[Peripècies austríaques] 9. Frau 'fessor\nPublicat per Mar de desembre 23, 2011\nEl primer trimestre s'ha acabat i toca fer una valoració d'aquests tres primers mesos de feina al "regne de l'est" (Österreich, el nom alemany d'Àustria, té una etimologia de l'època dels romans, durant la qual aquell territori era la frontera més oriental de l'Imperi romà. O això vaig llegir no sé on). Podeu llegir algunes pinzellades en entrades anteriors de les [Peripècies austríaques] (capítols 4, 5 i 6).\nEm sembla que la manera més fàcil i estructurada de fer aquest comentari és per escoles. Com alguns ja sabeu (si esteu llegint això és perquè m'estimeu en certa mesura, o perquè em coneixeu i us agrada xafardejar sobre la meva vida, encara que després em poseu més verda que un presidenciable d'ICV), treballo a tres escoles diferents, totes tres instituts de secundària.\nEl sistema educatiu austríac es conforma d'una educació primària de quatre anys obligatoris i comuns per a tots (dels 6 als 10 anys), i a partir d'aquí separen els nens en funció del rendiment acadèmic i de les aspiracions laborals cap a les quals els pares els volen encaminar. Així doncs, d'una banda tenim una secundària tipus batxillerat, que es centra en els estudis "generals" enfocats a l'accés a la universitat, mentre que, de l'altra, hi ha diverses escoles més o menys equivalents a les FP o els mòduls de grau mitjà, en les quals preparen els estudiants per a una vida laboral més professionalitzada. En qualsevol cas, la majoria d'escoles tenen un "punt fort" d'estudi, i és en relació a això que els estudiants es separen.\nBundesgymnasium und Bundesrealgymnasium Hallein (BG/BRG Hallein)\nJa en vaig parlar molt per sobre al meu primer vlog: és la meva escola "principal", on he de fer tots els tràmits burrocràtics pertinents i a la qual treballo més hores que a la resta. Si no m'he descomptat, tinc 18 grups de nens i nenes entre els 13 i els 18 anys, als quals explico coses culturals i els faig fer exercicis de pronunciació, de repàs d'aspectes gramaticals o de vocabulari o fins i tot debats i exposicions orals (els grups de la setena i la vuitena classe, que vindrien a ser els cursos de batxillerat).\nM'agrada treballar en aquesta escola: malgrat que els nens són nens a tot arreu i sempre hi ha una classe més "conflictiva" que les altres (en aquest cas concret, dilluns a última hora del matí tinc un grup de 13 alumnes de 16 anys, dels quals 12 són nens, que només veure'm entrar corren a demanar-me que els ensenyi paraulotes, i tenen un dèficit d'atenció important, causat en part pel pallasso de la classe). Però, en general, m'ho passo bé, surto d'allà amb bones vibracions (que hippie que m'ha quedat, això) i a la sala de professors s'hi respira companyerisme i a l'hora del cafè ningú no em mira com si fos un animal que s'ha escapat del zoo i no tenia res millor a fer amb la seva vida que anar-se'n a un institut.\nCal destacar que les professores de castellà són bones i sovint participen activament a la classe o, com a mínim, estan pel que dic, en comptes de seure a l'última fila o a l'ordinador i dedicar-se a mirar el correu electrònic o llegir el diari on-line i ja t'ho faràs per controlar 20 adolescents pudents (no pretén ser despectiu, és que realment a alguns els enviaria a la dutxa abans de deixar-los quedar a l'aula).\nFins aquí sona idílic, però, naturalment, també té els seus inconvenients: des de l'estació fins a l'escola he de caminar un quilòmetre en pujada. Un dia vaig tenir la brillant idea de pujar en bicicleta, però va ser pitjor: només faltava que m'esperés un senyor amb un desfibrilador a la porta! Ara que és hivern i comença a nevar amb més regularitat, ja veurem com me les enginyio per pujar sense caure, i m'adono que tenir un cotxe tampoc no em solucionaria la vida (encara que donaria un bon cop de mà, per què enganyar-nos). A més, l'edifici és força vell i no totes les aules estan equipades amb ordinadors i projectors, de manera que, si vull portar materials visuals, ho he de portar tot amb paper. Pobre Amazones...\nBundeshandelsakademie/Bundeshandelsschule Hallein (BHAK/BHAS Hallein)\nNo m'agrada treballar aquí, i potser els motius sonaran infantils, però ja he estat prou anys al Cor Jove per adonar-me que si no gaudeixes d'una activitat, sigui la que sigui, costa el doble d'esforç fer-la bé. El gran problema que tinc amb aquesta escola surt de la sala de professors i, més concretament, de les professores de castellà. A diferència del BG/BRG Hallein, l'escola és com una FP o un mòdul de grau mitjà, i està enfocada cap al món dels negocis. Per aquest motiu, les llengües estrangeres són importants, tot i que s'ensenyen des d'un punt de vista més "especialitzat" (és un dir, perquè sóc una ferma defensora que les llengües no es poden ensenyar a nivells especialitzats fins que no arribes al que el Marc Comú de Referència Europea denomina B2, és a dir, fins que deixes de xapurrejar i comences a parlar de veritat).\nEl cas és que el castellà i l'italià són adquisicions relativament recents en aquesta escola, després d'anys de dedicació a l'anglès i al francès com a llengües estrangeres (si hem de guiar-nos pel nombre de professors d'aquests idiomes). Això fa que, en comptes dels 7 professors de castellà del BG/BRG Hallein, a la HAK només n'hi ha 3. Bé, no, oficialment n'hi ha quatre, però no compto aquesta professora, una madrilenya que fa uns quants anys que viu a Àustria i que, després d'una batalla burrocràtica important, ha aconseguit convalidar el seu títol de Filòloga Anglesa per poder donar classes a instituts.\nNo la deixo de comptar perquè sigui madrilenya o, pitjor, filòloga (sóc traductora, però no tan mala persona com per considerar els filòlegs inferiors, encara que el que vale, vale, y el que no... xDDD): no la compto perquè, encara que és nadiva i, per tant, se la suposa lingüísticament més competent que les altres tres, només té un grup perquè, per ser filòloga, a Àustria només pot donar classes d'anglès perquè només ha estudiat això. Coses burrocràtiques dels austríacs, un altre dia els dedico una entrada perquè n'hi ha per llogar-hi cadires.\nLa meva "tutora" en aquesta escola no només és la millor profe de castellà que tenen, sinó que també es dedica a coordinar un fotimer de coses. No sé si és per això, però només estic a tres grups amb ella, dels 9 que tinc. Divendres estic amb la classe preferida de tots els professors (noteu la ironia, si us plau), un grup de nens i nenes de 14-15 anys que em recorden moltíssim a quan vaig fer 2n d'ESO: que són uns liantes, vaja... Per si fóra poc, la professora que tenen és la "novata", així que ja us podeu imaginar el funcionament de la classe. En el fons són bons, però han ficat a la mateixa classe la flor i la nata d'aquell curs. En fi...\nLes cinc hores restants les treballo amb la professora que, carinyosament, anomeno la Frígida (que deriva d'un intent meu d'aproximar fonèticament el seu nom a un terme despectiu... poc exitós, potser, però crec que no necessàriament desencaminat). He estat a punt de publicar que és una incompetent, però no és just: que em caigui malament i em miri per sobre l'espatlla només perquè sóc més jove (i guapa xD) que ella i, a efectes de categoria a la feina, com a auxiliar de conversa sóc "menys" que ella, que és Mestra i Màster (jo sóc Llicenciada i Màster, així que a nivell de titulacions estem empatades), no vol dir que sigui mala professora.\nAra bé: tampoc no és bona. Fa bones explicacions, perquè quan fa deu anys que expliques el mateix diverses vegades, al final trobes la manera que quedi clar i funcioni: no dubto de les seves capacitats pedagògiques, que segur que són millors que les meves, ni que sigui per l'experiència adquirida. El meu gran problema amb aquesta senyora és que no entenc per què ensenya castellà. És com si jo ara decidís fer un curset de portuguès, perquè em resultaria fàcil per la proximitat amb el castellà, i m'agafessin de professora. Què pots esperar d'algú que no sap fer l'imperatiu? Fixeu-vos que no critico l'ús erroni de preposicions o del subjuntiu, ni tan sols dels gèneres, perquè entenc que són aspectes de la llengua molt complicats d'aprendre per a un no-nadiu (i, no ens enganyem, el meu alemany tampoc no és perfecte i també faig errors d'aquest tipus).\nPerò una altra cosa és fer errors bàsics. Com pots explicar a classe la formació d'un temps verbal i després no saber-lo utilitzar? Per què m'escriu "para mañana que prepares una clase sobre el cambio climático" (quina puta mania amb aquest tema...) en comptes de "para mañana prepara una clase sobre el cambio climático"? Fa errors molt bàsics i encara té els pebrots de corregir-me i d'anar-me de superior, i això em feia sentir malament les dues primeres setmanes. I, el més important, és que el seu castellà imperfecte es reflecteix en els alumnes. No ho dic per una mania personal, és que jo també he tingut professors així, que la teoria la portaven molt bé però després eren incapaços de corregir errors orals i escrits d'una certa importància.\nEn favor meu he de dir que m'he guanyat el seu respecte i cada cop van rebaixant-se-li els fums, perquè al principi em tractava com si fos una Erasmus que havia anat allà a passar-s'ho bé (pobra de mi, si encara no he fet un estudi de mercat sobre bars, clubs i la relació qualitat-preu del vodka austríac...), i ara ha vist que vaig en serio.\nSi vau llegir el capítol 6 de les [Peripècies austríaques], recordareu un comentari sobre el professor-fòssil que em va escridassar el meu segon dia de feina. No m'allargaré més, però he de dir que no va ser res personal contra mi, és que el senyor necessita jubilar-se i/o anar a una senyoreta que fuma, perquè l'he vist a les 7:45h del matí escridassant un grup d'alumnes, no sé per què. La veritat, però, és que, en general, els profes d'aquesta escola van molt a la seva bola i no es respira gens de companyerisme. De fet, el comentari que he fet abans del BG/BRG Hallein de l'animal del zoo venia precisament perquè a la HAK sí que em miren així, com volent dir "i tu qui ets, i per què fas servir la NOSTRA màquina de cafè? Torna-te'n a la universitat, reina".\nSabeu què és el millor del cas? Que em toca treballar aquí el dia del meu aniversari, i el dijous m'hi quedo sis hores, de les 7:45h fins les 13:35h (de les quals només faig quatre hores de classe, i encara em fa més ràbia tenir dues hores penjades per res). Em sembla que em posaré malalta...\nUf, com m'he enrotllat sobre la HAK... Arribem a l'última escola, la qual va determinar el meu lloc de residència quan buscava pis. No me'n penedeixo, però si hagués tingut els horaris abans d'arribar a Salzburg i no dues setmanes després de començar a treballar, potser no m'hauria agafat el pis al pitjor barri de la ciutat, segons la vox populi (i no és broma, visc al barri xungo -a la zona més tranquil·la, però al barri xungo al cap i a la fi).\nEl cas és que a Zaunergasse només hi treballo un divendres cada dues setmanes, un total de quatre hores. Tinc un grup de cada curs (de la 5a classe a la 8a; és a dir, de 3r d'ESO a 2n de Batxillerat), i només treballo amb una professora, de les dues que tenen en aquesta escola (però l'altra és peruana i per això no li faig cap falta... ella també és nadiva). Cal remarcar que, malgrat que a nivell personal és molt sui generis, com a professora és molt bona i, segons la fama que s'ha guanyat, la més estricta del Land de Salzburg. Em recorda una mica al Joaquim Martí, el profe de Català A1 i A2 que vaig tenir a primer de carrera, però, en comptes d'una Harley, té talent musical i el vol aplicar a gairebé tot el que fa (no poso en dubte el talent musical d'en Martí, simplement no en tinc constància).\nEs nota parcialment la feina d'aquesta professora en el rendiment dels alumnes: són més participatius, en general, que els de les altres dues escoles, i entenen força bé com parlo (per "com" em refereixo a quan m'emociono i començo a parlar ràpid, un mal costum que hauria de perdre). A més a més, sovint col·laboro en la correcció d'exercicis escrits, fent segones lectures i coses per l'estil (per contracte no puc corregir ni preparar exàmens o qualsevol cosa que compti per nota). Noto un nivell de dedicació molt alt de cara als alumnes, tot i que l'especialitat d'aquesta escola no són les llengües estrangeres.\nA la sala de profes no em relaciono amb gairebé ningú, però això és perquè faig les quatre hores d'una tirada i després me'n vaig a dinar o, com que és d'hora i divendres, aprofito la tarda per fer shopping o perdre hores passejant entre els prestatges de la biblioteca municipal que hi ha a cinc minuts de l'escola (i a cinc més de casa, en el fons estic molt ben situada). No tinc gaire queixes d'aquesta escola, sincerament.\nA un nivell més general...\nA un nivell més general, no em puc queixar de l'experiència: treballar a tres escoles diferents és enriquidor perquè cada lloc de feina és un món amb els seus avantatges i inconvenients, i aprenc molt, tant dels profes a la sala de cafè com dels fòssils bordes i, sobretot, dels horaris de la ÖBB i la capacitat de les meves cames de caminar dos quilòmetres diaris per anar a la feina i tornar-ne. També he après a organitzar-me d'una altra manera a quan estudiava: per fi em deixo la motxilla preparada la nit abans. I els despertadors... en faig servir tres, perquè això de llevar-se a les sis del matí gairebé cada dia és inhumà, però l'altra opció és anar-me'n a viure a Hallein i avorrir-me com una ostra quan s'acaba la jornada laboral, a banda de dependre del transport públic per tot.\nTorno a Salzburg la setmana del 9 de gener... a veure què m'espera durant el segon semestre!\n[Aclariment sobre el títol: "Frau 'fessor" és la forma escurçada de "Frau Professor", o "senyora professora", que és com els alumnes anomenen els professors quan no volen dir-los pel cognom o, en el meu cas, quan no es recorden com em dic (per als homes és Herr Professor, en comptes de Frau). Normalment, els alumnes parlen de vostè als professors, tot i que a mi m'han aplicat tots els tractaments. La majoria no entenen que "Mar" pugui ser un nom i per això els costa recordar-lo i algun cop m'han dit Maria (com tampoc no entenen que Pilar és un nom de dona, encara que no acaba en "a" i al dicionari consta com a paraula masculina, però ja tractarem aquest tema un dia d'aquests), i crec que tampoc no saben el meu cognom... Se'n diu fer servir comodins xD]


