AMPLI: de juny 2013\nNo hi han veritats absolutes. No sabem si anirem a l'Infern o ni si ens espera Sant Pere a les portes del Cel. Avui no podem defensar les nostres conviccions perquè demà descobrirem que preferim les de la nostra nèmesi. Maleït Sòcrates, hagués preferit viure en la còmoda seguretat de la certesa.\nTota la vida convençuda que el pare del rap va ser Gil Scott-Heron i que el primer en barrejar blues amb punk va ser Screamin' Jay Hawkins i resulta que no. La corona de llorer l'han de compartir amb el senyor Andre Williams. Mr Rhythm and Blues Zulu, un mamífer procliu al vellut, una gola que escopeix indecents proposicions. Foc al cos:\nLet Me Put It In by Andre Williams on Grooveshark\nTemes com Let Me Put It In esborren qualsevol rastre d'apatia a la teva vida, et fan oblidar les lliçons de catequesi, t'obren de cames i et porten al llit. Una espiral a la perdició, possessió infernal:\nEverybody Knew [Explicit] by Andre Williams on Grooveshark\nEverybody Knews és la cançó que faria ressuscitar Lux Interior i a Jon Spencer li tremolen les cames cada vegada que escolta això:\nAgile, Mobile And Hostile [Explicit] by Andre Williams on Grooveshark\nAquestes tres bombes les trobes en un disc de dos rombes: Silky, editat l'any 1998, el segon disc de l'etapa post mortem. I és que Andre Williams va ser, durant més de 10 anys, un cadàver ambulant pels carrers de Chicago, addicte al crack, arruïnat, un homeless silenciat pels historiadors oficials de la música afroamericana i engolit pel sorramoll de l'oblit. Enrere quedava una llarga carrera que va arrencar, amb la mateixa força que la seva ardent vitalitat, a mitjans dels anys 50.\nEl Black Godfather, com també se'l coneix, comença cantant a diverses formacions vocals de Chicago però no és fins que es trasllada a Detroit i ingressa als Five Dollars que la seva sort canvia. Els Five Dollars era un grup local de doo woop que fitxa per a Fortune, una discogràfica especialitzada en facturar aspre Rhythmn and blues.\nGràcies a la seva bona planta i al seu caràcter seductor, es guanya la confiança de Devora Brown, directiva de Fortune, que recolça a Andre en un projecte paral·lel com a líder d'Andre Williams Mr Rhythm with The Don Juans. El primer single acreditat a Williams amb els Don Juans és Pulling Time, lament forçat d'un presidiari que plagia la música de Heartbreak Hotel, i a l'altra cara la divertida Going Down To Tia Juana que ja apunta la lascivia lírica del nostre amic, a ritme de mambo:\nAndre by Biblioteca Penitents on Grooveshark\nEn aquests dos temes ja trobem les constants que definiran la seva producció a Fortune: barreja impura entre R&B i armonies doo woop, amb la veu de Williams recitant l'argument de la cançó. Aquesta pretèrita tècnica d'spoken-word, se la va treure de la màniga ja que el seu registre vocal no podia competir amb la moda del falset. I és que Nolan Strong, el seu rival a Fortune, o Jackie Wilson, no ho posaven gens fàcil...\nDe 1956 a 1959 Andre Williams va gravar molt material per a Fortune, d'entre el qual destaca:\n- el hit Bacon Fat, número 9 de les llistes americanes de R&B, que predica les bondats de la cansalada;\n- Greasy Chicken : humor gallinaci amb un riff de guitarra que va picotejant el ritme;\n- Jail Bait : una mena d'I Put Spell On You que adverteix als músics sobre els perills d'apropar-se més del compte a complaents menors d'edat.\n- Pass the Biscuits Please: blues famèlic a l'hora de dinar.\nAndre2 by Biblioteca Penitents on Grooveshark\nL'any 1960 Williams deixa Fortune i, un any després, inicia una prolífica carrera com a productor i compositor a les ordres de Berry Gordy de la Tamla Motown amb qui mantindrà una relació professional d'amor-odi, amb acomiadaments tempestuosos i tornades a la cleda.\nA la Tamla tot funcionava com en una fàbrica. Havia una pissarra amb els noms de tots els productors i els artistes als que debien produir. Gordy anotava al costat la data per a la qual volia que nosaltres escrivíssim el hit en qüestió. Gordy i Smokey Robinson sempre ens estaven patejant el cul per aquesta qüestió. Sempre es presentaven vint-i-quatre hores abans del termini amb les millors putes cançons. Jo vaig acabar Oh little boy set hores abans del moment convingut, però Smokey se m'havia avançant amb My guy, que era molt millor, una autèntica patada en el cul, així que vaig haver d'acceptar que em releguessin a la cara B. Les regles eren simples, si tu tenies la millor cançó, tenies el puto millor disc.