Ada Colau diu que Barcelona no ha de dependre de l'MWC: "Ha de tenir orgull i amor propi"\nPublicat 16/02/2020 11:23CET\nL'alcaldessa de Barcelona, Ada Colau, ha afirmat que "Barcelona ha de tenir orgull i amor propi perqu és una gran ciutat que no depn només d'un benvingut Mister Marshall", després de la cancellació del Mobile World Congress (MWC) d'aquest any pel brot internacional de coronavirus.\nEn una entrevista de La Vanguardia aquest diumenge que ha recollit Europa Press, ha assegurat que administracions i agents econmics comparteixen un sentiment d'injustícia per la cancellació del congrés: "No s'ha susps pel coronavirus perqu nosaltres no tenim coronavirus".\nHa atribut la cancellació a una alarma global per l'epidmia i a una "guerra comercial de carcter tecnolgic entre els Estats Units i la Xina" en la qual les administracions no poden intervenir, i ha insistit que Barcelona, Catalunya i Espanya són segures des del punt de vista sanitari.\nDesprés de decidir suspendre el congrés, la GSMA va demanar a les administracions que compartissin aquesta decisió, per Colau ha explicat que es van negar "per responsabilitat institucional", perqu consideraven que no hi havia motius per suspendre l'esdeveniment.\n"Podria haver passat el mateix amb la borrasca 'Gloria' i amb el canvi climtic, que podria haver causat incidncies en algun congrés", ha dit.\nEL FUTUR DE L'MWC\nSegons ella, la continutat de l'MWC a Barcelona --que ha donat una resposta exemplar, ha assegurat-- no est en dubte: "Mai no han dubtat o qüestionat, ni tan sols en situacions més difícils que l'actual, que aquest congrés no s'hagi de celebrar a Barcelona".\n"Entenen que davant la guerra comercial entre els Estats Units i la Xina el territori neutral és Europa, i dins d'Europa el lloc preferit pels congressistes és Barcelona", i ha afegit que la ciutat és referent en el sector de les tecnologies de la informació i la comunicació.\nHa explicat que Turisme de Barcelona i els sectors econmics de la ciutat treballen en un pla de promoció de les activitats culturals i de restauració per palliar les conseqüncies de les cancellacions, i ha descartat suspendre taxes municipals --inclosa la turística-- perqu no veu adequat qüestionar les polítiques de la ciutat per "una cosa puntual".\nAYUSO I ALMEIDA\nColau ha opinat que la posició de l'alcalde de Madrid, José Luis Martínez-Almeida, i de la presidenta de la Comunitat de Madrid, Isabel Díaz Ayuso, davant la possibilitat de portar l'MWC Madrid va ser "reprovable", i ha considerat que tots dos han pretés l'enfrontament amb Barcelona com una estratgia en l'inici dels seus mandats.\n"Aquesta rivalitat Barcelona-Madrid est molt bé per al futbol, per fora d'aix els vincles entre les dues ciutats són molt fortes, hi ha molt intercanvi professional i aix ens enriqueix", i ha dit que espera que rectifiquin.


Llegeix: és salut! Campanya "Fas 6 anys. Tria un llibre" | | Propera parada\nSabies que llegir augmenta l’agilitat mental, redueix el nivell d’estrès, potencia la imaginació o ajuda a agafar el son? I aquests només són uns pocs beneficis d’entre tots els que hi ha! Sorprenent, oi? La lectura és sana, ajuda a enriquir el cervell i, indirectament, mantenir saludable el cos. Si ja tens l’hàbit segur que ho hauràs comprovat en primera persona!\nUn dels millors llocs per llegir i evadir-nos momentàniament de la realitat és al TRAM, quan fem camí a la feina i tornem a casa tenim la possibilitat de convertir-nos en detectius i resoldre un crim, o ser protagonistes de la història d’amor més romàntica (i tanmateix inversemblant) del món. Potser demà viatjarem al futur i coneixerem una nova civilització, o no, depèn de l’ànim que tinguem. Les possibilitats són infinites, tan infinites com siguin els nostres llibres.\nIncentivar l’hàbit de la lectura per plaer als nostres fills és un dels millors regals que podem fer. Enriqueix el llenguatge, millora la concentració i memòria, i els hi aporta nous coneixements culturals. Per fomentar aquest hàbit, el Departament de Cultura ha engegat la 2a edició de la campanya “Fas 6 anys. Tria un llibre” adreçada als 80.941 nens que durant el 2017 fan o han fet 6 anys. La campanya, que estarà activa del 2 de maig al 17 de juny, té com a objectiu potenciar l’hàbit i el valor de la lectura entre els nens, i d’altra banda que aquests descobreixin les biblioteques amb un adult. Així doncs, els nens rebran a casa una targeta per import de fins a 13 euros, que el convidarà a anar a la llibreria i bescanviar la targeta pel llibre que més li agradi. Com a novetat aquest any, la targeta s’ha adaptat al sistema de lectura i escriptura braille, perquè els infants amb discapacitat visual també puguin participar activament.\nA les xarxes socials la lectura també està de moda, trobem els booktubers a Youtube, i els bookstagrammers a Instagram, usuaris que comparteixen vídeo-opinions sobre els llibres que llegeixen, i el seu dia a dia amb imatges artístiques per contagiar les seves ganes de llegir.\nI tu, què llegeixes i quan?\nTRAM 8 de maig de 2017 0 comments


La feblesa dels voluptuosos, segons Balzac (Ignasi Aragay)\nLa feblesa dels voluptuosos, segons Balzac\nNo puc sinó recomanar vivament la lectura d' El gabinet dels antics , un nou Balzac traduït per Anna Casassas a Edicions de 1984, una obra que, dins el descomunal projecte de la comèdia humana de l'autor francès, aborda el doble terreny de les escenes de província i les escenes de París. És un Balzac en estat pur.\nEl títol ja és tota una declaració d'intencions. El prolífic mestre del realisme es fixa en la decadència d'una antiquíssima nissaga aristocràtica, els D'Esgrignon. Mentre el patriarca no ha paït ni pensa pair mai el daltabaix revolucionari i la fatal plaga liberal que n'ha resultat, el seu últim descendent, Victurnien, s'esforça amb gran passió per arruïnar el llegat de la seu noble cognom.\nEl marquès només llegeix Le Quotidienne i La Gazette de France , diaris monàrquics ultramuntans "que el marquès, en canvi, troba plens d'heretgies i idees revolucionàries". Lapidari, Balzac ens adverteix també als lectors d'avui: "Per més exagerats que siguin els òrgans d'una opinió, sempre estan per sota dels purs del seu partit". El fill només juga, beu, gasta i estima. Naturalment, a París, on se suposa que hi ha anat a triomfar, a restaurar el bon nom dels D'Esgrignon.\nEl retrat d'aquest cant del cigne de la noblesa provincial nostàlgica de l'Antic Règim resulta sagnant i alhora tendre, sobretot a través de dos personatges: la tieta soltera de Victurnien, Armande, que té idolatrat el jove, i el vell notari de la família, el perspicaç Chesnel, fidel fins a les últimes conseqüències, que es dedica a tapar tots els desfalcs i cretinades de Victurnien quan aquest es desplaça a la capital, on no triga ni un segon a viure a cos de dandi, adaptant-se magistralment a l'ambient luxós, el plaer de la maledicència i la simpàtica corrupció. I sobretot on coneix la seductora senyora Maufrigneuse, en qui segurament podríem trobar trets de les amants de Balzac, Madame de Berny i la duquessa d'Abrantes, o de la seva amiga i confident, la comtessa polonesa Hanska.\nAcabem amb Victurnien: com és possible que un jove pensi tan bé i es comporti tan malament?, es pregunta Chesnel. La resposta de Balzac és real i poètica com la vida mateixa: pateix de la feblesa dels voluptuosos.


“Un plat sempre ha de ser entenedor per al comensal”\nUna estrella Michelin a ‘Goût de France’. Fa 17 anys que porta els fogons de l’Auberge du Cellier, a Montner (Pirineus Orientals). Elaborarà el sopar de gala que aquest vespre ofereix l’ambaixada francesa dins les jornades gastronòmiques.\nQuè proposarà en el menú d’avui?\nCom a entrant presentaré un foie gras micuit d’un productor català, Collverd, acompanyat de cebes a la brasa i mantega d’anxova. Una associació que funciona molt bé. Tot seguit, hi haurà filet de llobarro salvatge, sobre un ragú de carxofes i espàrrecs, i suc de cítrics. Pel que fa a la carn, serà un turnedó de vedella d’un productor dels Pirineus Orientals, seguit d’un petit assortiment de formatges, també de la zona, i de postres galetes macarró a la poma, a la trufa i a la vainilla.\nPel que veig li agrada potenciar els productors