Agost mallorquí. – Traveling duckies\nDiaris de viatges, Espanya, General, Illes Balears\nL’estiu del 2017 li va tocar escollir viatge a en Pere, ja que (almenys de moment) cada estiu un dels dos escull el destí. L’any anterior havíem anat a Malta, el qual va ser un viatge genial. Ell però és un enamorat de les Balears i, com jo només coneixia Menorca de quan hi vam anar, pel nostre primer viatge, li va fer il·lusió ensenyar-me la preciosa illa de Mallorca.\nAixí doncs, vam volar cap a l’illa el dia 17 d’agost ben d’hora, arribant al destí abans de les nou del matí. Vam recollir el cotxe de lloguer, un Fiat 500 moníssim de color blau barrufet, i vam fer camí cap a Alcúdia, on havíem reservat un apartament molt bufó via Booking (Margalida’s Beauty). Primer vam voltar i esmorzar per Alcúdia i ens vam posar còmodes a l’apartament, seguit d’anar a fer la compra al súper pels dies propers. A la tarda vam anar a veure la platja del port d’Alcúdia, que estava a petar de gent i turistes i ens vam banyar a una platja de pedres desconeguda que vam trobar molt a propet de l’apartament. Tot seguit, vam anar al Cap de Formentor per a veure-hi la posta de sol, la qual vam començar a veure des del far, però, canviant d’idea, vam fer una mica de cabres i vam veure-la molt millor (i sols, que semblava impossible amb la gentada que hi havia anant cap al far) des dels penya-segats del voltant de la carretera.\nEl nostre segon dia a Mallorca ja vam anar a per l’artilleria pesada: vam visitar en un mateix matí el Caló des Moro (a la qual ens va costar una mica arribar, ja que ens vam perdre una mica) i Es Trenc, dues platges que semblen ben bé un paradís. Per anar a aquesta primera platja (visita obligada) cal aparcar el cotxe i caminar una mica. Nosaltres vam aparcar el Fiat davant de la casa d’uns senyors molt simpàtics, que ens van dir que ens vigilarien el cotxe i que ens van recomanar una altra platja on valdria la pena anar (per la qual no vam tenir temps, però que ens apuntem per quan hi tornem!). A la tarda vam visitar l’antiga ciutat romana de Pollentia sota un sol de justícia i vam anar a prendre alguna cosa a l’encantador poble de Pollença. Al vespre vam tornar cap Alcúdia i vam fer un volt pel port.\nLa preciosíssima Caló des Moro.\nEl tercer dia pel matí vam passejar ben d’hora per la platja d’Alcúdia i vam anar a Cala Gat, una cala preciosa que ens havia recomanat una amiga. Era molt d´hora quan vam arribar-hi i per sort no hi havia gaire gent. Es tracta d’una cala molt menuda, per la qual cosa, tot i que no la visita tanta gent com, per exemple, les que vam veure el dia anterior, s’acaba omplint en les primeres hores. Després de dinar vam visitar Portocolom i Artà, un poblet blanc i preciós on vam passar una bona part de la tarda, ja que ens va encantar.\nL’endemà va ser un dia més tranquil… recordem algunes anècdotes bones, sobretot d’aquest dia. Pel matí vam anar a les coves del Drach, que ens van semblar precioses. Si hi aneu, porteu les entrades comprades des de casa, que us evitareu moltes cues! Per la tarda, havent dinat, vam decidir visitar la Cala de Banyalbufar, tal i com ens havia recomanat un amic d’en Pere, la qual va ser un desencant enooooorme! Després de fer tot el camí, ja que quedava més aviat lluny, i patint perquè estàvem a punt de quedar-nos sense benzina, arribem a una espècie de platja artificial que constava en una plataforma: sense sorra, sense pedres, sense res! Una plataforma on plantar la tovallola, si tens sort. L’aigua a més, petava molt fort, així que ni tan sols tenia les aigües transparents que tant ens enamoren de ses illes… Sortint de la platja va arribar l’autèntic patiment. El cotxe s’estava quedant sense benzina. La situació va ser preocupant fins a tal punt que ens va deixar de marcar els km que podíem fer per indicar que el nivell de benzina era molt baix. Després de tota la pujada suant, la baixada la vam fer gairebé sense frenar, i, evidentment, sense trepitjar una sola vegada l’accelerador. Així vam aconseguir arribar pels pèls a una benzinera. Amb la tranquil·litat de tenir ja el dipòsit ple, vam parar a un poblet proper anomenat Esporles i vam entrar al bar més ple de gent, que segons el cartell exterior es deia Bar Deportiu, a prendre l’únic que posava a la pissarra que tenien al carrer: “tenim granitzat d’ametlles”. Ens va semblar deliciós! Seguidament vam visitar Valldemosa, que també ens va semblar espectacular, tot i que hi havia molta gent (en aquest poble vam comprar l’imant de la nostra nevera).\nEl nostre cinquè i últim dia a Mallorca també va ser tranquil. Per començar, vam acabar de veure el centre d’Alcúdia pel matí i vam anar cap a Palma, per veure bé la ciutat. Aquí, a part de voltar pel centre, vam visitar la catedral, els banys àrabs i vam quedar-nos a les portes del castell de Bellver, ja que al ser diumenge estava tancat. El dinar el vam fer en un restaurant molt cuco i cèntric i vam tancar el viatge menjant un geladet, tradició dels nostres viatges d’estiu.\nPuja i baixa a París (Cap d'any 2017).\nQuan no pots anar a USA: Coves de Can Riera.


Congrés Continental - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nParlament i càrrec\nEl Congrés Continental vota per la independència\nEl Congrés continental fou una convenció de delegats de les Tretze Colònies que es convertiria en l'òrgan de govern dels Estats Units durant la Guerra d'Independència de la nació. El Congrés es reuní de 1774 a 1789 amb diversos noms i amb diverses funcions.\nEl Primer Congrés Continental es reuní breument a Filadèlfia el 1774 i estava integrat per 56 delegats de dotze de les Tretze Colònies que es convertirien en els Estats Units. Es reuniren en resposta als Actes Coercius aprovats pel Parlament de la Gran Bretanya el 1774. Els delegats organitzaren un boicot econòmic de la Gran Bretanya com a protesta i demanaren al rei una reparació econòmica.\nEl Segon Congrés Continental es reuní el 10 de maig de 1775 a Filadèlfia, quan la Guerra d'Independència dels Estats Units ja havia començat. Els moderats encara esperaven que les colònies podien reconciliar-se amb la Gran Bretanya, però el moviment independentista havia guanyat força. El Congrés establí l'Exèrcit Continental el juny de 1775, coordinà la guerra, declarà la independència dels Estats Units el juliol de 1776 i designà un nou govern en els Articles de la Confederació, ratificats el 1781.\nLa Ratificació dels Articles de la Confederació donà al Congrés un nou nom: el Congrés de la Confederació, el qual es reuní de 1781 a 1789. El Congrés de la Confederació dirigí els Estats Units durant les últimes etapes de la guerra, però durant els temps de pau posteriors declinà en la seva importància. Segons els Articles, el Congrés de la Confederació tenia poc poder per obligar els estats individuals a complir amb les seves decisions. Amb el pas del temps, els delegats electes al Congrés declinaren participar-hi, i cada cop era més difícil que el Congrés assolís un quòrum. Quan els Articles foren reemplaçats per la Constitució dels Estats Units, el Congrés de la Confederació fou reemplaçat per l'actual Congrés dels Estats Units.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Congrés Continental\nHenderson, H. James. Party Politics in the Continental Congress. New York: McGraw-Hill, 1974. ISBN 0070281432.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Congrés_Continental&oldid=23916755»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 29 juny 2020 a les 21:49.


El PDeCAT no se suma a la moció de Cervera sobre Novell\nActualitzada 01/06/2017 a les 10:56\n© El bisbe Novell.\nEl PDeCAT es va desmarcar aquest dimecres de la moció impulsada pel seu alcalde a Cervera, Ramon Royes, en la qual es va declarar dimarts persona no grata el bisbe de Solsona, Xavier Novell, per haver afirmat que l’homosexualitat pot estar relacionada amb una figura paterna absent. En un comunicat, el partit assegura que la declaració de l’ajuntament suposa “una iniciativa pròpia del municipi i en cap cas no respon a una decisió o directriu del PDeCAT”.\nNo obstant, la formació assegura que no comparteix i que rebutja les opinions expressades per Novell. Al seu torn, l’alcalde de Cervera, Ramon Royes, va ratificar ahir el comunicat publicat pel PDeCAT. “Ha estat una iniciativa de la Paeria de Cervera, però el partit respecta la llibertat de decisió dels alcaldes per a cada municipi”. La Federació del PSC de Lleida, Pirineu i Aran va rebutjar qualsevol atac homòfob i va instar de la llei.\nD’altra banda, ERC, els regidors de la qual a Cervera hi van votar en contra, va instar les institucions a complir amb la llei contra l’homofòbia i va condemnar les paraules del bisbe. Els sacerdots del Fòrum Ondara es van mostrar sorpresos per la “polèmica estèril” provocada per Novell i li van demanar prudència.