\nAndre Williams en una entrevista l'any 1999 al zine francés Dig It.\nMy Guy by Mary Wells on Grooveshark\nCARA A. Muy Guy, escrita per Smokey Robinson per a Mary Wells. Una autèntica patada en el cul de l'Andre. Bella i encomanadissa. La perfecció feta cançó.\nOh Little Boy (What Did You Do to Me) by Mary Wells on Grooveshark\nCARA B. Oh little boy, escrita per Andre Williams per a Mary Wells. Intensa i sofisticada però menys pop que la seva precedent. La impressionant ària de la Wells no era apta per a ser cantada per afligides teenagers enamorades.\nL'any 1965 deixa la Motown i es trasllada a Chicago on treballa per a Checker, subsidiària de la Chess Records, des d'on factura una digna successió de singles d'entre els quals destaca, l'any 1970, un petit èxit titulat Cadillac Jack .\nAl llarg de la seva feina a la Motown i a la Chess, Williams va escriure i va produir hits per a Stevie Wonder, The Contours, Edwin Starr (també va ser el seu manager duant un temps), George Clinton, i Ike & Tina Turner. Amb Ike Turner treballa un any i mig, temps durant el qual comparteixen una perillosa afició: la cocaïna.\nA casa d'Ike, anaves a la cuina i tots els pots i salers estaven plens de cocaïna. Busquessis on busqussis podies estar segur que sempre anaves a trobar com a mínim un gram. Quan vaig arribar a casa seva jo pesava vuitanta-dos kilos, quan vaig marxar només quaranta i sagnava pel nas sense parar. Vaig trigar nou mesos a recuperar-me de tot allò. Vaig haver de deixar l'Ike.\nDesprés d'Ike Turner, anys d'addicció desmesurada i silenci fins que l'any 1995 Miriam Lina i Billy Miller de la Norton Records el rescaten per gravar Greasy, un LP que reviu el so Fortune repassant vells temes de Williams.\nL'any 1998, Mick Collins de The Gories el produeix Silky, l'àlbum que avui s'ha colat a la Discoteca d'AMPLI. Un gran disc de brut rhythm and blues i esperit punk, una animalada monumental, que ens torna en plena forma a Andre Williams, com has pogut escoltar a l'inici d'aquest article i com pots comprovar ara:\nI Wanna Be Your Favorite Pair Of Pajamas by Andre Williams on Grooveshark\nI Wanna Be Your Favorite Pair of Pajamas és una declaració libidinosa que traspua sexualitat i et mossega l'orella desitjant una resposta impropia d'una dama.\nEl disc el composen dotze temes que t'animen a seguir el camí tort de la vida llicenciosa. Deixa't ficar mà pel vell Andre i escolta Silky, un disc que espera impacient que el despullis. Et farà feliç.\n** Mr Rhythm en les distàncies curtes:\nAndre Williams, un rey del ritmo sin corona de Fernando Navarro (16/12/2011).\nAndre Williams: vida y obra de la piel de cuero y el terciopelo rojo de Charly Hernández (25/06/2012).\nAndre Williams per Dominic Turner [en anglès]\nAndre Williams: circuncisión sin anestesia. Entrevista apareguda al zine francès Dig It i traduïda, en part, per la revista Ruta 66: núm. 155, novembre 1999, pàgs. 20-21.\nAndre Williams: Mr. Coolesterol de Jaime Gonzalo. Ruta 66: núm. 135, gener 1998, pàg. 66.\nPublicat per Miss Danger alive a 0:01 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: Andre Williams, Discoteca d'Ampli, Rhythm and Blues\nPer sort, actualment sortir de l’armari ja no vol dir haver de sortir de la societat. I això s’ha de celebrar, sense oblidar però, que en molts llocs del món les diferències sexuals encara no són tolerades i es poden pagar amb la vida. Des de les biblioteques, on tothom pot entrar, ens sumen a la festa reivindicativa del Dia de l’Orgull, amb un petit recull de temàtica LGBT, que a més de llibres, còmics -cal destacar les novetats que hi ha hagut recentment en el gènere de superherois- i pelis, també destaca dos discos i té una playlist.