓ EUROPEA TAMPOC\nLa conclusió és que la justícia al Estat espanyol és de base i fonaments franquistes i la resta dels Estats de la Unió Europea, en termes generals, la seva, és de base democràtica.\nEspanya i el seu Estat amb més de 40 milions d’habitants havien de formar part del mercat europeu. Calia equilibrar el “modus vivendi” amb Europa i el poder adquisitiu dels “espanyols”. I com no, també calia demostrar, sense cap trencament, que la democràcia era el nou sistema quesubstituïa la dictadura de Franco.\nPer la Unió Europea, amb una transició controlada pels EEUU i aliats en tenien prou. Només els calia els personatges adequats per conduir-la. L’exèrcit no obriria boca perquè els acords de Franco amb els EEUU en termes militars així ho van establir. L’únic que podia enterbolir l’operació era demanar comptes per la part antifranquista.\nLa concordança però va reeixir i triomfar, d’aquí una nova constitució on deixava clar qui seria el cap d’estat i general de tots els exercits i que el primer que és faria legislativament seria la llei d’amnistia. Una llei on els feixistes, falangistes, franquistes, assassins, torturadors i lladres mai pagarien preu.\nNi el pretès cop d’Estat encapçalat per militars i guàrdia civil del 23 F del 1981 i com varen ser tractats per la justícia espanyola va suposar que la UE prengués part. Era un assumpta intern, com sempre.\nNi la posada en marxa del GAL, organització terrorista finançada i controlada per l’estat espanyol, amb uns quans assassinats a l’esquena va ser prou tema perquè la UE digues quelcom. Era un assumpte intern.\nNi totes les condemnes de la justícia europea, per judicis sense garanties, per tortures, per no tenir en compta drets fonamentals, sembla que inspiren al governants de la Unió Europea i continuen dient; és un assumpte intern.\nL’1 d’octubre del 2017 ens hauria de servir per saber fins on hem d’arribar i amb qui comptem.\nEspaña el seu Gobierno i com no l’estat, que ho controla tot ho tenen clar, poden fer el que els hi plagui en termes socials que mai pagaran cap preu i menys els que són estat, policies jutges i els seus funcionaris.\nHauríem d’haver après la lliçó. Espanya i els seus, d’esquerres i dretes, amb una pretesa democràcia sempre guanyaran. Amb una voluntat popular organitzada i un bon lideratge no.\nNo podrem evitar que la UE continuï dient que és un assumpte intern si no fem i no som capaços que l’assumpte els toqui directament i això només és possible amb una estratègia desestabilitzadora del “Gobierno de España i el seu Estat”.\nFer-ho es possible. Per començar només caldria deixar de donar estabilitat a un govern espanyol pretesament d’esquerres però que mante la legislació de les dretes i fa el mateix.\nMenteix qui digui que millor unes esquerres governant l’estat espanyol que unes dretes. Oblidar que va ser dretes i esquerres els que ens van aplicar el 155 ho diu tot.\nDe moment l’estratègia de creure’ns o fer-nos creure que amb els del PSOE + UP tindrem “fumata” blanca amb el tema de la autodeterminació i amnistia, pel que serveix es per tenir un Govern autonomista, capat i esperant i pregant que des de Madrid ens atenguin les nostres demandes que l’únic que farà és constatar que continuem sense saber que es el dret a decidir.\nCada dia que passa des de Catalunya i, a Madrid generant estabilitat s’està legitimant que no som un poble, ni nació ni res que no sigui el; que pone en tu DNI.\nA can ER sembla que les paraules premonitòries del Heribert Barrera: Mentrestant estiguem lligats al Estat espanyol els qui decidiran seran sempre ells.\nQui cregui que la taula de diàleg tindrà resultats positius en termes nacional i de poble va dat. L’únic que s’obtindrà seran uns “possibles acords de competències” que mai és compliran, uns quants millonets que ja deuen, a canvi d’aprovar els pressupostos espanyols.\nFer-ho seria més del peix al cove i deixar clar, que qui els hi doni suport, sabent que per incomplir, Espanya mai pagarà preu, és perquè mai ha volgut que Catalunya sigui lliure.


Com trobar llibres – Turisme – Guies temàtiques de la Biblioteca de Ciències Socials\nTurisme » Com trobar llibres – Turisme\nCom trobar llibres – Turisme\nPer trobar llibres sobre Turisme podeu cercar per matèria a Trobes. Tingues en compte que les matèries al catàleg estàn sempre en valencià. Ací tens una selecció de cerques amb enllaç a l’índex de matèries o a registres bibliogràfiques per si poden resultar del teu interès:\nTurisme – Dret i legislació\nDestinacions turístiques – Gestió\nInformes sobre turisme\nAmb Trobes+ accedir als llibres-e de la biblioteca sobre Turisme és més fàcil.\nCol·lecció principal de llibres-e\nCol·lecció de llibres-e de la biblioteca virtual de l’Organització Mundial de Turisme. Les matèries abasten tots els temes importants que impulsen al sector turístic i inclouen, entre uns altres, l’ecoturisme, el desenvolupament sostenible, les finances i la inversió, la gestió de riscos i situacions de crisis, els estudis de mercat, les estadístiques del turisme i la lluita contra la pobresa.\nTambé pots trobar llibres-e.sobre Turisme, tant complets com a capítols, en aquestes altres col·leccions:\nE-libro plataforma (ebrary)\nTurisme cultural, desenvolupament local i sostenibilitatISBN 9788437093536


Actualitzada 26/10/2021 a les 18:22\nAmb Pfizer o Moderna, segons ha acordat la Comissió de Salut Pública\nUna infermera preparant una dosi de la vacuna Janssen.\n© Una infermera preparant una dosi de la vacuna Janssen.\nEls ciutadans que van rebre la monodosi de la vacuna de Janssen contra la COVID-19 rebran una segona dosi de Pfizer o Moderna, segons ha acordat aquest dimarts la Comissió de Salut Pública, en la que estan representades les comunitats autònomes i el Ministeri de Sanitat. Segons ha informat el Ministeri, aquesta dosi de record s’administrarà almenys tres mesos després de l’administració de la vacuna de Janssen.\nLes comunitats autònomes començaran amb aquesta dosi de record a partir del 15 de novembre, prioritzant els grups de vacunació de l’Estratègia Nacional de Vacunació, és a dir, començant amb els grups més vulnerables.\nD’aquesta forma, la campanya de vacunació té ara dos objectius principals: d’una banda, en aquests moments s’està inoculant una dosi de reforç als majors de 70 anys, en paral·lel a la vacuna de la grip, rere les persones amb condició d’alt risc i les persones que viuen en residències. Per un altre, el 15 de novembre es començarà amb aquest grup d’1,97 milions d’espanyols que van rebre Janssen.