Què has de saber si comences a anar al gimnàs. Recomanacions.\nA part de l’alimentació, que parlarem d’això més a baix, llegeix el llistat de recomanacions per preparar-te per anar al gimnàs. Apunta aquests consells útils i prepara ja el teu entrenament.\nCom preparar-se per anar al gimnàs\n1. Venç a la vergonya de sentir-se observat\nMoltes persones tenen vergonya quan comencen a anar de forma rutinària al gimnàs. Es poden sentir observades o assenyalades per la resta de persones que estan en el gimnàs. Per això, no pensis en el que hi ha al voltant i centra’t en l’entrenament.\n2. Demana consell al personal del gimnàs\nAltre error bastant comú és no deixar-nos ensenyar. La càrrega és important per progressar, però si acabem de començar el gimnàs, és més important la tècnica al pes. Per aquest motiu, no hi ha pressa a augmentar el pes que aixeques. És més important saber col·locar-te al banc i realitzar els moviments de forma correcta. Tant si l’objectiu és guanyar força, guanyar massa muscular o perdre greix, és important aprendre a perioditzar els entrenaments.\nSi et sents novell, pregunta al personal del gimnàs sobre com realitzar els exercicis i quins són els que més et convenen.\n3. Respecta el període d’adaptació\nEl cos necessita temps d’adaptació. Ja sigui per perdre greix, guanyar múscul, guanyar força o millorar la resistència cardiovascular, la progressió i els resultats seran efectius si complim amb: entrenar de forma ordenada i organitzada, hidratar-se correctament i descansar prou per recuperar-se de l’esforç.\n4. Abans de res, gaudeix de l’entrenament\nEl més important és gaudir de l’entrenament i de cada dia que vagis a realitzar exercici físic. Gaudeix de cada entrenament i del temps d’oci. Cada dia estaràs més prop d’aconseguir la teva meta.\nQuè menjar abans d’anar al gimnàs\nEn primer lloc, és important acudir al gimnàs amb l’estómac ple, però no just després d’haver menjat. Ingerir aliments rics en hidrats de carboni i proteïnes perquè aporten energia per construir i reparar els músculs. Mantenir-se hidratat amb aigua o begudes isotòniques també és important.\nCom alimentar-se després d’anar al gimnàs\nUna vegada finalitzat l’entrenament és primordial controlar-se amb el menjar per no tornar a guanyar el que tant esforç ens ha costat perdre:\nMenjar un petit aperitiu mitja hora després pot ajudar a vèncer la gana. Un exemple podria ser pa torrat amb formatge. Encara que una altra opció més pràctica seria una barreta de cereals o fruits secs\nNo menjar dolços després de l’entrenament perquè el greix i el sucre fan recuperar les calories perdudes\nUtilitzar el sentit comú en la quantitat dels plats depenent de l’objectiu que t’has marcat\nTags: consells, entrenament, gimnàs, Salut\nSecrets i curiositats del Cementiri de Vilafranca del Penedès Mútua Penedès entrega els premis del VI Concurs de Pessebres


França referma el gir a l'esquerra d'Hollande\nEls socialistes i els seus aliats s'imposen en la primera volta de les legislatives\nLa primera volta de les legislatives franceses apunta que el president Hollande tindrà una majoria sòlida a l'Assemblea Nacional. A l'espera de la segona volta, ahir l'esquerra es va imposar.\nÀLEX VICENTE PARÍS 11/06/2012 00:00\n260x366 MOLTA ABSTENCIÓ Després d'una llarga campanya de presidencials, l'abstenció va assolir ahir un rècord en unes legislatives. / REMY GABALDA / AFP MOLTA ABSTENCIÓ Després d'una llarga campanya de presidencials, l'abstenció va assolir ahir un rècord en unes legislatives. / REMY GABALDA / AFP\nEls francesos van reconfortar ahir el gir a l'esquerra de François Hollande atorgant al Partit Socialista un clar avantatge en la primera volta de les eleccions legislatives. La formació del president francès va obtenir un resultat encara més favorable del previst i, segons les primeres estimacions, hauria obtingut el 34,4% dels vots a tot el territori, que sumat al 5,7% de la coalició Europa Ecologia Els Verds s'hauria de traduir, sense problemes, en una majoria absoluta a la segona volta de diumenge que ve.\nLes forces de progrés, sumades al 6,8% dels antiliberals del Front d'Esquerra de Jean-Luc Mélenchon, van superar ahir el 47% dels vots a la primera volta i haurien d'obtenir entre 300 i 350 diputats a la nova Assemblea Nacional sobre un total de 577. Per tant, Hollande disposarà d'un marge de maniobra més que suficient per conduir el seu extens programa de reformes durant la legislatura.\nAmb tot, tant el Partit Socialista com els tenors de l'executiu van evitar el triomfalisme, a l'espera que l'electorat confirmi aquesta primera tendència al segon assalt. "Tot es jugarà diumenge que ve", va explicar ahir al vespre el primer ministre Jean-Marc Ayrault. "El que està en joc és molt senzill: o el president obté una majoria àmplia i coherent i el canvi podrà tenir lloc, o la recuperació i la justícia no es produiran i la veu de França quedarà afeblida a Europa i a tot el món", va afegir.\nLa revàlida dels ministres\nLa majoria dels membres del govern -25 sobre un total de 35- que es presentaven a les legislatives van obtenir ahir un resultat satisfactori. El mateix Ayrault va quedar reescollit des de la primera volta al seu feu electoral de Nantes, en obtenir més del 50% dels vots. El ministre d'Exteriors i número dos del govern, Laurent Fabius, també es va qualificar automàticament a la seva circumscripció electoral a Normandia. Quatre ministres i secretaris d'estat també van ser escollits diputats des d'ahir i s'asseguren així la seva continuïtat al govern. El primer ministre havia imposat l'elecció com a condició sine qua non per mantenir els seus càrrecs a l'executiu.\nTot i l'excel·lent resultat de l'esquerra en aquesta primera volta, la dreta parlamentària va aconseguir aturar el cop. El partit conservador Unió per un Moviment Popular va superar el 35% dels vots i hauria d'obtenir entre 227 i 266 diputats a la nova cambra baixa. La falta d'aliances possibles situarà el partit de Nicolas Sarkozy a l'oposició, però amb una derrota digna i una fortalesa suficient per preparar l'alternança.\nEls dos aspirants a succeir Sarkozy com a nou líder conservador també van obtenir resultats favorables. L'ex primer ministre François Fillon tindria l'elecció assegurada al seu nou districte electoral de París, des d'on planejaria conquerir l'alcaldia al 2014. El seu rival, l'actual número 1 de la UMP, Jean-François Copé, tampoc hauria de tenir dificultats al seu feu de Meaux, a la perifèria de la capital.\nLes formacions minoritàries van obtenir resultats decebedors, com ara els centristes del MoDem, que van obtenir un insignificant 1,5% i podrien quedar-se sense representació a l'Assemblea. Fins i tot el seu líder, François Bayrou, va quedar darrere de la candidata socialista al seu feu del Bearn i podria perdre l'escó que controlava des del 1986. El Front d'Esquerra podria obtenir entre 14 i 20 diputats, però perdria el més simbòlic de tots, el que enfrontava el seu líder Jean-Luc Mélenchon amb la ultradretana Marine Le Pen al nord de França.\nL'abstenció també va sortir guanyadora d'aquesta cita amb les urnes. La participació va superar un rècord negatiu en els últims cinquanta anys i se situaria, segons les estimacions, entre el 57 i el 60%.\nA Perpinyà, triple empat de nou\nA Perpinyà ahir es va reviure el triple empat registrat a les presidencials d'aquest any entre socialistes, conservadors i la ultradreta, i l'escó de la circumscripció se'l disputaran a la segona volta el candidat de la UMP, el del PS i Louis Aliot, número dos de l'ultradretà Front Nacional i company sentimental de Marine Le Pen. El desenllaç d'aquest i la resta d'enfrontaments electorals, diumenge que ve.


El nostre país és més aviat tortuós i recargolat, les muntanyes s’alcen impetuoses, ensenyant les vergonyes en forma d’abundants roquissars, el mar generalment xoca contra la costa sense trobar l’amorosiment de la platja, els rius baixen embravits o secs, els boscos semblen matolls, els matolls semblen boscos i les urbanitzacions s’escampen pel país com taques d’un melanoma.\nÉs per això que sempre ens sobta trobar racons on tot queda relativament encalmat. És el cas de la plana que s’estén, més enllà del turó de Palau Sacosta, al límit septentrional del terme de Girona, en un triangle, entre Aiguaviva i Quart, que s’obre cap a la Selva.\nSón camins gratats en la terra roja, arbredes rodejades de camps i camps rodejats d’arbredes. Les Gavarres flanquegen el paisatge, Rocacorba fa de guaita i el Montseny, empolsimat de neu, assenyala el camí cap al sud.\nEn aquest temps –entre les glaçades de febrer i març– dels camps ja broten puntes verdes i un silenci que s’apodera completament del terrossar, només trencat per ocells menuts i grisos. En els marges dorm la vida, entre la bardissa, tot esperant l’arribada d’una nova primavera.\nL’ombra del vianant es dibuixa en el rost del camí, traçada amb la força nítida d’un sol sense núvols i les aigües de l’Onyar serpentegen discretament sota els ponts d’un antic i enyorat ferrocarril, que antany portava els gironins cap a Sant Feliu de Guíxols i els feliuencs al mercat de Girona.\nLes campanes de les esglésies sonen en la llunyania i un gat negre es passeja pel voral d’un camp i ens mira amb curiositat felina.


L'Audincia de Barcelona obliga a retornar al pare dos fills sostrets a Mxic per la mare\nPublicat 9/1/2019 15:04:16CET\nL'Audincia de Barcelona ha confirmat la gurdia i custdia d'un pare, veí de Cerdanyola del Valls, sobre els seus dos fills que li van ser sostrets per la mare i fa des de l'estiu del 2014 que viuen a Mxic, per la qual cosa s'obliga a la mare a retornar-los, ha informat aquest dimecres el Collectiu Ronda.\nLa Secció 18 de l'Audincia ha confirmat la sentncia del jutjat de primera instncia que va dictaminar el divorci de la parella i va atorgar la gurdia i custdia dels dos fills menors al pare, la qual cosa establia un rgim de visites per a la mare, resident a Mxic, en períodes vacacionals.\nDesprés de l'estiu del 2014 la mare no va retornar els menors al seu pare com estava estipulat, i ara l'Audincia considera que es va produir un "trasllat illícit" que no pot suposar un canvi competencial i determina que recau en la justícia espanyola la decisió sobre els menors, segons la sentncia de l'Audincia consultada per Europa Press.\nEn parallel, segueix obert un procediment de substracció internacional a Mxic a partir de la sollicitud de restitució del pare presentada el 8 d'octubre del 2015, i els tribunals mexicans en dues ocasions han dictat a favor seu, i han ordenat la restitució immediata dels menors, una decisió que est suspesa a l'espera de resoldre una petició d'empara de la mare.\nLa mare havia recorregut la sentncia de divorci considerant que atorgar la gurdia i custdia al pare infrigia el principi d'inters dels menors, i afegia que aquesta decisió era una sanció contra ella per haver-se quedat a viure a Mxic amb els nens sense el consentiment patern.\nNO ÉS UN "CSTIG" A LA MARE\nEn la seva sentncia, l'Audincia de Barcelona respon que la sentncia no atribueix la guarda al pare com a cstig per la mare sinó sobre la base dels informes, que determinen que la dona "no preserva la figura paterna davant dels menors ni fomenta la relació paternofilial".\n"Al marge del fet objectiu de la illicitud del trasllat dels fills a Mxic, hi ha proves abundants i diverses dels comportaments obstaculitzadors per part de la mare", argumenta l'Audincia, a més d'acollir les pericials que van considerar que el millor per als menors és tornar a Espanya amb el seu pare.\nL'advocada del Collectiu Ronda Esther Costa ha destacat el carcter innovador de la decisió perqu el més habitual és que, malgrat que sostreure un menor és "un greu illícit", les sentncies judicials solen determinar que restituir la guarda al progenitor que la té assignada pot agreujar els efectes de la substracció.\nLa lletrada ha valorat que, en casos com aquest, "l'única prioritat a considerar és quina decisió pot comportar un benefici més gran per al desenvolupament psíquic i emocional del menor", sense anteposar els criteris d'adaptació a l'entorn, la qual cosa sol passar la majoria de vegades.