Aquesta no és l’aturada que volíem. Text de Paula Bruna | Hangar\nAquesta no és lR...\nAquesta no és l’aturada que volíem. Text de Paula Bruna\nTantes vegades he sentit el vertigen d’una vida accelerada que m’exigia produir, projectar, gestionar, crear, comunicar, sol·licitar, innovar, estar al dia professionalment (en el meu cas, dues professions), adaptar-me a horaris i terminis de lliurament ajustadíssimes i arribar a fi de mes; i alhora mantenir el contacte social i familiar, atendre la meva casa, cuidar el meu cos i la meva ment i procurar assistir als esdeveniments culturals i d’oci que considero imperdibles. I mentre fas tots aquests malabars i quadres l’agenda, a més un ha de recordar ser feliç, (com deia la meva professora de ball, “ja us sabeu la coreografia, ara us falta gaudir-la”).\nTantes vegades, en aquesta voràgine, he desitjat que el món parés per a poder descansar, donar prioritat a l’important en comptes de l’urgent i fer les coses a un altre ritme. Però aquest no era l’aturada que demanava.\nTantes altres vegades també hem protestat per un sistema que considerem injust i destructor. Un sistema l’objectiu principal del qual, el creixement il·limitat, és un oxímoron devastador. Un model social molt poc resilient, extremadament vulnerable als greus conflictes ecològics que ell mateix genera. Un model per al qual, fins i tot entre els quals reconeixen la seva inviabilitat, no se li troba alternativa perquè la seva rigidesa li impedeix modificar el rumb; perquè la globalització va calcigar altres maneres de viure; perquè mitjançant les polítiques de la por es va encarregar d’inocular-nos la idea que, no sols és el menys dolent dels models possibles, sinó que qualsevol altre ens conduiria a la barbàrie, com si aquesta no estigués ja present en els camps de refugiats de Lesvos o entre els cartons del caixer del meu barri. Tantes vegades els que ens obstinem a revelar la ficció del capitalisme tardà i obrir portes cap a altres maneres de convivència –tant entre humans com amb els no humans i el conjunt dels sistemes ecològics en els quals vivim– hem desitjat que el sistema parés. Però no era aquest l’aturada que demanàvem.\nEl confinament ha posat en escac al sistema socioeconòmic, però també ha limitat enormement les relacions humanes. Em refereixo tant a les relacions entre humans com a les dels humans amb la resta de la naturalesa, que s’han vist truncades abruptament, i relegades al mínim entorn casolà (que no sempre és el familiar) d’uns pocs metres quadrats. Tot això, en una societat que ja sofria d’una gravíssima alienació del món natural. Era necessari un major acostament físic a la resta de la naturalesa amb tots els sentits, però en canvi aquest estat d’alarma ha aguditzat l’hegemonia de la visió en un món relegat al virtual. Demanàvem una convivència, no un aïllament.\nQuant al funcionament del sistema, és cert que queda seriosament tocat i que ha portat beneficis col·laterals com la millora de la qualitat de l’aire de les ciutats. Però sense un qüestionament de la causa última dels conflictes, sense un reconeixement de la nostra vulnerabilitat com a societat molt poc adaptable, i sense baixar-se del pedestal de l’hegemonia antropocèntrica amb tot el que això comporta; sense aquesta reflexió (que ha de portar a l’acció), tot benefici serà temporalment i ràpidament revertit després de la catàstrofe. I no està succeint tal reflexió, ni per remei. Perquè com ja hem vist, fins i tot en aquest estat de crisi, la producció és l’últim que s’atura, i arribem a la paradoxa de no poder pujar als terrats mentre que alguns estan obligats a desplaçar-se amb metro per a anar al seu treball on, juntament amb quinze persones més, dissenyen la pròxima campanya de vendes del producte de moda. No volíem pegats ni millores casuals, volíem canvis conscients i profunds.\nSento en la ràdio parlar de la lluita contra el virus i no puc evitar pensar en les lluites que se’ns acumulen: la lluita contra la contaminació atmosfèrica, la lluita contra els plàstics, la lluita contra el clima (tal com la proclama l’Ajuntament de Barcelona), i ara la lluita contra el virus (aquest virus, després se’ns podran sumar més). Però ens equivoquem de front, perquè la lluita ha de ser contra el sistema que potencia uns conflictes que la seva rigidesa li impedeix suportar. Perquè igual que el canvi climàtic o la contaminació per micro-plàstics, la crisi que ens porta aquest virus també té relació amb el model de creixement il·limitat. Només cal pensar en l’impacte que ha tingut en la propagació del virus l’elevat tràfic global de persones i mercaderies, tan necessari perquè el cercle de producció i consum no desacceleri –sense esmentar les desigualtats socials que deixa al descobert respecte al grau d’afectació–.\nEn fi, cal ser positius i intentar aprofitar el que té de bo la situació. Així que aprofitaré per a conèixer més als meus veïns, comunicar-me més amb la meva família i amics, passar-me hores contemplant el cel i el pas del temps a través d’ell, veure pel·lícules i llegir llibres pendents i gaudir d’organitzar-me el meu temps com millor em convingui. Ah, i acabar la tesi, clar. També gaudiré del silenci i la seva ruptura pels aplaudiments col·lectius i les cançons compartides des del balcó (algunes més que unes altres…). Però que surfejar la situació no ens encegui. No ens conformem amb el món virtual; no ens convertim en éssers amb vides relegades a una cadira i a una pantalla mentre continuem consumint feliçment productes. És a dir, no siguem com els humans que habitaven l’estació espacial Axioma en Wall-E, la pel·lícula de Pixar. Visquem aquest moment tan bé com sigui possible, però també enyorem el contacte presencial amb la nostra família expandida i amb la resta de la naturalesa. Aquest no era l’aturada que havíem demanat, així que continuem treballant per fer possible altres maneres de convivència menys hegemòniques, antropocèntriques i excloents; convivències més respectuoses i conscients de les nostres interdependències, i més resilients als canvis i fluctuacions del complex sistema ecològic en el qual, per molt que alguns el continuïn negant fins i tot ara, vivim i depenem.\nText de Paula Bruna sobre la situació derivada del COVID-19 des de la seva visió de l’ecologia política. Paula és artista en residència en Hangar i membre de l’equip motor, juntament amb Agustín Ortiz Herrera i Carolina Jiménez, des del qual es pensa –amb altres– el programa Ficcions del des-ordre.


» Terraferma, participa en el programa d’innovació “GEP" | Institució Familiar d'Educació\nINSTITUCIÓ > Innovació\nLa participació en el programa comporta la fixació d'uns objectius i actuacions que es desenvoluparan durant dos curs com a mínim."\nTerraferma, participa en el programa d’innovació “GEP"\nEl Grup d'Experimentació per al Plurilingüisme ofereix orientacions, assessorament i formació als centres que hi participen, amb l’objecte que incorporin i sistematitzin estratègies de treball integrat de continguts i llengua estrangera.\nL'aprenentatge de les llengües és una qüestió cabdal que avui dia preocupa tothom ja que del domini avançat de diferents llengües pròpies i estrangeres se'n deriva la formació competent dels alumnes. A Terraferma hem tingut sempre un interès notori en la millora constant del procés d'ensenyament-aprenentatge de les llengües i és per això que, un cop vàrem saber de l'existència d’aquest programa d’innovació del departament d’Ensenyament, vàrem voler formar-ne part. A partir del 2014 es complien tots els requisits per a sol·licitar la nostra incorporació al Grup experimental per al plurilingüisme (GEP). Tan bon punt es va rebre la notificació que havíem estat acceptats, la satisfacció a Terraferma va ser molt gran i, alhora, érem conscients del repte que teníem per davant. La il·lusió era molt més poderosa que qualsevol entrebanc que ens poguéssim trobar pel camí.\nImplicats en la innovació\nLa nostra participació en la formació necessària va ser activa des del primer moment; la direcció i els primers professors implicats van elaborar la documentació pertinent per tal de fer viable el projecte. Això suposava prendre decisions i es va optar per fer un pas endavant en la utilització de la llengua anglesa en determinats àmbits i deixar-lo de fer en assignatures com les ciències socials i naturals de primària. La incorporació del treball amb projectes d’una part del currículum, ens permet de mantenir l'exposició dels alumnes a l'aprenentatge actiu de l'anglès ja que diferents parts d'aquests projectes es fan en aquesta llengua. Aquest fet permet a cada alumne avançar respectant el seu propi ritme i elaborar produccions que no solament els motiven més sinó que s'adapten millor a les necessitats individuals de tots. És com el calçat, no tots els membres del mateix grup-classe fan el mateix número de peu però a tots se'ls demana fer passos endavant. Aquesta personalització ajuda als alumnes a madurar de manera més ajustada a la seva pròpia realitat.\nPlurilingüisme al pla estratègic docent\nJuntament amb el segon any del GEP i de la continuació de la formació, arriba Aude!, el nostre nou pla estratègic docent per als cursos 2016-2020. Una de les seves línies d'acció engloba tot allò que el Grup experimental per al plurilingüisme ens proposa. La línia vermella del pla s'anomena competència global - inspiring others:\nLa finalitat del projecte és educar persones amb competència global, que puguin comunicar i inspirar els altres dins un món altament tecnològic, multicultural i plurilingüe. Això els ha de permetre conviure amb totes les cultures i llengües, relacionar-se amb eficàcia a qualsevol lloc del món i dominar els nous mitjans que disposem per viure al segle XXI.\nParlar i escriure amb habilitat, escoltar amb empatia, aprendre dels altres, obrir-se a les diferents mentalitats i saber dialogar amb tothom, juntament amb una bona formació humanista es converteixen en una necessitat per a l’aprenentatge.\nLa tecnologia, eina imprescindible per a moltes de les activitats de la vida quotidiana actual, és una oportunitat per afavorir l’aprenentatge, però ha d’anar acompanyada per una bona metodologia i una formació adient.\nL’humanisme fet vida a la cultura, l’esport, la música, el teatre o l’art, representa un àmbit de comunicació i inspiració important.\nINSPIRING OTHERS es desenvolupa en quatre línies d’acció essencials en el desenvolupament de la competència global. Per a cada una d’elles es concreten uns objectius i eines bàsiques:\nCom bé es pot observar, doncs, el plurilingüisme ha esdevingut una realitat tan evident que fins i tot ha estat incorporat al nostre pla estratègic. Com a conclusió, podem afirmar que estem treballant en la reflexió i l'acció per tal d'establir el paper de les llengües en la nostra comunitat educativa i, incorporar-ho, quan sigui el moment en el projecte lingüístic del centre.


El despreniment de retina (DR) és una malaltia ocular ocasionada per la separació de la retina neurosensorial de l'epiteli pigmentari. Com a conseqüència, la retina neurosensorial queda sense reg sanguini i es produeix pèrdua de visió.\nPot ocórrer després d'un traumatisme a l'ull, després d'una intervenció quirúrgica ocular, per exemple després d'una intervenció de cataracta, o bé espontàniament. Les persones de més edat i les afectades de miopia avançada o diabetis estan més predisposades a presentar aquesta malaltia.\nEls símptomes característics són un defecte en el camp visual que moltes vegades és percebut pel pacient com l'aparició d'un teló negre. De vegades desapareix espontàniament al matí, en el moment d'aixecar, per reaparèixer unes hores després.\nTambé és molt freqüent la percepció de llampades lluminoses inexistents que es diuen fotopsias i l'aparició brusca de petites taques fosques i mòbils en el camp visual que es mouen espontàniament. Aquestes taques es coneixen com a mosques volants, encara que el seu nom tècnic és miodesopsias.\nNo tots els despreniments de retina presenten els símptomes assenyalats, ja que la malaltia pot estar desencadenada per diferents mecanismes, el grau d'afectació és variable, així com l'amplitud i localització de la zona afectada. A més, els símptomes descrits depenen del temps d'evolució de la malaltia i poden estar produïts per multitud de processos diferents, per la qual cosa l'actitud més adequada sempre és deixar-se guiar per un professional en el camp de la salut.


1a edició del Concurs de Renderitzats realitzats per Estudiants amb finalitats Acadèmiques de la UPC de MANRESA — Escola Politècnica Superior d'Enginyeria de Manresa. EPSEM — UPC. Universitat Politècnica de Catalunya\nHaver-se matriculat d´alguna assignatura de la UPC MANRESA durant el present curs o l’immediatament anterior.\nNo haver estat seleccionat ni premiat en edicions anteriors.\nLes imatges que s’envien a competició han de ser el resultat d´un exercici acadèmic (d´una assignatura, d´un treball final de grau/màster, o d´una experiència publico-privada amb una clara intervenció i recolzament de la UPC i una forta component acadèmica), en cap cas podrà ser una imatge comercial de caràcter professional.\nEls participants poden ser unipersonals o bé un grup o equip, en qualsevol cas qui envia la imatge és un representant del grup. En cas de que un grup rebi un premi, els membres d´aquest decidiran com se’l reparteixen entre ells.\nS´expedirà un certificat de reconeixement personal per als 5 millors renderitzats guardonats\nEls 3 primers classificats rebran una bonificació del 100%, 50% i 30% respectivament en la matrícula d´un curs de CAD (Catia, Solidworks o d´altres) dels que s´imparteixen a l´UPC-MANRESA. Es podrà gaudir d´aquestes bonificacions durant el curs de la convocatòria vigent i/o immediatament posterior.\nEs farà publicitat mitjançant les vies pròpies de l´EPSEM dels 15 millors renders de cada convocatòria així com dels seus autors.\nConvocatòria lliurament primavera: lliurament del render entre el 02 de maig i el 20 de juliol.\nResolució primavera: última setmana de juliol\nPer a més infromació us podeu descarregar les bases del concurs aquí.\nRenders participants fins el moment:


Es podran abatre més cabirols i muflons i s’allarga la temporada del senglar - Altaveu el diari digital d'Andorra\nEs podran abatre més cabirols i muflons i s’allarga la temporada del senglar\nLa comissió de seguiment de la caça modifica a l’alça alguns dels plans cinegètics mentre està a l’espera del proper recompte d’isards, que ara per ara no s’han vist afectats de forma especial pel pestivirus\n15/06/2018 (21:45 CET)\nDos exemplars de mufló en muntanyes andorranes.\nEls plans de caça relatius als cabirols i els muflons ampliaran el nombre d’exemplars que es podran abatre. La presència de totes dues espècies s’està incrementant al Principat i cal regular-la. Alhora, la temporada de caça del porc senglar s’allargarà directament fins al mes de març, guanyant així unes setmanes més respecte del que solia ser habitual. Quant als isards, s’espera el recompte dels propers mesos per acordar el nombre de caps que es podran capturar durant la setmana cinegètica per excel·lència del Principat. L’impacte del pestivirus, per ara, seria extremadament limitat.\nLa comissió de seguiment de la caça que integren representants del ministeri de Medi Ambient i Agricultura, encapçalats per la seva titular, Sílvia Calvó, i responsables de diverses organitzacions tant agrícoles, com cinegètiques, ecologistes i animalistes s’ha reunit aquest divendres per primer cop després que sorgís la polèmica de l’estat d’alguns isards al vedat d’Enclar. Segons fonts coneixedores del contingut de la trobada, els responsables governamentals haurien insistit en remarcar que de casos d’isards afectats pel pestivirus se n’haurien detectat aquest any quatre d’esporàdics, una xifra que entra en la normalitat.\nEls caçadors consideren que quan un isard està clarament malalt és millor matar-lo; aquest criteri, però, topa amb les consideracions dels experts de Patrimoni Natural\nEls representants de les organitzacions animalistes o cinegètiques han acollit amb respecte les dades facilitades. Els dirigents de la federació de caça haurien qüestionat els responsables de Patrimoni Natural sobre com tractar els animals un cop hi ha evidències clares que estan afectats per la malaltia. Els caçadors són partidaris d’abatre els animals una vegada es tenen indicis notoris que l’exemplar està afectat pel pestivirus i així evitar possibles noves contaminacions o donar una mala imatge a la muntanya. Els experts en patrimoni faunístic serien partidaris de deixar fer la seva als isards malalts perquè si superen la dolença poden contribuir a autoimmunitzar l’espècie.\nDurat la trobada s’hauria calendaritzat també els dies de recompte que es faran entre els mesos de juliol i agost per poder calibrar el volum d’isards que hi ha a les muntanyes del país. Es parteix d’una base d’uns 800 exemplars pel cap baix. El comptatge, en què hi participaran activament els caçadors al costat dels banders, servirà de base per establir el nombre d’animals que es podran abatre durant la Setmana de caça de l’isard, que no es preveu que modifiqui cap de les variables emprades els darrers temps. L’índex de creixement de la cabana i l’índex de captures es mantenen inalterables.\nI si amb els isards no es preveuen canvis, sí que n’hi ha d’haver en el cas dels muflons i els cabirols. En aquest cas, i amb les fórmules de què es disposen, ja s’haurien fet els recomptes pertinents. I queda clar que la cabana d’una espècie i de l’altra ha incrementat de forma notable. Les fonts consultades han donat una xifra a tall d’exemple. En un dels punts on més fàcil resulta comptar muflons, a la zona de Setúria, s’han vist uns 180 caps més una quarantena més en la zona fronterera. Això fa més de dos-cents exemplars quan fa un any se n’havien comptat una vuitantena.\nLes cabanes de muflons i isards han crescut molt significativament i per això es considera que la seva regulació s’ha d’intensificar una mica més des del punt de vista cinegètic\nTant el nombre de cabirols com de muflons, que són espècies no autòctones i que en canvi es van introduir al seu dia, han crescut. I els animals són estès per tot el territori nacional. La presència d’aquests animals pot arribar a dificultar el creixement o la bona gestió de la cabana d’isards, una animals diguem-ne més sensibles, més tocats i posats. D’aquí que els plans de caça s’intensifiquin una mica més quant a cabirols i muflons, permetent abatre deu exemplars de cadascuna de les dues espècies.\nDe fet, durant la reunió de la comissió de seguiment de la caça s’haurien presentat els objectius dels plans de caça a cinc anys vista. A nivell general, segons les fonts consultades, la idea seria poder estabilitzar la presència de cabirols, regular la de muflons (és a dir, ser més intensius en la cinegètica per reduir-ne una mica la presència) i intentar que creixi la cabana d’isards. Hores d’ara, i en relació a aquesta darrera espècie, d’exemplars amb bones prestacions se’n veuen arreu del territori nacional. I no és preveu que el resultat del comptatge realitzat l’estiu passat experimenti enguany alteracions notables a la baixa. Més aviat es mantindrà o hi haurà un lleuger increment.\nEl ministeri ja va ampliar a darrera hora fins al mes de març la caça del porc fer, una espècie que també ha crescut, i ara el mes suplementari ja s’estableix d’entrada\nFinalment s’ha tractat la qüestió del porc fer. La presència de senglars ha anat a l’alça encara que les darreres setmanes ja han pràcticament desaparegut del tot les queixes que hi ha hagut mesos enrere per la presència destralera d’aquests animals en zones d’horticultura i camps de conreu. Com més fred fa, en cotes més baixes es presenten els senglars. I a la inversa. En tot cas i segons les fonts, els caçadors haurien demanat que es prioritzin les batudes controlades al fet que siguin els banders els qui procedeixin a matar els porcs quan cal. Aquesta darrera temporada els vigilants forestals n’haurien capturat més de trenta.\nTambé aquesta temporada, i via decret ministerial, davant la presència de porcs fers, es va allargar la temporada durant tot el mes de març, quan habitualment la temporada va d’octubre a febrer (fins a gener o una mica més en el cas de llebres i perdius, per exemple). En la reunió d’aquest divendres s’hauria acordat d’establir que la propera temporada de senglar ja quedi directament fixada d’octubre a març. L’objectiu en el cas dels porcs fers és mirar de reduir-ne la presència davant l’evident creixement de la cabana i la comprovació que són propensos a malmetre conreus en la recerca d’alimentació.


“La fermesa de la fe va sostenir i consolar Don Ricardo enmig de les proves i les nits” | Catalunya Religió\n(Jordi Llisterri-CR) Tres cardenals i una vintena de bisbes i arquebisbes han acomiadat aquest dijous al matí el cardenal Ricard Maria Carles a la catedral de Barcelona. Lluís Martínez Sistach ha presidit la celebració acompanyat dels cardenals Antonio Maria Rouco i Antonio Cañizares, el nunci Renzo Fratini, i els arquebisbes primats Jaume Pujol de Tarragona i Braulio Rodríguez de Toledo. També s’hi ha fet presents la majoria de bisbes de catalans actuals i els qui el van acompanyar en el seu pas per de les diòcesis de Catalunya.\n“El nostre germà Ricard Maria va esmerçar la seva vida al servei de Déu i de l’Església, oblidant-se de sí mateix i deixant així una estela de bones obres en les tres diòcesis que va servir com a pastor”, així l’ha acomiadat el cardenal Martínez Sistach en la homilia. L’actual arquebisbe de Barcelona també ha destacat que “és la fermesa de la fe la que el va sostenir i consolar enmig de les proves i les nits que –com tot bon creient- va trobar també ell en el camí de la fe i del ministeri pastoral”.\nCom a persona “profundament espiritual” Sistach ha recordat que molt sovint s’adreçava als fidels com a “estimats fills i filles de Déu”. Una manera de fer una “confessió pública de la filiació divina” i de remarcar que com a germans “Déu Pare ens ha constituït tots nosaltres fills en el Fill”.\nFinalment, Martínez Sistach ha posat de manifest com les exèquies eren una mostra de “la successió apostòlica en aquesta Església local” després que Carles succeís el cardenal Narcís Jubany, enterrat en la mateixa catedral el 28 de desembre de 1996. Després de les exèquies, el fèretre del cardenal Carles ha estat traslladat a València per rebre sepultura a la basílica de la Mare de Déu dels Desemparats de la seva ciutat natal.\nLes autoritats civils presents a l’acte han estat encapçalades per l’alcalde de Barcelona Xavier Trias, i els consellers Anton Maria Espadaler i Germà Gordó en representació del Govern. També hi ha assistit el president Jordi Pujol i l'alcalde de Tortosa Ferran Bel. Els bancs de la família estaven ocupats pel matrimoni Allepuz, la Paquita i el Jesús, a qui en el comiat Martínez Sistach també els ha transmès públicament el seu agraïment.\nDurant tota la cerimònia, una parella de gala de la Guàrdia Urbana ha custodiat el fèretre.\nRicard Maria Carles, Lluís Martínez Sistach, funeral, exèquies, catedral, cardenal, Tortosa, Episcopat, Barcelona