“Éramos unos niños” de Patti Smith\nYou are here: Home / Articles / “Éramos unos niños” de Patti Smith\nQuan arriba l’estiu apareixen moltes recomanacions literàries. L’estiu passat molts recomanaven “Éramos unos niños” de Patti Smith. L’autora és com un personatge d’Auster de muntanya russa. Avui està enfonsada en la misèria i, de sobte, és rica i famosa. Però entre els seus origens humils i el seu èxit esclatant, hi ha el procés que la porta on avui se la coneix i això és del que tracta el llibre. A “Éramos unos niños” Patti Smith parla de drogues, sexe i rock and roll i més enllà d’això de literatura, art i sobretot d’amor. L’amor que ella va sentir pel fotògraf i amic Robert Mapplethorpe.\nPatti Smith i Robert Mapplethorpe es van conèixer el 1967, després que ella arribés a Nova York. La seva amistat es va forjar gràcies a un cúmul de coincidències. Quan ella, que vivia en un altra ciutat, anava a agafar l’autobús que l’havia de dur a Nova York se’n va adonar que no duia prou diners pel viatge. Desesperada es va tancar en una cabina de telèfons impotent i sense saber què fer, i allà va trobar, com per art de màgia, un moneder oblidat amb prou bitllets per pagar el viatge. Un cop a Nova York va dormir molts dies en carrers i parcs fins que va trobar una feina en una botiga on va conèixer un client que era en Robert Mapplethorpe. Després d’aquell primer cop, el destí els va unir passats uns dies. Una nit per poder menjar Patti Smith s’havia deixat convidar a sopar per un senyor. Quan el senyor ja li estava proposant anar a fer una copa a casa seva, va veure en Robert que, en aquell moment, passava per allà. Per escapolir-se de la incòmoda situació, li va demanar que simulés que era el seu xicot. A partir de llavors mai més es van separar. Van viure junts primer com a parella i després com a bons amics.\nPatti Smith i Robert Mapplethorpe sobretot van compartir l’art, la llibertat i la forma de viure. Com a bons amics també van compartir les misèries i les alegries. Era l’època de la la guerra del Vietnam, de Joan Bae i Tim Hardin, dels hippies i de la LSD. El llibre de la Patti Smith són les seves memòries quan ell encara no era fotògraf i feia collages i ella escrivia alguns versos però mai se li havia passat pel cap passar-se al sector de la música. Tot i l’evolució diferent dels dos amics mai hi va haver enveges i sempre es van ajudar i això que van passar gana, fred i desesperació. Aquest llibre és un homenatge a l’amistat i a aquells meravellosos anys.\nFiled Under: Articles, Llibres Tagged With: articles, eramos unos niños, laura juanola, llibres, patti smith


Inscripcions obertes per a la 2a edició del curs d'Open Data Ambiental! - COAMB\nInscripcions obertes per a la 2a edició del curs d'Open Data Ambiental!\nDesprés de la bona acollida de la primera edició, l’Escola de Formació del COAMB proposa una nova edició del curs d’Open Data Ambiental. Vivim a l’era de les dades. Gràcies a les dades obertes, els professionals disposem d’accés a informació que ens pot resultar de gran utilitat per als nostres projectes. D’altra banda, les administracions i les empreses disposen de més dades que mai sobre els seus usuaris i s’enfronten a nous reptes, com fer-ne un bon anàlisi per optimitzar el seu funcionament, o com compartir-les i gestionar-les de manera transparent.\nAmb aquest curs de 12 hores lectives coneixerem de manera pràctica les eines disponibles per cercar les dades, processar-les i finalment representar-les en un format que ens sigui útil (mapes, infografies, etc), especialment en aplicacions del sector ambiental. Consulta aquí el programa complet.\nAcompanyats per docents experts i apassionats per la innovació digital i l’open data ens endinsarem en els següents continguts:\nCERCA de dades ambientals obertes i introducció als formats de les dades.\nTRACTAMENT i INTERPRETACIÓ de les dades (verificar-les, georeferenciar-les).\nVISUALITZACIÓ i REPRESENTACIÓ de les dades amb diferents eines (Instamaps i altres).\nCASOS PRÀCTICS i EXEMPLES (experiències i aplicacions de les dades obertes en el sector ambiental).\nEXERCICI PRÀCTIC (els alumnes, tutoritzats per la docent, realitzaran un exercici per consolidar els continguts del curs).\nEl programa tindrà lloc a la seu del COAMB els dies 9, 15 i 21 de març en horari de 9.30 a 14 hores. Si t’interessa, reserva ja la teva plaça!


Trapezi 2022 o l’art de l’humanisme circense | ReusDigital\nTrapezi 2022 o l’art de l’humanisme circense\nLa 26a edició de la Fira Trapezi està marcada per la tornada a la plena normalitat i per la seva reflexió social\nper Joel Medina, Reus | 14 de maig de 2022 a les 20:54 |\nL’elefant del Trapezi | Joel Medina\nDes de dimecres passat i fins al pròxim diumenge, Reus és la capital del circ. Perquè tornem a tenir el Trapezi aquí. I perquè després d’un 2020 on es va suspendre i un 2021 amb restriccions, aquest 2022 el tenim amb totes les de la llei. Al 100%. Amb un caràcter més humanista i de reflexió, especialment després dels anys de pandèmia, i amb un públic entregat i amb ganes de viure i veure l’espectacle del circ.\nLa jornada d’aquest dissabte ha començat a dos quarts de 12 al Trapexic, al parc del Mas Iglesias, amb l’espectacle Rutines de la companyia Ambi2. Jocs de malabars i equilibris que representen, segons la companyia, “una reflexió sobre la quotidianitat a través del llenguatge del circ”. A les 12 en punt, a La Palma, s’ha pogut presencial Ino, de la companyia Ino Kollektiv (Cie. L), guanyador del premi a millor espectacle de circ de carrer als Premis Zirkòlika de Circ de Catalunya 2019. Tot i la calor i la xafogor que ha començat a caure, el públic ha volgut gaudir-lo de ben a prop, encara que també hi ha hagut qui ha preferit refugiar-se a l’ombra.\nIno és un espectacle conceptual, on set dones amb sis nacionalitats diferents reflexionen sobre els convencionalismes socials i la pressió que aquests exerceixen sobre nosaltres. Tot sense dir ni una paraula. Mitjançant l’idioma circense, art col·lectiu i coreografies inspiradores que han buscat captivar el públic. “Certament, crec que ho hem aconseguit i hem connectat amb la gent” ha explicat Lav Gilardoni, una de les intèrprets i creadores de l’espectacle. També ha destacat l’emoció que han detectat en el públic: “Això ens ha donat encara més energia”.\nEntre els assistents, cares de sorpresa i admiració. Els més petits asseguts a terra a primera fila i els adults darrere han contemplat amb atenció com les artistes d’Ino s’han buidat per dins i per fora i han justificat tots i cadascun dels aplaudiments que han rebut. “M’ha encantat que només fossin noies i que posessin tant de sentiment en l’espectacle”, ha confessat la Yaiza en acabar l’actuació. L’Esther i el Carles l’han viscuda en família amb els seus fills, la Mariona i l’Aniol: “Les noies han interaccionat molt amb el públic i ja convenia començar a reivindicar des de l’art”, han comentat. Ivo també ha sorprès molta gent: la Paula i l’Oriol han vingut “totalment a cegues”. No obstant això, hi ha hagut algun espectador que s’ha quedat amb ganes de més acrobàcies: “No és molt el nostre estil, però també està bé que hi hagi coses diferents”, han expressat el Sebastià i la Lídia.\nA la mateixa hora i també a les 6 de la tarda, des de la plaça Cultura de la Pau i pels carrers del centre de Reus s’ha pogut gaudir d’una cercavila prou curiosa. Tres homes amb xanques fent salts impossibles. Ells són Todozancos, un grup amb integrants de diferents països especialitzat en la fusió de les tècniques de teatre-circ. I com no podia ser d’una altra manera, han anat acompanyats de bona música amb l’agrupació Always Drinking Marching Brand, que s’ha encarregat d’animar encara més una actuació que ha aplegat un gran nombre de gent davant, darrere i als costats de la cercavila. I l’elefant del Trapezi? Ensinistrat per Mortelo i Manzani, ha estat un dels elements més fotografiats de l’espectacle itinerant.\nA partir de la 1 i a les 8 del vespre, al parc del Mas Iglesias, ha actuat la companyia Circ Los, amb KASUMAY, un espectacle ambientat en els 60-70’s que agrupa tres persones amb caràcters ben diferents. També a la 1 i a les 8, a la carpa del parc de la Festa, s’ha representat Mentir lo mínimo, d’Alta Gama. Un projecte minimalista i conceptual.\nJa a la tarda, al Jardí de la Casa Rull, la companyia D’es Tro ha presentat POI, que s’introdueix en la figura de les baldufes. A dos quarts de vuit, a la plaça del Baluard, Yldor Llach, que va dur a terme la inauguració oficial, ha representat el seu projecte L’Y-Ànsia per volar. A la mateixa hora, a la plaça de la Llibertat, Endangered, de Flying Pikmis, que a través de la tècnica del trapezi mini volant barra a barra, explica com la colonització dels pobles deixa empremta i com és de gran l’impacte que generem al nostre entorn. L’escenografia ha estat feta a mà per la mateixa companyia amb materials reciclats.\nI per tancar la jornada, tres espectacles més. A dos quarts de nou al Teatre Bartrina, l’espectacle acrobàtic Sweat & Ink, de Cirque Barcode. A les 9 del vespre, a la plaça del Mercadal, Les P´tit Bras continuaran amb els números d’altura mitjançant Bruits de Coulisses. I a dos quarts d'11 de la nit, a la carpa de la plaça Anton Borrell, el Cabaret.\nAquest any sí, Reus ha tornat a ser la capital del circ al complet. Danses, malabarismes, equilibrismes, reflexions i sobretot, espectacles. Espectacles acompanyats d’una gran quantitat de públic que de segur farà que la tornada a la normalitat de la Fira Trapezi sigui acrobàtica.\nLa normal se nos va de las manos\nPer Enric22 el 15 de maig de 2022 a les 08:11\nPerò que nos pasa, ayer Reus por la tarde estaba a topé de gente, amontonados y sin mascarilla, es muy fuerte que después de lo que ha pasado y de lo que actualment este caprichoso virus sigue presenté en nuestro entorno nos sigamos amontonando y sin ninguna protección, es que estamos todos locos, de todas formas pronto veremos las consecuencias de este desaguisado lance, los espectáculos mediocres, la organización desbordada, la urbana ( con tanta gente no la veía) colas por todas partes vamos que se nos va todo esto del virus de las manos


Nom: VIA CRUCIS\nAdreça: Camí de la Cova\nEclecticisme Capella de la Soledat.\nOriginal Culte Rosari\nActual Culte Rosari\nMargarita Sans Escultora 1975\nDomènec Fita Escultor 1975\nEnric Sagnier Arquitecte 1915 - 1916\nDarius Vilàs Pintor 1924\nFrancesc Juventeny Escultor\nEl camí del Via Crucis de Montserrat es troba situat molt a prop del monestir. Es tracta d'un conjunt escultòric, compost per catorze estacions.\nAl parlar del Via Crucis cal diferenciar entre les seves dues etapes constructives. La primera, i originària, la projeccció i execucció a principis del segle XX, destruït posteriorment, a la Guerra Civil. La segona etapa, engloba els anys seixanta i setanta, quan es projectà la renovació i s'executaren les noves escultures. Del camí originari sols resta la Capella de la Soledat o de La Dolorosa, de l'arquitecte Enric Sagnier.\nCapella de la Soledat o de la Dolorosa\nPetita capella que funciona com un dels punts del via crucis. És el dedicat a la Verge dels Dolors. És de planta quadrangular amb una torre a cada angle. El parament és de carreus de pedra perfectament escairats deixats a la vista. A la façana hi trobem una motllura que dibuixa una entrada fictícia, un arc el·líptic cegat amb el mateix parament que el de la resta de la capella. Al seu interior hi ha pintures al fresc a les parets laterals i frontal, obres de Darius Vilàs, i també la imatge de la dolorosa, escultura de Josep Llimona.\nEstacions del Via Crucis\nAl llarg del camí del Via Crucis es diferencien les escultures de cada estació, on es representen diversos moments de la passió i mort de Crist, des del judici fins el davallament de la creu. Es tracta de pilars de ferro vist on hi ha unes lletres en relleu que ens situen en l'episodi i sobre d'aquest pilar un rectangle amb una imatge esquemàtica, també de ferro, amb els elements representatius del moment. De vegades hi ha fins i tot alguns elements reals adherits a la planxa de ferro, com ara claus. L'estil de la imatge és esquemàtic, només veiem línies que ens esbossen el moment, donant resultats força expressionistes.\nPrimera estació del Via Crucis.\nGrup escultòric que representa el moment en que Jesús és condemnat a mort. En un primer pla veiem a Crist dret, amb les mans lligades i la corona d'espines. Una mica més enrerra hi ha a la seva esquerra un soldat romà armat i a la seva dreta, assegut, Ponç Pilat. Aquests dos personatges estan flanquejant una creu de grans dimensions. El conjunt és de pedra vista, tractada de diverses maneres, els graons per exemple tenen un aspecte poc acabat però les figures estan més polimentades. Obra de Francesc Juventeny Boix.\nSegona estació del Via Crucis.\nRepresenta el moment en que Jesús agafa la creu per començar el camí. Veiem una única figura, Crist, amb una túnica franciscana, la corona d'espines i la mirada perduda, en actitud impassible. Al seu costat hi ha una creu de dimensions enormes. Tot el conjunt és de pedra. Obra de Francesc Juventeny Boix.\nTercera estació del Via Crucis.\nAquest és un grup escultòric que representa la primera caiguda de Crist. El trobem jacent, intentant incorporar-se amb les mans. Darrera, una creu de dimensions enormes. Tot el conjunt és de pedra.Obra de Francesc Juventeny Boix\nQuarta estació del Via Crucis.\nEl grup escultòric representa el moment que Jesús es troba amb la seva mare al carrer de l'amargura. Al centre de la composició hi ha una creu de grans dimensions, a un costat trobem a Crist, portant la creu i a l'altre, dues donesmirant-lo amb vestits llargs i el cap cobert, una d'elles dóna l'esquena als fidels. Es tracta de la Verge i Maria Magdalena. Obra de Francesc Juventeny Boix.\nTretzena estació del Via Crucis.\nGrup escultòric que representa el davallament del cos de Crist. Veiem Jesús jacent a terra, rodejat per St. Joan a la dreta, la Verge i Maria Magdalena i Josep d'Arimatea, a l'esquerra. Tot el conjunt està fet de pedra, donant-li diverses textures depenent de la seva ubicació. El camí del Via Crucis de Montserrat es troba situat molt a prop del monestir. Es tracta d'un conjunt escultòric, compost per catorze estacions.\nCapella de la Sole...\nEntre els anys 1904 i 1919 fou dissenyat i esculpit el conjunt de les 14 estacions del "Via Crucis" del Monestir. El projecte fou encarregat a Enric Sagnier, amb col·laboració d'Eduard Mercader, i les talles escultòriques foren dissenyades per Eusebi Arnau i tallades per Joan Puljol. Aquestes primeres escultures foren destruïdes en els primers moments de la Guerra Civil i més posteriorment foren construïdes de nou. Durant els anys setanta es realitzaren les noves escultures.\nIbañez, M. 1990 Catalunya universal


Holiday Home Schön Wohnen in Mainz Mainz Alemanya - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nLennebergstrasse 7, Gonsenheim, Mainz, Alemanya, 55124 - Veure al mapa\nMés informació sobre Holiday Home Schön Wohnen in Mainz\nAl visitar Mainz, vosté es sentirà com a casa a Holiday Home Schön Wohnen in Mainz, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEl Holiday Home Schön Wohnen in Mainz, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix lloguer de bicicletes.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara calefacció, balcó/terrassa, despertador, aparell de televisió, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma per satisfer els clients més exigents. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Les seves instal.lacions de primera i una situació excelent fan de Holiday Home Schön Wohnen in Mainz la base perfecta per a gaudir de la seva estada a Mainz.


“En els últims temps la censura també ve d'un cert sector del feminisme que vol prohibir concerts o cançons”\nConversem amb María Castejón Leorza, professora, historiadora, programadora, crítica de cinema i autora de l'assaig “Rebeldes y peligrosas en el cine”.\n"Rebeldes y peligrosas en el cine" ens mostra d’entrada, dues coses, la teva cinefília nada i el teu compromís militant amb el feminisme. Creus que el plaer i el perill han anat de la mà del que es continuen considerant grans clàssics del setè art? O dit d’una altra manera, cerques escletxes als quals agafar-te o hi ha alguna cosa al cinema comercial que creïs supeditat, des de temps molt llunyà, a una ideologia heteropatriarcal?\nPersonatges que podem definir com a rebels i perilloses han existit sempre al cinema. Com a crítica i espectadora consumeixo el que podem definir grans clàssics del cinema i el cinema més comercial o mainstream. Com a espectadora m’agrada consumir tant pel·lícules més canòniques com pel·lícules molt comercials. Com a crítica i programadora crec que tinc l’obligació de veure gairebé tot. Hi ha molta subversió i molt patriarcat en tots dos vessants. Clàssics com Un hombre tranquilo, El padrino o Casino que ocupen un lloc destacadíssim en la Història del Cinema són masclistes i profundament patriarcals i violentes cap a les dones, i pel·lícules populars com Miss Agent Especial són molt trencadores des del punt de vista de gènere.\nComences mostrant el rostre i la irrupció de les pioneres en gèneres considerats "masculinistes" com el western, el cinema d’acció, la ciència-ficció, el cinema policíac... El temps ha posat les coses en el seu lloc o sempre hi ha hagut veus insubmises dins d’aquests corrents aparentment tan virils?\nVeus insubmises, afortunadament han existit sempre. En part crec que existeix cert prejudici per part de la crítica fílmica feminista a analitzar gèneres populars com els que esmentes. Com si només pel·lícules militants o que posen als seus personatges femenins en cruïlles que tenen a veure amb el fet que siguin dones o que sofreixin algun tipus de violència fossin els referents en els quals cal fixar-se, els més vàlids.\nAbans d’iniciar la recerca que ha suposat el llibre a penes coneixia el western. He al·lucinat molt en descobrir aquests personatges tan potents en un gènere tan masculí. Personatges com el d’Annie Oakley, la famosa pistolera que va existir en realitat, són molt sorprenents. Pel·lícules sobre la seva vida rodades en els anys trenta del segle passat, si bé estan carregades d’ideologia de l’amor romàntic -en la vida real va ser el marit d’Oakley el que es va mantenir sempre en un segon pla- són molt inspiradores i reivindicatives. No podem realitzar lectures rígides o intransigents de les pel·lícules perquè si no ens perdríem les subversions.\nAl cinema d’acció, les adaptacions cinematogràfiques de Los Angeles de Charlie, que són bastant dolentes cinematogràficament, suposen un pas endavant perquè veiem a dones en rols d’acció. Dones en rols d’acció i no a dones fent coses de nois, que és molt diferent. A més, les pel·lícules són molt absurdes, molt kitsch, divertides i fins i tot paròdiques.\nCrec que del cinema d’acció vénen grans transformacions. No hi ha més que recordar-se de les furibundes reaccions a adaptacions molt testosteróniques com "Mad Max" o "Els Caçafantasmes". Veure a dones protagonistes en rols d’acció que històricament han assumit els homes és molt significatiu. Significa que hem tocat una tecla delicada. Que ens estem menjant la nostra part del pastís. Ja no ens quedem només com a espectadores en els nostres grupuscles veient pel·lícules romàntiques o de dones en crisis o dones que han d’empoderar-se. I això és molt important.\nEn el teu trajecte cites gran quantitat de films, però et detens en alguns que apuntalen les teves tesis sobre la ideologia, el gènere i la pantalla gran. Tot ha sorgit sobre la marxa o sabies quins eren aquests films decisius per a l’avanç de la imatge de les dones?\nEl llibre és la continuació d’un comissariat que vaig realitzar l’any 2017 per a en Centre de Cultura Contemporània de Barcelona. Tot el treball que vaig fer per al cicle, el treball que he realitzat en Pikara Magazine i el treball com a programadora en els meus cicles d’Heroïnes de Cinema em fan veure molt de cinema. Així que és un procés en el qual a partir d’eixos principals que em poso vaig encaixant pel·lícules.\nEn aquest cas ha estat un procés molt natural. He escrit molt còmoda perquè és de les primeres vegades que no m’he vist condicionada pel registre acadèmic. No he sentit aquesta pressió i crec que es nota. El que sí que et dic també, és que s’han quedat temes fora com el d’una anàlisi profunda de les prostitutes al cinema, de les boges, de lesbianes, del cinema d’adolescents. Hi ha bastants més rebels i perilloses.\nT’atreveixes sense temor amb una dècada per mi sembrada d’incorrecció política i despropòsits masclistes com són els anys vuitanta del segle XX, sembrats de "family values" Creus que el clima sociopolític del moment influeix en la representació del gènere i la diferència sexual en la pantalla?\nEls vuitanta van ser anys bastant terrorífics, sí. Atracción fatal, que té un gran pes en el llibre és una reacció patriarcal brutal a l’emancipació femenina de la Segona Ona del moviment feminista. Les pel·lícules, les sèries, no són un reflex de la societat perquè són una interpretació personal de qui es posa darrere d’una cambra o de qui escriu una història. Però és innegable que aquests relats es nodreixen de la realitat. Crec que totes les dècades són molt masclistes en general. Els Vuitanta també ens van deixar la gran joia que és "Dirty Dancing". L’autora Hadley Freeman té un assaig meravellós que es titula precisament The estafi of my life en la qual afirma que els vuitanta la van ensenyar a ser feminista.\nUn dels capítols més evocadors i documentats està dedicat a aquesta vamp, alhora mítica i oblidada, que va ser Mae West. Quin paper ha jugat la censura en aquest trajecte cap a la llibertat sexual?\nMae West li va fer un tomb molt gran a com llegia el cinema. El mateix em va ocórrer com a historiadora quan em vaig llegir el llibre Mujeres, raza y clase d’Ángela Davis. Vaig veure com és possible que un personatge femení construeixi la seva sexualitat des del poder. Mae West va ser molt conscient del poder que li donaven les seves corbes. Es menjava el desig dels homes, el mastegava i li ho escopia en la seva cara. Aquest poder sexual no l’havia conegut al cinema. Crec que Sharon Stone en Instint Bàsic és de les poques que ho recupera.\nA més, les pel·lícules de West són molt boges i divertides i tenen una reivindicació de classe social molt potent, I és molt interessant com es relaciona amb les dones perquè ho fa des d’uns pactes molt reivindicables. Més enllà de les seves pel·lícules Mae West va ser una persona molt influent i poderosa. Escrivia les seves pròpies històries, controlava les seves pel·lícules, va salvar a la Paramount de la fallida i va ser capaç d’arribar als diners. I això poques dones ho han aconseguit. La seva descaradura va ser tal que va haver de bregar amb la censura. Ella li va donar la volta i es va beneficiar. Però sí que és veritat que en les seves últimes pel·lícules es veu que la censura va influir.\nLa censura funciona en dues direccions. Prohibeix, però al mateix temps crea interès. El prohibit sempre ens atreu, sempre ens crida. Censurar actituds sexuals de dones conscients de la seva sexualitat és molt simptomàtic d’una societat judeocristiana que defineix la sexualitat femenina com a perillosa. I és veritat. Perquè poques coses hi ha tan poderoses com una dona lliure i conscient de la seva sexualitat.\nÉs curiós, perquè en aquests últims temps la censura també ve d’un cert sector del feminisme que vol prohibir concerts o cançons. Em recordo que quan van estrenar 50 ombres de Grey un grup de feministes va cridar al boicot. Francament em sembla tant ridícul com perillós aquest tipus d’accions que animen a la censura. En aquest país tenim una història massa llarga amb el tema.\nHi ha films als quals dediques capítols sencers com és el cas de "Carmina", dirigida pel seu fill Paco León, pots explicar-nos alguna cosa de l’evolució de la figura del "mestressa de casa" al cinema espanyol?\nPer a mi el personatge de Carmina és una deessa. Té la capacitat de parlar-nos directament des de la seva cuina, des d’aquest espai domèstic al qual han estat condemnades moltíssimes dones espanyoles durant dècades per a explicar-nos la seva veritat. Carmina és un personatge molt excepcional perquè és molt brutal en si mateixa. Les estratègies que desenvolupa per a afrontar la vida i la precarietat no les pot desenvolupar qualsevol.\nLa mestressa de casa espanyola no li ha interessat massa ni al cinema ni al feminisme. El model majoritari ha estat el de mare complaent i submisa sense especial rellevància en les trames. O la mare terrorífica de Furtivos. Hi ha una gran revolució en la representació de les dones espanyoles amb les cineastes de la Transició, Cecilia Bartolomé, Josefina Molina i Pilar Miró, i les seves pel·lícules: Vámonos Bárbara, Función de noche, i Gary Cooper que estás en los cielos. En les tres pel·lícules s’analitzen de forma molt radical i profunda què significa intentar sortir-se del model de mestressa de casa espanyola. Crec que és un procés molt interessant.\nFinalment, alguna anotació sobre el paper jugat pels crítics de cinema en tot això.\nLa crítica de cinema, com molts altres àmbits culturals ha estat un món molt patriarcal i masculí. A més, no podem oblidar que el cinema en general té un punt de vista molt androcèntric.\nHi ha molt de rebuig per gran part d’aquesta crítica tradicional d’assumir la perspectiva de gènere en les seves lectures. És molt curiós com el poden veure com una amenaça. Fa pocs dies van emetre El hombre tranquilo de John Ford i vaig veure en xarxes com un crític ridiculitzava una crítica que apuntava al masclisme de la pel·lícula. A mi El hombre tranquilo em sembla una obra d’art. Però si la veig no puc obviar que John Wayne arrossega a Maureen O’Hara per la campanya irlandesa gairebé dels pèls durant més de dos minuts. Aquest fet no la invalida com a obra d’art, però sí que cal visibilitzar-ho.\nSe sol dir que El hombre tranquilo és un reflex de la societat en la qual es va rodar l’any 1952 i que veure’l d’una altra manera és ser gairebé una histèrica. Serà reflex d’una certa societat, perquè només tres anys abans Simone de Beauvoir havia escrit El segundo sexo i estava començant la Segona Ona dels feminismes.\nLa perspectiva de gènere cal assumir-la en totes les lectures culturals i unir-la a la resta d’elements d’anàlisis. Crec que enriqueix quan ho fem des de les ciències socials. En el seu moment vaig escriure sobre el tema a propòsit de El último tango en París\nNo som unes capritxoses i unes tarades a les quals ara se’ls ocorre prohibir pel·lícules com Lo que el viento se llevó o Blancaneu. Volem lectures crítiques i enriquidores. De tota manera, és un tema que em produeix cada vegada més mandra. Tant la resistència i els supòsits dignes cabrejos de la crítica canònica perquè ens veuen com una amenaça i ens infravaloren com les persones que pensen que Cruela de Vil fomenta el maltractament animal. A mi el que realment m’agrada és continuar veient pel·lícules i continuar buscant rebels i perilloses.