AIOUA (2022) - Roser Cabré-Verdiell | El Biblionauta\nAIOUA (2022) - Roser Cabré-Verdiell\nAIOUA, novel.la de viatge fantàstic per la realitat del trauma.\nAutor: Roser Cabré-Verdiell\n(…) perquè aquest és el sentit de viatjar: divagar. Allunyar-se, desviar-se. Enlairar-se. Sempre amunt i mai avall. Per ara.\nAllò que vivim a la nostra infància, i també el que no ens donen, ens converteix en qui som d’adults, ens marca en la nostra manera de ser, de rebre i respondre a les situacions, en les nostres relacions i expectatives de la vida. I això, inevitablement, ens passa a tots, ja ens conformem amb el que ens arriba o siguem rebels i ens barallem amb tot i tothom per tal de canviar una cosa que no és a fora, sino dins nostra.\nAIOUA és una novel.la psicològics i onírica, on els personatges actuen dins una realitat de fantasia que transita el passat cruent en direcció a un futur desdibuixat. El llenguatge de Roser Cabré-Verdiell és poètic i les seves descripcions son sensitives, tant que et desperten la vista, l’olfacte, el gust…, fen-te venir basques quan toca i percebre la calor o el fred a la pell. L’autora se centra en un tret concret per a mostrar-nos els seus personatges i ells mateixos semblen créixer, brotar d’aquets punt, la resta en va sortint per inèrcia.\nEns trobem davant una història amb dues protagonistes femenines i tres temps, canviant el narrador segons sigui la Rut o la periodista qui parla. La novel·la es nodreix de les vides de les seves protagonistes, amb la Rut present que cerca les vocals per poder dir la veritat, la Rut del passat com a reflex del present, i la periodista a la recerca d’aventura, històries i fama.\nPàgina a pàgina ens veiem immersos en una Ioua que viatja entre realitat i ficció, des de la mirada de la protagonista, que crea un univers emocional i psicològic que muta, en constant transformació, seguint la seva pròpia evolució i desvetllament de la veritat amagada.\nTot comença quan la Rut marxa de casa perquè l’Hac no l’entén, o almenys és el que ella pensa des de la seva visió subjectiva, ja que les pors mamades i heretades la condicionen des de la infantesa. Així que viatja a Ioua per trobar les vocals i fugir de les consonants, llegint constantment el diccionari que porta a sobre, buscant les paraules i sons que li han de retornar la veu.\nEs queda a un motel ronyós a Frankville, poblet on un gelater que es diu Frank vol crear la societat dels francs, utopia on no existirà la mentida. I, segons recupera les vocals per tal de dir la veritat, amb els seu anar i venir de pressent a passat, veiem com s’omple de consonants de nena i s’emmirallen aquests successos amb l’experiència psicodèlica del seu viatge a AIOUA.\nEls mecanismes de la realitat es trenquen a AIOUA, tot i que hi entrem sense adonar-nos-en, ja que els canvis se’ns presenten estranys, però naturals a l’inici, i es van tornant més inversemblants segons avança la història i la pròpia Rut es pregunta si realment està vivint i percebent aquells successos. Hi ha un punt oníric que ens transporta a una dimensió mental del trauma, a un fantàstic del relat intern per a la supervivència. Ens recorda a David Lynch, amb imatges suggerents i esdeveniments impossibles, en la vigília de la protagonista.\nA cada capítol del present de la Rut ens trobarem amb una nova dona i, amb la seva aparició, hi haurà una transformació de les habitacions del motel, no només física, sinó totalment sensitiva. Amb aquests canvis també hi entra la màquina expenedora del motel que, quasi divina, sap com resoldre les problemàtiques de la protagonista abans que succeeixin, portant-nos cap al seu passat. Aquí, l’autora ens fa donar-nos de cap amb el dilema de casualitats o causalitats?\nPodem trobar pistes i sinergies en cada capítol, tant és així que jo he subratllat mots per després descobrir la seva pertinença en altres moments de la història, esbrinant els llaços entre les dues protagonistes i les dones que la Rut anirà coneixent al motel. Com la vella Aurora, a qui tem i repudia d’una manera estranya, la Gladis, que la vol cuidar des que la veu, o la dolça i innocent Celeste, per dir-ne les tres primeres.\nAl motel passaran tot tipus de detalls insòlits, com la piscina que muta com les habitacions; el telèfon que sona però que a l’inici només se sent soroll; l’Atles de la biblioteca —plena de llibres de consulta que ajudaran a la protagonista a entendre part del que anirà trobant— que serveix com a conductor per a conèixer les altres dones, perdudes i ferides, amb els mapes en què troben els orígens de les seves històries; o la Ouija que fa la Celeste, que permet a la Rut, muda per falta de vocals, comunicar-se com si parlés amb un altre món, amb fantasmes del subconscient.\nÉs una narració del trauma, el dolor infantil que es calcifica en fer-nos adults i no ens permet viure, ser sincers, gaudir. Al principi, les dues protagonistes ens poden semblar tan diferents com la nit i el dia, una no s’atreveix a viure i l’altra potser ho fa massa intensament, una no entén ni gaudeix el sexe i l’altra juga amb tothom, però segons avancem veurem que en comptes de ser dos pols oposats, són les dues cares de la mateixa moneda, i que els dubtes i angoixes que viu una també són pressents a la vida de l’altra, l’única diferència és la perspectiva.\nLes dues estan desconnectades de les emocions i dels altres. Se senten incompreses i menystingudes per la família i la mentida és el més semblant a la «normalitat» que la societat els reclama. Una recerca de la normalitat que fa fugir la Rut i odiar la seva pròpia anormalitat, recordant que «Només les nenes bones van al cel», però que la veritat fa mal, molt de mal. I, al cap i a la fi, què és la normalitat? Què és una família normal o una dona normal? Qui diu què està bé i què no?\nEn la seva interacció amb la resta de personatges de Frankville i en els viatges de la periodista, les dues dones ens mostraran racisme i xenofòbia, sexisme i misogínia, la llibertat trencada i arrabassada pels altres, el dolor que pot provocar la malaltia mental, tant a qui la pateix com als que l’envolten.\nAixí doncs, Ioua és un decorat i les dones reflexos per assenyalar la veritat i guiar la Rut en la recerca del perdó. Cada capítol és una fase d’un viatge de retrobament, de dol, de mort i renaixement. Perquè les mentides i les històries que la van alimentar de nena són les que la fan viatjar a la ficció per guarir la realitat.\nUn eco en constant repetició, com en una infestació fantasmal, de les dones que la van engendrar, de la dona que no la va saber, poder i voler estimar, que la fan viure i viatjar entre mentides i miratges, fins a trobar la seva pròpia veu, el que veritablement desitja. Amb el tancament d’un final dolç i esperançador, un realisme d’incertesa molt genuí després de tanta fantasia onírica.\nCabré-Verdiell_Roser, Ressenya CiFiCat\nPrevAnteriorNEVERWHERE (1997) – Neil Gaiman\nSegüentLa ciència-ficció a Itàlia: d’un passat gloriós a un futur desconegut (I) [per Francesco Verso]Next\nDaniel Genís\t18 de juliol de 2018


Igualada agruparà els petits viticultors de la Conca a la Festa del Vi Novell\nAmb la voluntat de donar a conèixer els vins que en petites produccions actualment s’està elaborant a la Conca d’Òdena, l’Associació de Petits Viticultors organitza una Festa del Vi Novell a la ciutat d’Igualada. La iniciativa presenta els vins dels microcellers de l’associació i vol promocionar el vi novell dels viticultors de la Conca, donant a conèixer la temporalitat del seu consum i un vi nou, que mostra ja, les primeres notes de com seran els vins de l’anyada.\nAl llarg de la festa, que tindrà lloc a El local social Barri de Xauxa a la Plaça Catarineu d’Igualada, aquest proper dissabte a partir de les 8 h de la tarda, els microproductors participants oferiran la degustació dels vins novells de les varietats autòctones locals de la verema del 2019 i també es podran degustar tapes elaborades per gent del barri de Xauxa.\nL’Associació de Petits Viticultors de la conca d’Òdena treballa per promoure la col·laboració entre els petits viticultors que hi ha a l’àrea geogràfica de la Conca d’Òdena. En l’elaboració d’un cens de les vinyes de la Conca, donant a conèixer la seva antiguitat, les varietats que les componen i estudiant les varietats autòctones de la zona, com poden ser el sumoll, el carregarucs, el panser, la martorella, el macabeu i d’altres, per tal de potenciar-les, donant personalitat pròpia a la Conca d’Òdena.\nArticle anteriorLa tercera edició de la FIRST LEGO League reunirá 180 joves a Igualada\nPròxim articleEl Teatre de l’Aurora acull una història basada en una entrevista a un exterrorista