viurealspirineus 12:27 03/07/20\nDADES ACTUALITZADES COVID19 (2 JULIOL)\nS'han comptabilitzat 479 casos positius acumulats des de l'inici de la pandèmia, els mateixos que fa dos dies\nEntrada a Hospital la Seu d'Urgell per la plaça Soldevila/FS\nEl Departament de Salut ha informat que aquest dijous dia 2 de juliol, a la Regió Sanitària de l'Alt Pirineu i l'Aran s'han comptabilitzat 479 casos positius acumulats des de l'inici de la pandèmia, els mateixos que el dia anterior. També es manté, des del 18 d'abril, fa més de dos mesos, la xifra de 30 morts, 13 en hospitals, 7 en residències geriàtriques, 2 al seu domicili i 8 més no classificats. A les residències de gent gran s'han registrat 85 positius. Les altes hospitalàries acumulades han estat 176, les mateixes que ahir.\nA l’Alt Urgell el nombre de contagis és de 67, de sospitosos 959 i de morts per coronavirus 6. A la Cerdanya i al Pallars Sobirà no hi ha hagut de moment cap defunció, amb 72 i 27 casos positius i 713 i 345 de sospitosos respectivament. Mentre que al Pallars Jussà es comptabilitzen 17 morts, 112 contagiats i 1082 sospitosos i a la Vall d'Aran 159 casos d'infectats i 720 sospitosos i 6 morts. I a l'Alta Ribagorça s'ha constatat 17 contagis, 228 sospitosos i una mort.\nDes de l'inici de la pandèmia de coronavirus a Catalunya, s’han comptabilitzat fins avui un total de 39.782 altes hospitalàries de persones diagnosticades amb la Covid-19.\nTal com es va ordenar des del Departament de Salut, les funeràries declaren diàriament els casos de coronavirus difunts. Són un total de 12.584 persones fins ara, amb la Covid-19 o com a sospitosos. D’aquestes, 6.866 han mort a un centre hospitalari o sociosanitari, 4.098 a una residència i 796 al domicili. Els casos restants són casos no classificables per manca d’informació.


Hotel des 3 Iles Chalezeule França - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nAllotjaments a Chalezeule\n1, Rue Des Vergers, Chalezeule, Chalezeule, França, 25220 - Veure al mapa\nHabitació Doble/Individual - Habitació\nMés informació sobre Hotel des 3 Iles\nAl visitar Chalezeule, vosté es sentirà com a casa a Hotel des 3 Iles, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nHotel des 3 Iles també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Chalezeule. Per anomenar algunes de les comoditats de l'hotel, hi ha instal.lacions per a minusvàl.lids, express check-in/check-out, magatzem d'equipatge, instal·lacions per a reunions i banquets , centre de negocis.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara calefacció, servei de despertador, escriptori, despertador, telèfon per satisfer els clients més exigents. L'hotel ofereix meravelloses instal.lacions d'oci com pesca, pistes de tennis, equitació, jardí que faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Hotel des 3 Iles és una elecció inteligents per a viatgers a Chalezeule, i ofereix una estada relaxant i sense molèsties.


Xancletes HEE 20001 Color Vermell | Calçats Savina\nXancletes HEE 20001 Color Vermell. Xancletes amb falca, monocolor, en pell vaqueteta de primera qualitat. El seu disseny està compost per dues tires amples creuades de pell llisa.\nEl seu model és bio anatòmica encoixinada de pell. Sola de goma amb plataforma davantera de 3,5 cm i falca de 9 cm aproximadament. Fabricades a Espanya.\nUn calçat actual per vestir la moda. No et quedis sense les teves Xancletes HEE 20001 .\nSandàlies HEE 22034 Color Negre. Sandàlies de dit, planes, estil esclava, monocolor, en pell vaqueteta de primera qualitat. El seu disseny està compost per tires creuades ajustables, de pell llisa. Tenen el taló cobert. Tancament mitjançant sivella al turmell. La seva plantilla és bio anatòmica de pell. Sola de goma de 1 cm aproximadament. Fabricades a...\nSabatilles CABRERA 2321 Ris Color Mostassa\nSabatilles CABRERA 2321 Ris Color Mostassa. Sabatilles de dona destalonades amb la puntera tancada. Confeccionades 100% amb tovallola de primera qualitat. Plantilla de tovallola. És un model molt còmode de portar gràcies al fet que té la planta lleugerament encoixinada. La sola és antilliscant i microporosa "Especial Parquet". Per això són molt lleugeres,...


#14 | Roger Vinton\nL’home del Greal\nQuan un mite desapareix, l’ombra de la seva silueta és un forat negre que ens fa sentir minúsculs. Si els herois no poden vèncer al temps, a què hem d’aspirar els pobres mortals? Ha marxat l’home que ens va dur el Sant Greal: autoconfiança, diversió, èxit, transcendència i felicitat; però també ens va regalar la fórmula per perpetuar aquests cinc valors. Amb el temps, però, els mediocres van prendre el tros de paper on estava escrita la fórmula i el van esmicolar, tot dient que aquells consells no valien per a res. I ens van alliçonar, amb el suport d’un exèrcit d’acomplexats, assegurant-nos que pensar diferent no era el bon camí, que voler canviar les coses era un sacrilegi i que més valia fracassar i mantenir el control que no pas tenir èxit i haver-lo de compartir. Els mediocres es miraven entre ells, murmurejant «aquest nouvingut no ens prendrà ni un gram de protagonisme».\nL’home del Sant Greal era un personatge amb un gruix fora del comú, però malauradament massa periodistes locals van preferir quedar-se en l’anècdota dels momentos dados que no pas capbussar-se en el seu recorregut vital. Llàstima, perquè tenia molt a explicar si li haguessin preguntat. És una sort que els mediocres arribessin massa tard a esmicolar la fórmula, perquè la llavor ja havia germinat mercès a uns quants deixebles de ment oberta, que van pagar la seva gosadia amb l’ostracisme i la befa pública, perquè tothom sap que pilota i filosofia no poden anar juntes.\nCom que ahir va ser dijous sant, ara només ens quedar esperar a diumenge, i si diumenge no passa res, ens caldrà resar per tal de que al 2018, o si pot ser abans, torni a brillar el sol i deixem d’estar sota la influència d’aquesta ignominiosa aliança entre els mediocres i les seves legions d’acomplexats, i que el paper higiènic amb lletra impresa torni a fer només a funció per la qual va ser concebut.


FGC renovarà les cobertes de l'Estació d'Igualada — Ajuntament d'Igualada\n24º max. / 15º min. 20/10/2021 22:51\nSou a: Inici / Noticies / FGC renovarà les cobertes de l'Estació d'Igualada\nFGC renovarà les cobertes de l'Estació d'Igualada\nEl projecte, adjudicat per un valor de 286.611 euros, suposarà la substitució de les plaques actuals per unes de noves de policarbonat compacte\nFerrocarrils de la Generalitat de Catalunya (FGC) renovarà les cobertes de les andanes i de l’edifici de servei de l’estació d’Igualada. Els treballs començaran el dimecres, 16 de maig, i es calcula un termini d’execució de les obres de quatre mesos.\nEl projecte, adjudicat per un valor de 286.611 euros, suposarà la substitució de les plaques actuals per unes de noves de policarbonat compacte. A més, es realitzaran actuacions de manteniment preventiu de l’estructura metàl·lica i del formigó existent.\nLes cobertes de l’estació d’Igualada formen part d’un conjunt arquitectònic que engloba també l’estació d’autobusos contigua i és per aquesta raó que la proposta de rehabilitació ha tingut en compte el conjunt sense modificar el volum existent, ni alterar la composició de l’estació.\nPel que fa al manteniment d’edificis, Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya disposa d’un equip que s’encarrega específicament de supervisar l’estat dels edificis i els seus components.


Planellas: “Quina paradoxa veure i escoltar com un mal provoca tant de bé!” | Catalunya Religió\nPlanellas: “Quina paradoxa veure i escoltar com un mal provoca tant de bé!”\n- Planellas sobre el coronavirus: “Què en podem treure de positiu?”\n(CR) “Molts ja el sabíem l’Evangeli, però el reteníem com una filosofia, no com una comunió amb algú”, escriu l’arquebisbe de Tarragona, Joan Planellas, en la segona carta que publica des que han començat les mesures de confinament per contenir el coronavirus. En el text insisteix en la necessitat de pregària intensa en l’actual context de crisi sanitària i recomana recuperar uns versos de l’escriptor català Josep Carner per acceptar la vida “com a do de Déu”.\n“Aquests dies ens sentim tots contrariats, angoixats i despullats de les nostres preteses i dels nostres projectes merament humans”, reconeix Planellas. Alerta així del perill de prescindir de Déu: “L’home s’emmiralla en ell mateix i acaba en un narcisisme que li fa perdre el cap”. I demana anar al poemari de Carner. “Ens pot fer bé de meditar-los durant aquest final de Quaresma i davant l’emergència sanitària que estem vivint”, defensa.\nEl text, signat amb motiu de la festa de l’Anunciació, recorda el “sí” de Maria i assenyala Crist com “la nostra única esperança”. En aquesta mateixa línia l’arquebisbe de Tarragona reconeix que aquests dies té “sentiments contrastats”. I diu: “Quina paradoxa poder veure i escoltar com un mal provoca tant de bé!” Descriu amb comprensió i empatia el sentiment compartit d’impotència i també el crit enrabiat de qui demana a Déu “per què”. I aquí situa “la pietat nova del Senyor” que assimila al lliurament i la solidaritat de tantes persones que aquests dies s’exposen per combatre l’epidèmia.\nDesprés de més d’una setmana de confinament, es torna a adreçar als preveres, diaques, consagrats i consagrades i als laics i laiques amb missió pastoral: “Convé pregar intensament”, els demana. En concret, orienta cap a una pregària “pel nostre món i per totes les seves angoixes i sofriments, ens cal pregar pels malalts i contagiats pel virus, pels seus familiars, pels qui es troben en quarantena”.\nEl text inclou una reflexió pastoral, orientacions per a les celebracions eucarístiques d’aquests propers dies, pel Tridu Pasqual, i també pautes doctrinals sobre el sagrament de la reconciliació i la concessió d’“especials indulgències als fidels davant la situació actual de pandèmia”.


Callosa d’en Sarrià inaugura demà l’enllumenat de les festes de Moros i Cristians d’octubre : Ajuntament Callosa d'en Sarrià\nInici » Festes » Callosa d’en Sarrià inaugura demà l’enllumenat de les festes de Moros i Cristians d’octubre\nCallosa d’en Sarrià inaugura demà l’enllumenat de les festes de Moros i Cristians d’octubre\nprensa | 21 setembre, 2017\n*El dissabte, com a preàmbul, se celebraran diversos actes dedicats als xiquets i xiquetes del ‘Club del Festeret’\nCallosa d’en Sarrià es troba ja immersa en la preparació de les seues festes de Moros i Cristians, en honor a la Mare de Déu de les Injúries, que tindran lloc del 7 al 10 d’octubre. Així, com marca la tradició, demà divendres, 22 de setembre, s’inaugurarà l’enllumenat de festes. L’acte tindrà lloc a les 20.00 hores a la plaça de les Quatres Carreteres, on es concentraran els càrrecs festers.\nLa regidora de Festes, Rosa Mari Savall, ha avançat que enguany com a novetat es col·locaran els escuts de les dues capitanies a la carretera d’Alacant. La capitania cristiana d’aquest 2017 correspon a la filà Cavallers del Cid i la capitania mora a la filà Beduïns. A més, Savall ha destacat que es col·locarà també un detall en la il·luminació dedicat a l’ambaixador cristià, Joaquín Seguí, en el carrer on resideix. Una altra de les novetats que s’incorporarà a l’enllumenat és l’escut de la Mare de Déu de la Injúries que s’instal·larà a partir de la setmana vinent en la façana de l’església.\nD’altra banda es mantindran les novetats que es van incorporar el passat any i que van consistir en la instal·lació dels escuts de les 19 filaes que té Callosa en els carrers on es concentren les kàbiles, és a dir, carrer Colom i carrer Rafael Couchoud. Així mateix, a la plaça de les Quatre Carreteres es tornarà a instal·lar el lema de ‘Callosa en Festes’ i l’escut de la localitat i, igualment, l’escut de l’Associació de Moros i Cristians es mantindrà en la carretera d’Alcoi.\nLa regidora de Festes ha recordat que tot l’enllumenat de festes és de leds per a aconseguir un major estalvi energètic. Després de la inauguració de l’enllumenat de festes, a les dotze de la nit se celebrarà el primer assaig dels balls de Moros i Cristians en el carrer Colom.\nActes dedicats al ‘Club del Festeret’\nD’altra banda, el dissabte, 23 de setembre, se celebraran diversos actes dedicats als xiquets i xiquetes del ‘Club del Festeret’. Així, al matí, a partir de les 11.00 hores, s’instal·laran castells inflables a la plaça del Convent. I a la vesprada, a les 17.00 hores, se celebrarà la gran festa del ‘Club del Festeret’ amb una cercavila pels carrers del poble en la qual els més xicotets seran els protagonistes. En arribar a l’església trauran una imatge xicoteta de la Mare de Déu de la Injúries i els participants li posaran la samarreta del festeret. A continuació la cercavila continuarà fins a la plaça del Convent, on s’oferirà un berenar per a tots els socis del club.\n« Cultura adquireix 100 còpies del CD ‘Ante ruat Mundus…’ editat per Ple a 4 amb l’orgue de l’Església com a protagonista\nEl mural de la plaça del Convent, llest per a l’inici de les Festes »


Actualment és magistrat de la Sala Civil i Penal del Tribunal Superior de Justícia de les Balears\nPalmaEl jutge mallorquí i actual magistrat de la Sala Civil i Penal del Tribunal Superior de Justícia de les Balears, Carlos Gómez, ha estat elegit membre del Comitè de drets humans de l'Organització de Nacions Unides (ONU), segons ha anunciat el Center for Civil and Political Rights. Els membres escollits estaran en el càrrec durant quatre anys a partir de gener de 2021.\nGómez va dirigir l'Escola Judicial entre 1999 i el 2002, i poc després va ser president de l'Audiència Provincial de les Balears (2004-2014). També ha estat professor associat al Departament de Dret Privat de la Universitat de les Illes Balears (2003-2011). Actualment, a més, dirigeix la Revista Jurídica de les Illes Balears i és acadèmic de la Reial Acadèmia de Jurisprudència i Legislació de les Balears.\nAixí mateix, ha col·laborat en missions del Consell d'Europa de reconstrucció de l'estat de dret en diversos països: Bòsnia Hercegovina (2000), República Moldava (2001), Albània (2001), Eslovènia (2001), Montenegro (2001 i 2002), Azerbaidjan (2002) i Ucraïna (2003).\nEl Comitè de drets humans és l'òrgan d'experts independents que supervisa l'aplicació del Pacte Internacional de Drets Civils i Polítics. Tots els estats que en formen part han de presentar periòdicament informes al comitè sobre com exerciten els drets. Els membres examinen cada informe i expressen les preocupacions i recomanacions a l'estat que l'ha enviat.\nCarlos Gómez Tribunal Superior de Justícia TSJB