Publicat per Mariàngela Vilallonga a 18:19 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nPublicat per Mariàngela Vilallonga a 17:47 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nPublicat per Mariàngela Vilallonga a 23:39 5 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nPublicat per Mariàngela Vilallonga a 19:39 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nPublicat per Mariàngela Vilallonga a 22:23 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nLa meva ombra i jo. I la de la font.\nPublicat per Mariàngela Vilallonga a 22:16 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: ombres, viatges\nL’estació del tren d’alta velocitat, dit altrament AVE, de Girona, avui és i demà serà notícia de portada en els mitjans i les xarxes. Impressiona veure, des de primera hora del matí, les vies plenes de ciutadans que, pacíficament, demanen llibertat per a la meitat del govern de Catalunya i els presidents d’Òmnium Cultural i de l’Assemblea Nacional Catalana, empresonats injustament. I en defensa de la República.\nEn una de les seves columnes titulada “Estació Aurora”, publicada el dilluns 7 d’abril de l’any 2008, Narcís-Jordi Aragó deia: “L’estació de Girona –si és que el tren hi arriba algun dia- s’hauria de dir Aurora”, en homenatge a Aurora Bertrana. I ho argumentava perquè Aurora va passar la infantesa a prop de l’estació del tren i “cada dia anava a passejar amb l’avi i la tieta fins al pas a nivell contigu a l’estació, i quan hi arribava no se’n volia moure.” Prou que en va parlar del tren i de l’estació en les seves Memòries!\nAquest any que celebrem que fa 125 anys que Aurora va néixer, essent com va ser una dona lluitadora i compromesa amb el seu temps i amb Catalunya, essent el seu nom sinònim de naixement, podríem fer cas a l’Aragó i batejar l’estació de Girona amb aquesta metàfora de nous temps i nous horitzons: “Estació Aurora”. He pres la fotografia que il·lustra aquest text del timeline de CatInfo Girona a Twitter.\nPublicat per Mariàngela Vilallonga a 19:50 1 comentari: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: Aurora Bertrana, CatInfo, Girona, Narcís-Jordi Aragó, TGV\nEl destí de les cartes\nHe escrit i rebut centenars de cartes, potser per això m’atrauen tant els epistolaris, sobretot els dels escriptors. I, darrerament, tinc feina, perquè se’n publiquen, i de bons. El darrer, encara amb olor de nou, les Cartes a Mahalta, la part conservada de la correspondència que van mantenir, d’una habitació a l’altra, el poeta Màrius Torres i Mercè Figueras, amb 80 cartes d’ell i 30 d’ella, escrites entre 1935 i 1942, mentre tots dos vivien la tubercolosi i l’amor al sanatori de Puig d’Olena.\nNo fa ni mig any, van aparèixer les Cartes de guerra i d’exili (1934-1960) de Mercè Rodoreda. Un recull de les cartes rodoredianes conservades i destinades a amics, familiars i al seu amor Joan Prat, o Armand Obiols, com preferiu. Per gaudir del diàleg complet hem de tenir uns quants llibres més a les mans, com és ara les Cartes a Mercè Rodoreda d’Armand Obiols, ja publicat l’any 2010. Les que s’havien intercanviat Rodoreda i el poeta Josep Carner ja es podien llegir, totes juntes, des de l’any 2002. Com també les creuades, i conservades, entre Rodoreda i Anna Murià publicades l’any 1985.\nHi ha qui edita epistolaris com si es tractés de monòlegs, totes les cartes d’un autor i prou, sense les respostes. Fet i fet, però, escriure una carta vol dir establir un diàleg amb un interlocutor absent, una conversa pensada i escrita.\nEl destí de les cartes. Primer, un destinatari. Després, l’oblit, la desaparició, el calaix, o la publicació per a gaudi dels enamorats dels epistolaris. Com les Cartes completes (1960-1983) de Mercè Rodoreda i Joan Sales, quasi, quasi una novel·la a quatre mans.\nNo us sabria dir quins íntims pensaments m’han fet il·lustrar el text amb aquest aparador de París, que vaig fotografiar el mes de setembre de l’any 2015.\nPublicat per Mariàngela Vilallonga a 22:41 1 comentari: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: Anna Murià, Armand Obiols, cartes, Joan Sales, Josep Carner, literatura, Màrius Torres, Mercè Figueres, Mercè Rodoreda, París\nPublicat per Mariàngela Vilallonga a 23:04 1 comentari: Enllaços a aquest missatge\nLa metamorfosi de les edats\nA la seva Art poètica, compendi de vida i de literatura, Horaci deixà descrites les quatre edats de la persona. El nen, el jove, l’adult, el vell. Una edat més que en el quadre de Klimt, de 1905, que il·lustra aquest post.\nEl nen, diu Horaci, trepitja amb peu segur, juga amb els seus iguals, s’enfada i es desenfada sense motiu, i canvia en hores.\nEl jove, al seu torn, gaudeix dels cavalls i dels gossos i de l’herbei del Camp de Mart, és com de cera per ser vinclat cap al vici, és aspre amb qui l’aconsella, tardà proveïdor de les coses útils, pròdig amb el diner, orgullós i apassionat, i ràpid a deixar allò que estima.\nL’edat i l’ànim adult cerca diners i amistats, està al servei de l’honor, es guarda de fer allò que després s’esforçarà a canviar.\nMoltes coses incòmodes envolten el vell, acaba Horaci, ja sigui perquè cerca i s’absté o tem d’utilitzar allò que ha trobat, ja sigui perquè administra tímidament i gèlida totes les coses, és temporitzador, llarg d’esperança, inactiu i àvid de futur, difícil, es queixa, lloa el temps passat, és crític i censor dels més joves.\nEls anys que van arribant porten moltes coses plaents, que s’emporten els anys que s’allunyen, conclou Horaci.\nÉs l’única metamorfosi comuna a tots aquells que ens nodrim de menges de la terra, aquesta de les edats.\nD’altres en volen més, al llarg de les edats de la seva vida.\nPublicat per Mariàngela Vilallonga a 7:59 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: Gustav Klimt, Horaci, literatura llatina, vida i literatura\nCom que avui és el dia de l’espígol, segons el calendari republicà, recordo aquest vestit d’espígol newyorker que em vaig posar el mes de maig de l’any 2015.\nPublicat per Mariàngela Vilallonga a 20:11 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: calendari republicà, espígol, New York\nPublicat per Mariàngela Vilallonga a 18:59 2 comentaris: Enllaços a aquest missatge


TROBADA AMB LECTORS PER PARLAR DE "PARAULES DE JÚLIA"\nUns quants parells d'ulls que han seguit de ben a prop les paraules de la Júlia en boca de l'Helena\nLectors adults traient el trellat d'una novel·la juvenil? La primera pregunta que em ve al cap tot seguit és "com?". I la segona, rèplica de l'amic Joan Casanovas és "per què no?". I vet aquí que l'instigador posa en marxa l'engranatge.\nEl context? Companys de feina que des de fa anys dinen periòdicament amb una curiosa autoimposició, un cop al mes: llegir un mateix llibre i comentar-lo amb una carmanyola pel mig.\nCom a fi de curs, la lectura triada ha estat Paraules de Júlia. I tota una deferència convidar-ne l'autor, a un restaurant aquest cop.\nSense sobretaula possible, per les presses, hi ha hagut intercanvis d'impressions esmoladíssimes. Prova que l'artista creu que crea una cosa (perdoneu la paronomàsia) i els receptors n'interpreten d'altres, perfectament plausibles.\nHem parlat de la veu narradora (titllada de propera, empàtica, creïble), de si els joves llegeixen o no, de la recerca d'amor per part de l'Helena, del rol dels seus pares, dels tombs inesperats (alguns d'inèdits per a mi!) de la trama, de què significa "literatura juvenil" i de la seva invisibilitat, del procés creatiu...\nNomés se m'acut una paraula per englobar-ho tot plegat: enriquidor.


AMPA Escola Prat de la Manta: de gener 2016\nPublicat per AMPA Escola Prat de la Manta a 22:48 Cap comentari:\nAmb aquesta frase Carmen Cabestany intenta involucrar a tota la societat en la lluita contra l'assetjament escolar.\nVa ser a la darrera trobada del "Gestionando hijos", a on va donar pautes per evitar i detectar l'assetjament, tant des del punt de vista de l'assetjat, de l'assetjador com de la majoria espectadora.\nAl següent enllaç podeu llegir els punts més importants de la seva xerrada o veure-la. És molt interessant !!\nPublicat per AMPA Escola Prat de la Manta a 17:01 Cap comentari:\nPROPERES REUNIONS DE LA XARXA GROGA DE L'H I DE L'ASSAMBLEA GROGA\naquesta setmana es concentren les reunions de la Xarxa Groga de L'H i de l'Assemblea Groga, que aquest cop tindrà lloc també a la nostra ciutat.\nDijous 21 de gener la Xarxa Groga de L'H es trobarà, en assemblea oberta, a l'escola Pau Sans.\nDissabte 23 tindrà lloc la reunió de l'Assemblea Groga a l'escola Ernest Lluch (Collblanc).\nSi podeu assistir, no hi falteu, de ben segur que serà molt interessant.\nPublicat per AMPA Escola Prat de la Manta a 10:05 Cap comentari:\nEl proper 6 de febrer comença la nova programació 2016 del teatre en família a L'H, i ve carregada de fantàstiques propostes.\nSerà al teatre del Centre Catòlic de l'Hospitalet\nDiumenge 7 de febrer de 2016, diumenge de Carnaval, a les 18h. Si aneu disfressats gaudireu d'una invitació.\nPublicat per AMPA Escola Prat de la Manta a 9:42 Cap comentari:


EL MONTGRÍ-SANTA CATERINA-TORROELLA | ITINERARIS. viatjar es cultura\nEL MONTGRÍ-SANTA CATERINA-TORROELLA\nEl Montgrí és un massís calcari (310 metres d’altitud) que conforma una frontera natural entre les comarques de l’Alt i Baix Empordà, el seu característic perfil, que alguns amb no poca imaginació anomenen el “bisbe ajagut” està coronat pel Castell de Montgrí (seria l’anell del bisbe) i es pot veure en tota la seva amplitud des de les dues planes empordaneses.\nEl nostre itinerari d’avui us proposa una excursió en què pujarem al Castell de Montgrí, visitarem l’ermita de Santa Caterina i farem una passejada per Torroella de Montgrí, segons l’època de l’any, si us ve de gust, podeu fer una remullada a la platja de L’Estartit o de l’Escala que queden ben a prop. A continuació us deixem un mapa de situació. Cliqueu a sobre per ampliar.\nL’excursió d’unes 3 hores anar i tornar, com podeu veure comença a Torroella de Montgrí (Mireu el mapa de l’excursió adjunt) on deixarem el cotxe en un aparcament que hi ha al barri de Bellavista d’aquesta bonica població.\nEncara que és una muntanya molt baixa el camí és molt pedregós i cal anar ben calçat i amb una bona provisió d’aigua. Com veieu a la foto, l’inici de l’excursió està indicat amb un post de senyals, seguirem les marques del GR-92 per un camí pla entre pins i camps d’oliveres, tot i que el verd torna a dominar en el paisatge, encara són visibles les restes del gran incendi forestal que va arrasar el Montgrí, l’any 2004. De seguida albirarem el castell al capdamunt del massís, tot seguit el camí s’enfila pel vessant rocallós i aviat arribarem a la zona on hi han tres petites capelles, després de passar la tercera amb un moment arribarem al Coll de Santa Caterina on hi ha un túmul de pedres amb una creu.\nDes del Coll enfilarem el camí del Castell del Montgrí per la carena que rapidament i amb unes ziga-zagues amb forta pujada i passant per les antigues pedreres us duran a les portes del Castell. (Atenció si està mullat, les lloses calcàries són relliscoses, els bastons us poden ser molt útils). Si voleu, podeu pujar dalt de la muralla per una escala de caragol que hi ha en una de les torres. Les vistes en 360º són magnífiques, si fa bo, us permeten veure el perfecte i ample arc del Golf de Roses, Les Medes, El Pirineu i tot l’Empordà. Com deia en Josep Pla el Castell de Montgrí és com el botó que relliga les dues planes empordaneses.\nLa baixada la farem pel mateix camí fins al Coll des d’on es veu la Vall de Santa Caterina, girarem cap a la dreta per un camí que fa baixada (vegeu el mapa de l’excursió), als 30 o 40 metres trobarem una bifurcació i agafarem el camí de la dreta que en 20 minuts ens portarà a l’Ermita de Santa Caterina (segle XIV) situada en un bonic paratge en el fons de la vall. Els caps de setmana està oberta i es pot visitar el seu interior\nSi porteu alguna cosa per menjar, aquest racó del Montgrí és un bon lloc. L’altra opció, depenen de l’hora que sigui és fer-ho a Torroella de Montgrí, des de l’ermita hi ha uns 40 minuts, nosaltres ens vam decantar per aquesta opció, vam dinar de menú a l’antiga Fonda Mitja i vam sortir prou satisfets.\nDesprés de dinar vam aprofitar per fer una visita al casc antic de Torroella, ho recomanen. Adjuntem un mapa de la població amb els principals llocs d’interès i unes fotos per animar-vos\nSi voleu més informació de la vila, clica: Torroella de Montgrí\nPels amants de la mar i si el temps ho permet, hi ha la possibilitat d’anar a fer un bany a L’Estartit que esta sols a 6 Km i remullar-se en la seva platja o fins i tot fer una visita en barca a les illes Medes.\nDesitgem que aquest itinerari hagi sigut del vostre agrad


La Papasseit presenta el llibre 'Pura mercromina' del manresà Josep Grifoll - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nLa Papasseit presenta el llibre 'Pura mercromina' del manresà Josep Grifoll\nLa presentació es farà aquest dijous, dia 14 a les 19h, a la llibreria del carrer de Barcelona\nredacció 12.06.2018 | 11:05\nLa presentació es farà a la llibreria Papasseit. Arxiu/Joan Alvárez\nLa llibreria Papasseit de Manresa acollirà aquest dijous a les 19h la presentació de la novel·la 'Pura mercromina' de l'escriptor manresà establert a Casserres Josep Grifoll. L'obra es posarà a la venda en una edició limitada de 250 exemplars que inclou també una traducció a l'anglès signada per l'escriptor Matthew Tree.\nL´equip del Konvent de Cal Rosal, responsable de l´edició del llibre, participarà en la presentació de l'obra, que, asseguren, «és poesia, és prosa, és biografia i és moltes coses més».\n"Pura Mercromina" és la primera novel·la de ficció poètica de Josep Grifoll i també és la primera novel·la que edita Konvent. Encara que el mateix Grifoll reivindica que "no és una novel·la" i des del Konvent es defensa com a un llibre d´artista.


El transhumanisme - Valors\nJoan Salicrú| 08/05/2015 21/03/2020 |2015, Valors Revista|\nFrancis Fukuyama va dir del transhumanisme que era “la idea més perillosa del món”, mentre que el director de la revista Reason Magazin, Ronald Bailey, el va descriure com “una idea fugaç, valenta, imaginativa i idealista de la humanitat”. És evident que el transhumanisme té grans defensors i però també detractors, perquè toca un tema que ens afecta a tots. El transhumanisme és un moviment intel·lectual i cultural que dóna suport a l’ús de la ciència i la tecnologia per millorar la ment, el físic, les habilitats i les aptituds amb la voluntat de millorar l’espècie humana. És a dir, no solament creu en l’aplicació de la ciència per usos terapèutics i de millora del benestar, sinó per a augmentar les capacitats de l’home. Els transhumanistes asseguren que, gràcies als avenços tecnològics i científics, la humanitat evolucionarà dels humans actuals als posthumans.\nA la dècada dels vuitanta Televisió de Catalunya va popularitzar La dona biònica. En aquesta proposta televisiva a una tenista accidentada se li implantava un oïda ultra sensible, un braç artificial de força augmentada i unes cames biòniques. Aleshores allò ens semblava ciència-ficció. Avui, però, segons publica la revista NewScientist, el neurocirurgià Sergio Canavero de Turín, pretén fer el primer trasplantament de cap; només espera el permís del comitè ètic. Sense anar més lluny, amb les Google Glass, podem augmentar la nostra capacitat visual encara que no patim una discapacitat visual.\nI davant aquesta realitat, se’ns obren molts interrogants: Si tenim en compte aquesta possibilitat de millora de l’home quins elements de la condició humana no estem disposats a renunciar? Si es genera una nova espècie. Podem ser tant diferents que al finals no ens arribem a reconèixer? Què passarà amb valors com l’alteritat? Qui ha de marcar els límits ètics de l’aplicació d’aquestes noves tecnologies? Si busquem la millora de l’espècie què passa amb aquells que tenen alguna discapacitat? En aquest número hi ha més preguntes que respostes, però estem en un moment de canvi i creiem necessari posar-les sobre la taula.\nÉs difícil contestar la pregunta –a quins elements de l’essència de l’home no estem disposats a renunciar?– si els intel·lectuals encara no es posen d’acord sobre la definició de condició humana, però des d’aquí recordem alguns postulats que no hauríem d’oblidar: la dignitat, la llibertat, la integritat física i moral i l’equitat. I, en segon lloc, una altra qüestió que també cal tenir en compte: aquest és un debat prou important perquè tota la societat hi pugui participar obertament. L’elecció dels límits de la ciència i la tecnologia ha de ser un procés democràtic, el futur de l’espècie ens afecta a tots.\n←Valors dedica un monogràfic al transhumanisme\n→Ramon Maria Nogués: “Estem davant d’un humanisme accelerat”


Shavlo Sergey Dmitrievich, jugador de futbol: biografia, carrera, èxits | Notícies digerir\nSergey Dmitrievich Shavlo és un futbolista professional soviètic que va jugar a les posicions del migcampista central i extrem. L’any 1979 va rebre el títol de Mestre Internacional d’Esports de l’URSS. És medallista de bronze als Jocs Olímpics de 1980 formant part de la selecció olímpica de futbol de la Unió Soviètica. Durant la seva carrera professional, Sergey va jugar a molts clubs soviètics i austríacs: Electron Riga, Daugava Riga, Spartak Moscow, Iskra Smolensk, Torpedo Moscow, Rapid Viena, AK preferit, ” Eintracht Favorit Viena ”,“ Gerasdorf ”,“ Laxenburg ”. El més notable va ser el joc per a Moscou Spartak i Torpedo. És el campió de l’URSS el 1979 i el propietari de la Copa de l’URSS el 1986. Sis vegades va entrar a la llista de 33 millors futbolistes de l’URSS. En el període comprès entre el 1979 i el 1985 va jugar a la selecció nacional de la URSS.\nSergey Shavlo va néixer el 4 de setembre de 1956 a la ciutat de Nikopol, regió de Dnipropetrovsk, República Socialista Soviètica d’Ucraïna. Des de ben jove, Sergei va començar a implicar-se en el futbol. Al principi va jugar al pati amb els nois, i al cap d’un temps es va inscriure a la secció local, on va començar a entrenar regularment.\nEl primer equip juvenil de Sergei Shavlo va ser el “Trubnik” de Nikopol. Aquí va començar la seva carrera futbolística i els seus primers èxits: l’equip va participar en diverses competicions de ciutats i regionals.\nEl 1974, Sergey es va traslladar a Riga, on es va convertir en jugador del club Electron, que va participar al campionat de la SSR letona. Després d’haver jugat aquí una temporada, Sergey Shavlo va ser vist per representants d’un altre club de Riga anomenat Daugava, que va suggerir passar al seu costat.\nSergey era un centrecampista amb un talent molt intel·ligent i intel·ligent. Gràcies a la seva visió del camp, moviments tàctics i velocitat, l’equip va poder crear atacs de qualsevol complexitat, perquè va ser Sergei Shavlo qui va ser el principal intèrpret de totes les passades i repartiments importants. El jove migcampista va ser el major nombre d’assistències al campionat de la SSR letona.\nEl 1975, el club Daugava va jugar a la segona lliga de l’URSS, però, amb l’arribada d’un nou migcampista, l’equip va començar a mostrar millors resultats i ja el 1976 va ascendir a la Primera Lliga de l’URSS. En total, Sergey Shavlo va passar dues temporades en aquest club, participant en 64 partits oficials, en què va marcar 10 gols.\nCarrera professional a Moscou Spartak\nDesprés d’haver demostrat excel·lents habilitats de joc al club de Riga, el migcampista va atraure l’interès de l’Spartak Moscou, que aviat va rebre una proposta de contracte. El 1977, el jugador de futbol Sergei Shavlo es va incorporar a la plantilla “vermell-blanca”, on va debutar a la Lliga Superior de l’URSS. Durant les següents cinc temporades, el migcampista va aparèixer regularment al primer equip, amb qui el 1979 es va convertir en el campió de l’URSS. Cada temporada, el migcampista figurava a la llista de 33 millors jugadors de futbol de l’URSS, on va ocupar el segon lloc segons els resultats de la temporada de 1979. En general, com a part del FC Spartak Moscow, el migcampista va jugar 166 partits i va marcar 34 gols.\nTemporada a Smolensk Iskra\nEl 1983, es va incorporar a Smolensk Iskra, que només va arribar a la Primera Lliga de la URSS. El mateix any, un altre exjugador de Spartak Alexander Kalashnikov es va incorporar a l’equip. Tots dos van mostrar un bon joc, principalment individual: Kalashnikov va ser reconegut com el màxim golejador de l’equip, amb 13 gols al seu compte, i Sergei Shavlo es va convertir en l’autor de 9 gols d’una temporada. Tot i això, la temporada va ser infructuosa per al club Smolensk, el 17è lloc de la lliga.\nTornar a Spartak\nNotant la temporada sense èxit, Sergei Shavlo va abandonar Iskra i el 1984 va tornar a Moscou Spartak, on va jugar les dues properes temporades. El retorn a la “selecció nacional” va ser la decisió correcta. El migcampista va continuar exercint com a jugador clau en la línia del migcamp, apropant-se dues vegades a les medalles d’or del campionat de la URSS, però la sort va deixar el FC Spartak Moscou just a la línia de meta. El 1984 i el 1985, els “vermells i blancs” es van convertir en els medallistes de plata del campionat, donant pas a un petit lideratge de Leningrad “Zenit” i Kíev “Dinamo”, respectivament. En total, a les temporades de 1984 i 1985, Sergey va jugar 57 partits i es va convertir en l’autor d’11 gols. El 1984, Sergei Shavlo va superar la llista de 33 millors jugadors de la Unió Soviètica.\nTransició al Torpedo de Moscou\nEl 1986, el jugador es va incorporar al Torpedo de Moscou. Al llarg de la temporada 1986/87, el migcampista va participar en 45 partits oficials i va marcar un gol. En la temporada de debut del nou club, Shavlo va guanyar la Copa de la URSS.\nAl mateix temps, la carrera de Sergey va començar a disminuir, les lesions constants, els desacords amb el lideratge i la falta de motivació van provocar que el jugador per primera vegada en molts anys no entrés a la llista dels 33 millors futbolistes del país segons la temporada. Després d’haver jugat la temporada a Torpedo, Sergey decideix desafiar el destí amb un nou repte: continuar amb la seva carrera de futbol a l’estranger.\nCarrera professional en clubs austríacs\nEl 1987 va rebre el dret de transferència al Rapid austríac, amb el qual va signar un contracte. Com a part de l’equip de Viena, Chavlo debutarà el 15 d’abril de 1988 en un enfrontament a casa amb l’Admir-Wacker. Durant el partit, el futbolista soviètic va marcar un dels dos gols del seu equip, que van portar la victòria amb un marcador de 2: 1. Arran de la temporada, l’equip es va convertir en el campió d’Àustria i Sergey va tornar a omplir la seva trajectòria amb un altre assoliment.\nA la temporada 1988/89, l’equip va mostrar un nivell de joc menys reeixit, potser això va ser degut al fet que Sergei va faltar els dos terços de la temporada a causa d’una lesió.\nEl 1989, Schawlo es va traslladar de la tercera lliga favorita d’Àustria, “Favorit AK”, on va passar una temporada poc marcable i va deixar el club, jugant 15 partits per ell i marcant 3 gols. Aquest va ser l’últim club professional de la carrera de Sergei Shavlo.\nCom a resultat, va romandre a Àustria, però ja va jugar en clubs d’aficionats com l’Eintracht Favoriten Viena, Gerasdorf, Laxenburg. Com a part de l’últim club, Chavlo va començar a jugar a la novena divisió d’Àustria i en dos anys va aconseguir pujar a la setena divisió. El 1997 va completar la seva carrera de futbol.\nDiscursos dedicats a S. Shavlo\nDurant la seva carrera per Spartak, el migcampista, com molts altres jugadors, es va veure recompensat amb un discurs personal dels aficionats i aficionats: “El marcador va brillar de ple: Sergei Shavlo va marcar un gol!” per a l’equip olímpic de l’URSS contra Cuba. El partit va acabar amb un marcador exigent de 8: 0. Els seguidors de Dynamo Kyiv van inventar una altra versió del riu: “Si la pilota és al marcador, Sergey Shavlo va xocar”.\nVida després d’acabar la carrera d’un jugador\nAcabat de parlar al camp de futbol, Sergey va decidir provar-se com a entrenador en diversos clubs austríacs i russos. I el 2004, va començar a treballar com a formador de cria a Moscou Spartak.\nAl setembre de 2005, Sergei Shavlo es va convertir en el conseller delegat d’Spartak, en substitució de Yuri Pervak. La majoria dels aficionats i aficionats a la “selecció nacional” van trobar l’esperança dels millors canvis després d’anys d’estancament. A les espatlles de Sergey li va rebre la tasca de reviure la glòria del club al campionat rus.\nSota el lideratge de Shavlo, van ser designats entrenadors com Nevio Skala, Alexander Starkov, Vladimir Fedotov i Stanislav Cherchesov. Tot i això, cap d’aquests entrenadors no va poder establir un partit d’Spartak. Com a resultat, l’agost de 2008, Shavlo va deixar el seu càrrec, substituït per Valery Karpin.\nDurant el període de lideratge de Shavlo, hi va haver molts conflictes al club, els temes dels quals eren la corrupció, retards en els pagaments als jugadors de futbol, conflictes personals entre la direcció i jugadors, partits de fixació de partits i molt més. Tots aquests esdeveniments es van plasmar en el llibre de la revista de futbol Sport-Express Igor Rabiner, titulat “Com va ser assassinat Spartak”.\nEl 2008, després de la humiliant pèrdua de CSK amb un punt d’1: 5, l’organització dels aficionats a Spartak, anomenats Fratria, va començar a protestar contra el lideratge del club. Va ser Sergei Shavlo qui va acusar aquestes derrotes amb un marcador aplastant, perquè el club no va prendre mesures per millorar el joc: comprar nous jugadors i trobar un entrenador competent.\nEls representants del moviment dels aficionats de Fratria van acudir al següent partit de casa del seu equip favorit amb pancartes caricaturesques, que representaven al director general del blanc-vermell Sergey Shavlo amb el subtítol “Adéu a Mu-mu”. Al seu torn, Shavlo va anomenar públicament aquest tipus d’acció un circ obert, però va assenyalar que estava disposat a respondre a totes les preguntes dels fans descontents. Mai es va celebrar una reunió similar amb representants del moviment Fratria.\nBases de pesca de Carelia: visió general, condicions de vida, ressenyes


El Museu de Menorca t’obre les portes (i el cor) – Miquel Àngel Maria\nEl Consell Internacional de Museus (ICOM) defineix el museu com «una institució al servei de la societat, el qual adquireix, conserva, exposa i comunica els béns representatius de la natura i de la humanitat, a fi de salvaguardar-los, d’augmentar els coneixements i d’afavorir el desenvolupament del patrimoni, de l’educació i de la cultura.»\nDeia Rousseau que la paciència és amarga però que el seu fruit és dolç. Hi ha hagut molts moments feixucs, durant el temps que han durat les obres. Però tothom s’hi ha implicat al màxim per garantir l’èxit. La directora i l’equip del museu, més carregats de feina que mai; els professionals de les empreses que han realitzat el projecte, els responsables i tècnics del Ministeri que han supervisat la seva execució, i tota la gent que, d’una manera o altra, ha participat en la reinvenció del museu. Tot ha valgut la pena per recollir el fruit dolç de la feina ben feta.\nEns encantaria que venguis a celebrar-ho amb nosaltres, i que puguis veure com ha quedat casa teva.\n(Article publicat al diari Menorca dia 16 de juliol de 2018)


'La sega' de Martí Domínguez, millor narració dels Premis de la Crítica dels Escriptors Valencians\n‘La sega’ de Martí Domínguez, millor narració dels Premis de la Crítica dels Escriptors Valencians\nEl premi al millor assaig publicat el 2015 ha estat per a Anna Moner i el seu 'Gabinet de curiositats'\nLa novel·la de Martí Domínguez La sega (Proa), que ja va rebre el Premi de la Crítica Catalana i el Premi de la Crítica de Serra d’Or, ha resultat guanyadora en la categoria de narrativa dels Premis de la Crítica dels Escriptors Valencians d’enguany. El jurat ha destacat que era una ‘novel·la rodona sobre la postguerra i els masovers del Maestrat’. El premi al millor assaig publicat el 2015 ha estat per a Anna Moner i el seu Gabinet de curiositats (Pruna Llibres), un recull d’articles publicats al diari digital La Veu del País Valencià entre l’octubre del 2013 i el novembre del 2015.\nEn la categoria infantil, ha estat guardonada l’antologia de poemes de Marc Granell, La vida que creix (Andana); en juvenil, el jurat ha premiat la novel·la de Lliris Picó, Moisés, estigues quiet (Bullent); Rodolf Sirera s’ha endut el premi a la millor obra teatral amb Trio (Bromera) i Antoni Ferrer ha rebut el premi al millor poemari de l’any, per Variacions Goldberg (Denes).\nEl jurat ha estat format per Marisol González, Francesc Gisbert i Miquel de Renzi en les categories de poesia, literatura infantil i literatura juvenil; i per Xavier Aliaga, Enric Iborra i Mariola Nos en les d’assaig, narrativa i teatre.\nEl lliurament dels premis es farà divendres a les 19.30 a l’Octubre Centre de Cultura Contemporània de València.