de C., el petit llibre que encara no tenia nom\ni Base y el generador misterioso\nTexto de la presentación gerundense de C. El petit llibre que encara no tenia nom y Base y el Generador misterioso (27 de mayo del 2003, Llibreria 22)\nHe de començar aquesta presentació dient que, malgrat el que diguin els papers, avui no havia de parlar jo, almenys jo no ho tenia previst. En realitat qui ho havia de fer era José Antonio Roldán, que tot i que probablement no deu haver presentat mai cap llibre —jo tampoc, ho aviso d’entrada—, era de debò la persona adequada. Efectivament, com que José Antonio Roldán i José Antonio Millán quan eren joves s’intercanviaven llibres com els que m’ha tocat de presentar, em va semblar una molt bona idea que avui, trenta i tants anys després d’aquells intercanvis, JA Roldán presentés dos llibres del seu antic company de lectures i de tantes altres coses. I de fet no es tractava només de presentar-los, sinó també d’aprofitar l’avinentesa per pagar un deute pendent. M’explico: un dels llibres que va deixar JA Millán a l’amic que avui no és entre nosaltres era Jim Botón y Lucas el maquinista, de Michael Ende, en una edició que s’estimava molt perquè la hi havia regalat el seu avi matern. Per motius que ignoro JA Roldán no va tornar mai el llibre a JA Millán, que se’n va venjar negant-se a tornar-li uns llibres que ell li havia deixat. Coneixent aquesta anècdota m’he passat tot el mes de maig intentant localitzar JA Roldán a través de la xarxa, però totes les recerques han estat infructuoses, cosa que lamento per dues raons: primer de tot perquè JA Millán de moment no podrà recuperar el seu exemplar de Jim Botón y Lucas el maquinista i, després, perquè això m’obliga a fer la presentació a mi.\nPreveient la possibilitat que JA Roldán no aparegués vaig pensar en la Clara, la meva filla gran. Evidentment hi havia el problema que ella mai no ha presentat cap llibre, però aquest problema no és només seu, sinó també del seu pare, i algun dia s’ha de superar i la veritat és que com més aviat millor. La Clara tenia moltes raons al seu favor per fer la presentació: per exemple, perquè es va llegir molt abans que no pas jo C, el petit llibre que encara no tenia nom i Base y el generador misterioso, però, sobretot, perquè a causa de la seva edat coneix molt millor que no pas jo la literatura infantil i juvenil, tant la clàssica com la que s’està escrivint ara mateix. Que ningú no es pensi que estic fent broma: la Clara, gran lectora dels llibres de Harry Potter –se’ls ha llegit tots sis vegades!– va haver de suportar durant molt de temps les meves bromes sobre les estúpides novel·les infantils que llegia i la meva insubornable negativa a llegir, com ella em demanava gairebé plorant, almenys un dels llibres de la saga. Tot va canviar, però, el dia que vaig descobrir –aviat farà un any– a la pàgina electrònica de JA Millán l’article La piedra filosofal. Las razones de Harry Potter, una defensa molt subtil de les virtuts del llibre i de les raons del seu èxit. Aquell dia vaig deixar de fer bromes a costa de les lectures de la meva filla i vaig considerar amb molt més de respecte la seva competència com a lectora. La Clara, sens dubte, també era una persona molt més adequada que no pas jo per presentar aquests llibres, però som a final de curs, acaba de començar primer d’ESO a l’Institut i vaig tenir por que un encàrrec com aquest la destorbés.\nQuan encara no havia descartat definitivament que la meva filla fes de presentadora, vaig pensar també en la possibilitat que a la Clara l’ajudés en Martí, el meu fill petit, també gran lector de Harry Potter –tot i que només s’ha llegit tres vegades els quatre llibres. A en Martí li va encantar C, el petit llibre que encara no tenia nom –de fet li va agradar tant que quan la meva dona els en llegia a tots dos en veu alta un o dos capítols poc abans que se n’anessin a dormir, en Martí, ple de curiositat per saber què passava, no podia aguantar-se i l’endemà al matí en llegia, d’amagat, un parell de capítols més. He de confessar, però, que per desgràcia he fracassat en l’intent que en Martí es llegeixi Base y el generador misterioso perquè darrerament està tan obsessionat amb els llibres de papiroflèxia que només se l’hauria llegit si s’hagués titulat El origami y el papel misterioso. Vaig haver de descartar, per tant, aquesta opció, d’entrada tan atractiva.\nM’estava quedant sense alternatives i sense temps, i la possibilitat que jo hagués de presentar els llibres s’anava fent cada cop més gran. En un últim intent d’aconseguir d’eludir aquesta responsabilitat vaig pensar en la meva dona, que és mestra de tercer d’EGB i alhora mare de dues criatures que llegeixen molt, però finalment també vaig haver de descartar aquesta possibilitat precisament perquè és mestra i, tot i que això sovint s’oblida, els mestres a final de curs encara tenen més feina que no pas els bons estudiants. No hagués estat gens bé que jo n’hi hagués posat encara més.\nFinalment em vaig haver de resignar que el presentador que encara no tenia nom –o, si voleu, el presentador que anava passant de dir-se JA Roldán, a dir-se Clara, o Martí, o Montserrat– havia de dir-se Xavier i havia de ser jo. Això va ser ahir, cosa que vol dir que m’he passat un mes buscant un presentador adequat per aquests dos llibres i al final, no havent-lo trobat, només he tingut unes poques hores per preparar la presentació. Es miri per on es miri és evident que no serveixo per fer presentacions!\nPerò deixem-nos de lamentacions i anem per feina. Tot i que C. El petit llibre que encara no tenia nom és un conte infantil i que Base y el generador misterioso és una novel·la juvenil, en el fons són dos llibres molt semblants. Es tracta de dues obres esplèndidament ben escrites en què es combinen les dues funcions que el vell Horaci exigia a la literatura: el delectare, és a dir l’amenitat i el plaer que genera la seva lectura, i el prodesse, és a dir el profit i els bons ensenyaments que se’n deriven. Es tracta de dos llibres d’aventures que expliquen una història tan vella i tan nova com la mateixa literatura: la del jove inexpert que surt a la recerca de l’aventura, a la recerca del seu propi nom en el cas de C. —un heroi joveníssim perquè es tracta d’un Contet tan petit "que no feia més de dues línies: Hi havia una vegada… i Fi"— o a la recerca del sentit dels estranys fenòmens que tenen lloc dins d’un ordinador en el cas de Base, un programa de base de dades que quan comença la novel·la inicia també el seu primer dia de treball.\nEls espais per on té lloc aquest viatge a la recerca del sentit, del sentit del protagonista o del del món que l’envolta, són el món del llibre de paper, del llibre tradicional, en el cas de C., i el món dels ordinadors i el món de l’edició digital i electrònica en el cas de Base. En aquest sentit em sembla que es pot parlar de C. i de Base com de dues obres didàctiques, de dues bones obres didàctiques, donat que contenen una molt bona introducció als mons del llibre tradicional i de les noves tecnologies de la informació. El viatge de C a la recerca del seu nom el posa en contacte amb els principis de la tipografia, de l’enquadernació, de la codicologia o dels diversos gèneres textuals. El llarguíssim viatge digital de Base —gairebé una volta al món en molt menys de vuitanta dies, un viatge que comença en les freixures de l’ordinador i acaba en les autopistes de la xarxa!— el posa en contacte amb tots els personatges que pul·lulen per aquests universos: sistemes operatius; virus i programes de control antivirus, generadors de virus perversos i generadors penedits, lliurats a la lluita contra el vici; navegadors enxarpats en el procés de construcció d’una pàgina electrònica; mòdems; ciutats de la memòria, és a dir els immensos espais de la memòria RAM, etc. Com diu Base al bell mig de la novel·la: "Lo que me daba rabia, rabia de verdad, era no saber con qué estaba trabajando. Eran cosas con un origen, sí, de un tipo y un destino, pero ¿qué cosas?" (pp. 42-43). És aquesta curiositat, aquest desig de la jove Base de saber com funciona el món i amb quina mena d’éssers té tractes cada dia allò que la impulsa a sortir del seu cau per llançar-se a l’aventura i que alhora permet que els lectors que l’acompanyen en aquest viatge comparteixin amb ella els seus descobriments i entenguin una mica millor —i encara més si es tracta de lectors infantils, que tot just estan començant a iniciar-s’hi— les regles i els espais de les tecnologies de la informació.\nPer evitar malentesos més val que posi en relleu d’entrada que la càrrega didàctica de tots dos llibres està tan ben dosificada que no posa mai en perill l’equilibri de la narració ni el plaer de la lectura. Em sembla que va ser Stendhal qui va dir que un passatge polític enmig d’una novel·la era com una detonació enmig d’un concert. En els dos llibres de què estic parlant no hi ha ni trets enmig d’un concert ni cap passatge polític o didàctic d’aquesta mena. I no n’hi ha perquè les parts que podríem considerar didàctiques estan tan ben justificades narrativament que el que s’imposa d’entrada és la força literària de l’escena o del paisatge en qüestió. Això només es possible gràcies, per una banda, a la potència imaginativa de José Antonio Millán i, per l’altra, gràcies al seu ampli coneixement del mons del llibre i de l’univers dels ordinadors, un coneixement fruit de molts d’anys de treball i de curiositat. Aquesta conjunció de saviesa diguem-ne tècnica i d’imaginació literària, de fantasies tecnològiques i de rigor poètic, és a l’origen del naixement de personatges i d’escenes delicioses, com ara l’estrany llibre que Contet es troba de nits a la biblioteca, com la descripció del frenètic procés de construcció d’una pàgina web o com la metamorfosi o l’esquarterament digitals a què Base se sotmet en el mòdem per poder fugir del seu ordinador i navegar per la xarxa. La naturalitat dels diàlegs es deu també a aquesta mateixa combinació de saviesa tècnica i d’imaginació lírica. Efectivament, ni els llibres amb qui es topa C al llarg del seu viatge parlen com un llibre ni els éssers electrònics que va coneixent Base al llarg de les seves recerques parlen —per sort!? com un manual d’instruccions d’ordinador traduït a Shangai de l’anglès al castellà per un japonès amb pocs coneixements del castellà, però amb l’ajut impagable d’un programa de traducció automàtica.\nDeia Valentí Puig que un bon llibre no ensenya mai res, però que un bon lector sempre hi aprèn alguna cosa. El mateix es pot dir dels dos llibres de José Antonio Millán: de fet no ensenyen res, però és impossible llegir-los sense apendre-hi moltes coses. Jo, per exemple, em vaig quedar amb un pam de nas quan vaig descobrir els increïbles itineraris que fins fa ben poc solia seguir un missatge de correu electrònic fins arribar al seu destí: sortia d’Espanya i se n’anava cap a Toronto bo i passant per Osaka i després per Francfort. Dit d’una altra manera, José Antonio Millán sap ensenyar sense que se li vegi el llautó, de fet sap ensenyar sense ni tan sols proposar-s’ho, perquè en realitat l’únic que vol fer és literatura, bona literatura. I potser és precisament aquesta voluntat de no ensenyar res la que fa que tots dos llibres puguin ser considerats un bon manual infantil o juvenil d’iniciació als mons del llibre i dels ordinadors. Deia Unamuno, parlant dels manuals de literatura, "manual, más bien pedal", és a dir una summa il·legible de dates, dades, noms i cognoms, títols i resums. Res més lluny dels llibres que estem comentant, res més lluny d’aquests textos tan ben escrits que fan venir ganes de llegir més i més. Tant de bo que hi hagués manuals de literatura i d’altres matèries tan ben escrits i tan amens com Base y el generador misterioso!\nDel llibre que encara no tenia nom a un món que potser no tindrà llibres\nUna de les escenes que més m’agraden de C. El petit llibre que encara no tenia nom es troba en el capítol en què el petit C visita, com un personatge pirandellià, l’entrada Autor de l’Enciclopèdia i, després de veure com diversos autors escriuen i rescriuen contínuament les seves obres i discuteixen amb els seus personatges, troba al final del corredor un autor singular. Amb el permís d’aquest autor, que és el senyor que tinc el plaer de tenir al meu costat, faré un petit exercici imaginatiu: C enxarpa el seu autor mentre està escrivint a la pantalla de l’ordinador Base y el ordenador misterioso.\nPrecisament per això no es parlen, ja que C busca el seu autor perquè uneixi "Hi havia una vegada", la seva primera frase, amb l’última, "Fi" amb una llarga cadena de paraules i de peripècies, però en el moment en què C el troba, l’autor està per uns altres personatges i uns altres continguts. Ja sé que la cronologia del nostre món, del ‘món dur’, com l’anomenen els habitants de l’univers digital de Base, no permet aquests jocs cronològics, perquè C. El petit llibre que encara no tenia nom es va publicar el 1993, mentre que Base tot just va sortir l’any passat, però en les ficcions literàries aquests jocs sempre són possibles. Per altra banda, també podríem imaginar que l’autor que es troba C mentre estava redactant les primeres pàgines de Base y el generador misterioso té una revelació en veure’l i decideix d’escriure en primer lloc la història de C i després la de Base, és a dir primer la del llibre clàssic i després, si no la del llibre electrònic, almenys la dels nous sistemes de transmissió i ordenació de la informació que el fan possible. Potser per això l’autor, després de la trobada inesperada — gairebé per serendípia, per dir-ho amb una paraula molt estimada per José Antonio Millán— amb un llibre a la recerca de contingut i d’escriptor, surt darrere de C i el crida pel corredor, però C, una mica a l’estil de Perceval, "va tenir por i es va esmunyir dins d’un ascensor que començava a tancar les portes", de manera que la trobada tan desitjada de moment no es produeix.\nEn la primera versió que he proposat C és el germà petit de Base, en la segona n’és el germà gran. Tant en un cas com en l’altre el problema que es pot plantejar —i que es podria convertir en el tema d’un nou llibre— és quin futur té C en el nou món on viu Base. ¿Es convertirà el llibre electrònic en una mena de cuc o de virus que devorarà el llibre tradicional i l’obligarà a transformar-se en una mena de fantasma semblant al llibre fotocopiat que es troba C en el seu viatge? ¿O potser fins i tot el llibre electrònic acabarà també engolit per un virus que encara no coneixem?\nA principis dels anys vuitanta Marshall McLuhan ja afirmava que la mort del llibre era un fet, un fait accompli. Això ho deia quan encara no havien aparegut els ordinadors personals, ni la revolució digital havia arribat a les cases de mig món. Però com que les bases d’aquesta revolució ja estaven creades, un observador tan agut com McLuhan podia preveure perfectament el que s’acostava fins al punt d’atrevir-se a vaticinar la mort del llibre. Tenia rahó McLuhan? Tan negre és el futur que li espera al llibre tradicional, a llibres com Jim Botón y Lucas el maquinista, L’illa del tresor, la saga de Harry Potter o a C. El petit llibre que encara no tenia nom? Els qui, com Borges, somiem el paradís en forma de biblioteca —d’una biblioteca moderna, això sí, amb ordinadors, cedés, devedés i llibres electrònics, però també amb incunables, manuscrits, papirs i tauletes cuneïformes— no ens ho podem ni imaginar. Em sembla que un personatge tan entranyable com C tampoc, però em temo que Base, un personatge igualment entranyable, potser sí que és capaç d’imaginar-se un futur d’aquesta mena.


Refranys: Qui molt viurà… | card.cat\nVaig haver de recórrer a la font major el DCVB que mostra diverses variants:“«Vivim, i veurem coses»; «Visquem i coses veurem»; «Qui viurà, veurà»; «Qui viu, moltes coses veu»; «Qui molt viu, molt veu»; «Visquem i vegem, que morirem vells»: proverbis que signifiquen que cada dia que vivim veiem coses noves i estranyes”.\nEncara que , a vegades, l’hagi pogut sentir a manera de retret, per definir una cosa que no agrada, el seu significat és un envit a l’esperit obert.\nA la necessitat de mirar i adonar-se’n dels canvis que es van produint de forma constant.\nÉs el tot es mou, l’aigua del riu, la constant evolució…coneguda i acceptada, però no sempre interioritzada\nPer poc que recordem temps passats ens n’adonarem dels canvis: tecnològics, de costums, de modes, d’hàbits, de paraules, de valors…\nEs un refrany de padrins, però tan cert….\nCom bona part del refranys, d’aquí a deu o vint anys, encara serà ben vigent. Mai pararem de veure coses noves.


Castelló d’Empúries ja ha destinat 1.240.000€ en mesures econòmiques per fer front a la Covid-19 ·\nVista aèria d'Empuriabrava\n1.240.000 euros que l’Ajuntament de Castelló d’Empúries ha distribuït en bonificacions tributàries, despeses i subvencions vinculades a la Covid-19\nLes darreres mesures, que inclouen bonificacions als casals d’estiu, als cànons de les instal·lacions fixes de la platja i a la zona blava, fan augmentar en 325.403€ l’import destinat a pal·liar els efectes de la pandèmia.\nEl ple extraordinari urgent celebrat ahir dijous, va aprovar tres noves mesures econòmiques per tal de fer front a l ‘impacte de la pandèmia que fan referència a :\nBonificació d’un 30% de les inscripcions dels casals d’estiu d’infants i joves i ampliació de les partides pressupostàries per tal de portar-los a terme garantint la seguretat dels participants. Això comporta un augment de contractació de monitoratge i l’adequació d’espais que compleixin les mesures establertes per la Generalitat de Catalunya. El cost total d’aquesta mesura és de 102.500 euros.\nBonificació d’un 30% dels cànons de les instal·lacions fixes de la platja d’Empuriabrava durant tot l’any que sumen un total de 72.903€\nCreació d’una partida dotada amb 150.000€ de subvencions a la mobilitat a través de la qual es bonificaran els abonaments de zona blava així com els tiquets senzills de fins a dues hores d’estacionament.\nAmb l’aprovació d’aquestes mesures, que es quantifiquen en 325.403€, afegits als 915.000€ de la primera fase, sumen un total de 1.240.000€.\nTags: 1.240.000 euros, Ajuntament de Castelló d'Empúries, Alt Empordà, Badia de Roses, Bonificacions tributàries, Cap de Creus, Castelló d'Empúries, Catalunya, Costa Brava, COVID-19, Empordà, Empuriabrava, Girona, Subvencions\nPrevious Ferran Adrià recomana als empresaris de l’Alt Empordà centrar-se en la gestió de les empreses\nNext L’Hospital de Figueres comença la 2ª fase de les obres de millora del Bloc Quirúrgic