La majoria de restriccions s’eliminen aquest divendres – La Bústia\nPer Redacció / La Bústia 13 d'octubre de 2021 a les 7:00 0 1110 Visites\nLa majoria de les restriccions actuals per la pandèmia de la covid-19 arriben a la fi aquest divendres, tal com va anunciar dimarts el president de la Generalitat, Pere Aragonès. Decau la limitació d’aforaments a restauració, cultura, esport exterior, universitats i fires i congressos.\nEn l’àmbit de la restauració, a banda de recuperar l’aforament del 100% els bars i restaurants també recuperaran l’horari habitual anterior a la pandèmia. Tampoc caldrà mantenir distància de seguretat entre taules ni el límit màxim de comensals per taula.\nEls àmbits universitaris, les fires i congressos, les activitats lúdiques i la majoria d’espais culturals tampoc tindran limitacions d’aforament. Les úniques excepcions seran els locals d’oci nocturn: es manté l’aforament limitat al 70% i cal mostrar el certificat covid per accedir-hi. També tindran aquestes limitacions els concerts en espais tancats amb la gent a peu dreta.\nEn els espais esportius d’interior l’aforament continuarà limitat al 80%, però la restricció s’elimina en esdeveniments d’exterior.\nAragonès també va anunciar que el Procicat ha rebaixat el nivell d’emergència a alerta, una situació que permet “prendre decisions” com l’eliminació de les restriccions.\nFotografia: Els restaurant podran tenir l’horari habitual amb un aforament del 100% [Can Panyella de Gelida]\nRicardo Peregrina s’engresca amb dos nous llibres


racons: d’abril 2012\nMolló és un municipi del Ripollès. El municipi forma part de l'anomenada Vall de Camprodon. Per anar-hi agafarem la C38 que va de Camprodon a Coll d’Ares\nÉs tracta d'un nucli de població, documentat ja al 936, any de l'acta de consagració de l'església de Santa Cecília. La localitat apareix esmentada amb el nom de Mollione, encara que podria existir de bastant abans.\nDurant el s XI s’inicia la construcció del campanar, que segons algunes cròniques va tenir fins vèlics, al ser Molló al segle XI un punt de disputes constants entre el compte de Besalú, Bernat II “el Tallaferro” i el bescompte de Vallespir.\nL’any 1131, el proper monestir de Santa Maria de Ripoll va rebre importants donacions de la zona. Quan el compte de Barcelona i també de Besalú, Ramon Berenguer III, va demanar ser enterrat al monestir de Ripoll, li concedia entre altres dominis " l'alodium meum propium quod habeo in comitatu Bisuldunensi, scilicet in parrochia Sanctae Caeciliae de Mollo, sive in villa Malnau [...] ". Així la parròquia va passar a dependre jurídicament i administrativament del monestir de Ripoll.\nLa reconstrucció de la primitiva església data probablement de finals del segle XII, quedant aquesta distribució fins l’actualitat.\nL'església de Santa Cecília de Molló. Està formada per una sola nau de considerables dimensions acabada en un absis semicircular, molt més estret que la nau.\nL'absis està decorat externament amb un petit fris que es recolza en mènsules. Sobre la capçalera i també sobre la façana oest es poden veure dos petits campanars de cadireta d'un sol ull.\nLa torre de campanar està adossada al mur nord. Té una alçada total de cinc pisos i va ser edificat en dues etapes diferents (s XI- XII). El pis inferior no té obertures a l'exterior i està decorat amb arcs cecs . El segon pis té una única finestra de mig punt en cada mur. En el tercer pis trobem una finestra geminada amb capitell. La mateixa estructura es repeteix en la quarta planta, si bé les finestres són més esveltes. En el darrer pis troben dos grans òculs,. En 1952, durant les obres de restauració del campanar, es van substituir els capitells de les finestres, que estaven molt deteriorats, per uns de molt més senzills.\nAl mur de migjorn i al capdavall de la nau, hi ha la porta d'entrada al temple. Aquesta porta forma tot un cos que surt del nivell exterior de la superfície del mur, entre dos peus drets que surten de la paret exterior del temple. Aquesta disposició dota aquest element d'una singular monumentalitat\nFora del coronament esculpit, aquest portal és pobre d'escultura. L'ornamentació del portal és la que és pot veure constantment a l'escola rossellonesa.\nCorona la façana una motllura esculpida amb palmetes i tiges, sota la que trobem un fris de dents de serra, un fris d'arcs cecs acabats en mènsules esculpides amb caps humans o de monstres i motius vegetals.\nPublicat per Miquel a 11:39 5 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Molló, romànic català\nSituat a cavall de les comarques d'Osona i del Ripollès, entre els termes municipals de Montesquiu, Sant Quirze de Besora, Santa Maria de Besora i Sora, el parc té una superfície, relativament modesta, de 547 ha, en gran part en el terme de Montesquiu. El seu territori es troba dividit en dues parts pel curs del riu Ter, força més gran a la riba esquerra i més petita i amb un relleu més suau a la riba dreta\nEl Castell de Montesquiu té, possiblement, el seu origen en l'enclavament d'una torre de vigilància, que va fer edificar el comte Guifré I (el Pilós), al segle IX, situada estratègicament prop del camí que conduïa al monestir de Ripoll.\nLa primera documentació és del 1285, on figura com a casa fortificada i després passaria a denominar-se castell, primer com a 'de Colobrer' i després 'de Montesquiu'. Amb el de Besora i el de Saderra, formaven un triangle defensiu.\nDepenia del castell de Besora i en el transcurs dels segles esdevingué un casal on acabaren residint els senyors de Besora. Posteriorment, les famílies dels Canet i dels Peguera esdevingueren senyors de Besora. Durant la guerra entre la Generalitat i el rei Joan II, el castell visqué jornades agitades amb l’ocupació dels pagesos el 1462 i dos anys després pels capitostos Verntallat i Vilacetrú, que feien costat als remences i al rei.\nEl sotsveguer de Vic organitzà aleshores una expedició per apoderar-se del castell, però fracassà per la seva condició inexpugnable. Acabada la guerra, el rei Joan II manà respectar els drets de Bernat de Peguera, senyor de Besora i Montesquiu, i dictà que la família Descatllar no fos mai desposseïda dels seus drets sobre «casa e força de Montesquiu». Els Descatllar acabaren essent senyors del castell, Narcís de Descatllar esdevingué marquès de Besora.\nDurant l’alçament català contra Felip, el castell de Montesquiu serví per tancar-hi presoners borbònics. La família dels Santa Coloma passà a tenir la possessió del patrimoni Descatllar al 1770. El casal de Montesquiu va ser comprat pel barceloní Jeroni Juncadella i Casanoves, essent restaurat del 1917 al 1920 pel seu fill Emili Juncadella, afegint-hi una escala gòtica, una cisterna, una font i un jardí.\nLa seva bona conservació també ha estat afavorida per haver estat habitat durant molt de temps i fins a èpoques ben recents. Aquest castell-casal passà a poder de la Diputació de Barcelona l’any 1972 per voluntat de la seva darrera propietària Mercè Juncadella. Avui forma part d’una àrea anomenada Parc Natural del Castell de Montesquiu, integrada dins la xarxa de parcs de la Diputació de Barcelona.\nEl Castell de Montesquiu acull exposicions, l'audiovisual "Temps d'historia i misteri", un punt d'informació del parc i organitza visites guiades.\nA l’interior esta prohibit fer fotografies.\nPublicat per Miquel a 12:25 4 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Castells de Catalunya, Montesquiu


SOCIETAT - 06/08/2018 16:02 / Redacció\nVÍDEO URGENT Felipe VI li fa la cobra a Letizia i es disparen els rumors de divorci\nLes últimes vacances de la Família Real a Palma de Mallorca es preveuen mogudetes, després dels escàndols sexuals i de corrupció que van sortir a la llum a arrel de les filtracions de Corinna, el Borbó emèrit ja va decidir quedar-se a la Zarzuela per no embrutir més la imatge de la Corona. Tot i això, l'enemistat entre Sofía i Letizia semblava que s'estava començant a arreglar, però el que ara ha petat és la relació entre el rei i la reina.\nFelipe VI i Letizia ja fa temps que no acaben d'estar bé i per si fós poc, el Borbó emèrit ja havia advertit al seu fill que es divorciéssin perquè sinó, Letizia li buscaria problemes. Sembla ser doncs, que Felipe VI comença a fer cas al seu pare ja que, el darrer vídeo al qual hem pogut accedir, demostra el poc amor que Felipe professa cap a la reina Letizia. Va ser ahir quan Felipe VI li va fer una autèntica cobra a Letizia quan aquesta, li volia tornar el petó que el rei li havia fet a la galta.\nLa cara d'il·lusió de Letizia contrasta amb la cara d'amargura de Felipe VI, que és incapaç de dissimular el fastigueig que li produeix haver-li de fer un petó a la boca a la seva dona. Aquesta situació estranya ha fet que les xarxes socials de seguida es preguntéssin què està passant en el el si de la Família Real. D'altres, directament desitjaven que el vaixell s'enfonsés amb els monarques a dins.\nParaules clau: FELIPE VI COBRA LETIZIA DISPAREN RUMORS DIVORCI


Ripoll realitza actuacions per combatre l’eruga defoliadora del boix - Impulsa, la plataforma que connecta fabricants i administració local\nRipoll realitza actuacions per combatre l’eruga defoliadora del boix\nUn any més, amb l’arribada del bon temps, els boixos de Ripoll es tornen a veure afectats per les erugues defoliadores del boix (Cydalima perspectalis). Aquesta és una plaga que va sorprendre l’any passat per l’elevat nombre d’exemplars que es podien veure arreu, sobretot de les papallones que als vespres volaven l’entorn de qualsevol llum.\nPer tal de combatre la plaga el servei de jardineria contractat per l’Ajuntament, en aquest cas la Fundació MAP, porta a terme tractaments insecticides als boixos de titularitat municipal. Concretament aquests dies s’ha actuat als boixos de les jardineres del c. Progrés, del parc de l’Estació, a les tanques de Cal Déu i a les jardineres de la Pl. 1 d’octubre. Aquests tractaments es fan periòdicament, seguint el calendari establert, per intentar erradicar una plaga resistent i devastadora.\nEs recomana a tots els veïns que apliquin tractaments als boixos dels seus jardins particulars, si volen protegir-los de la plaga. El tractament dels boixos es pot encarregar a un servei de jardineria o bé es pot adquirir el producte (preferiblement ecològics i no agressius per a altres espècies) amb totes les precaucions i eines necessàries aplicar-lo nosaltres mateixos. Un cop aplicat el producte caldrà repetir el tractament quan tornin a aparèixer.\nMés informació https://ripoll.cat/informacio-sobre-la-plaga-de-la-papallona-del-boix-2/