\nPublicat per Dra. Goldfoot a 10:00 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: Biblioteques Municipals de Girona, bisexualitat, Dia de l'Orgull, Guia de lectura, homosexualitat, lesbianisme, LGBT, Playlist, transsexualitat\nEl MUSIC SPY CLUB és una trobada singular amb músics, crítics i agitadors artístics. La seva fórmula és senzilla: l’espia punxa i comenta 10 peces publicades durant els últims 12 mesos. Un espai de descoberta ideal per a musicòmans sense manies que vulguin conèixer propostes artístiques recents. El passat 7 de juny, a les 19 h., van comptar amb la complicitat del crític musical NANDO CRUZ, un pou de referències i un punt de vista singular de la música.\nPer aquesta sessió ens vam en el cartell del SÓNAR, un dels festivals de música electrònica més importants de tot el món. Més d'un centenar de bandes, entre l'electrònica i el pop, entre el renom mundial i l'aparent desconeixement. Un bagul de referències que valia la pena sondejar.\n1.- Major Lazer:\n"Jet blue jet" (Del disc "Free the universe").\n2.- Skrillex + Damian Marley\n"Make it bun dem" (De l'epé "Make it bun dem").\n"Down the road" (Del disc "Tetra").\nC2C - Down The Road (starring Richie Jackson) [OFFICIAL] @C2Cdjs from On And On Records on Vimeo.\n4.- Mikky Blanco\n"Wavvy" (Del disc "Cosmic angel").\n5.- Baris K\n(Original de Ajda Pekkan)\nsoundcloud.com/baris-k/aci-nedir-bilmeden-edit (Edit de Baris K)\n6.- Diamond Version\n"Turn on tomorrow" Del disc "EP3".\n7.- Vatican Shadow\n"Nightforce scopes" (Del disc "Ornamented walls").\n"Soil and colts" (Del disc Quarter Turns Over A Living Line)\n9.- Bradien + Eduard Escoffet\n"Festa" (Del CD "Pols").\n4 fragments de l'actuació de l'1 de juny dins el cicle 'Audiopantalla Macba'.\nAquí està la síntesi, via Spotify:\nI, per anar recordant el cartell exhaustiu, aquí teniu el nostre playlist complet del Sónar. Música per omplir una setmana de plaer. Us hi podeu subscriure.\nEtiquetes de comentaris: Biblioteca Vapor Vell, Music Spy Club, Nando Cruz, Playlists, Sónar\nFestival de Música Jardins Palau Reial Pedralbes a la Biblioteca Clarà\nDemà, dijous dia 20, s'inaugura a Barcelona la primera edició del Festival de Música Jardins Palau Reial Pedralbes. Fins al dia 8 de juliol hi actuaran els artistes Lana del Rey (substituint a darrera hora a Natalie Cole), Antony and the Johnsons, Julio Iglesias, Josep Carreras, Crosby, Stills & Nash, Earth, Wine and Fire i Roger Hodgson.\nAmb motiu d'aquest Festival de música, a la Biblioteca Clarà hem elaborat una guia amb el llistat de cds disponibles i cds que hem adquirit per a l'ocasió. La podeu consultar aquí.\nPodeu també escoltar la playlist que hem elaborat a Spotify\nFestival Jardins Palau Reial de Pedralbes\nPublicat per Musictecaris a 11:19 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: 2013, Biblioteca Clarà, Festival Jardins Palau Reial Pedralbes\nHan passat 5 escorredissos anys des del segon article que vaig publicar a l'AMPLI de la sèrie Bad Music For Bad People. Una sèrie que volia rendre tribut a músics cavernícoles i salvatges, a l'altra banda del mirall de la sofisticació o la genialitat. Músics amb èxit fugaç, en el millor dels casos, que van viure ràpid, van morir musicalment aviat i van deixar un cadàver més dement que bonic. Sense ells, el rock and roll no et faria bullir la sang per a reivindicar l'abolició de l'orxata. La lluita continua gràcies al seu llegat!\nEls dos primers protagonistes de la sèrie van ser Johnny "cara d'àngel" Burnette i Hasil "chickenbilly" Adkins. Una perla del rockabilly el primer, pata negra de l'excentricitat rocker el segon. Per no perdre el fil d'aquesta sèrie més immunda que Divine i els Marbles junts, avui profanaré la tomba del garatge-surf, per parlar-te de The Trashmen. Potser el nom no et diu res però segur que, en algun lamentable episodi de la teva vida nocturna, has emulat insconscientement al seu bateria i cantant Steve Wahrer quan has escoltat aquesta cançó:\nCom has pogut observar, Steve Wahrer fa playback i balla tot sol sense l'acompanyament de la banda, i es que el pressupost del programa American Bandstand, que va emetre la seva actuació, no donava per pagar el billet a la resta de membres. La imaginació (sense complexes) al poder!\nSurfin' Bird va ser un hit de l'any 1964 amb lletra disfuncional, tornada encomanadissa acompanyada de grunyits i esbufecs dignes de l'homínid més pallús. Un antidepressiu natural (i animal) que t'encomana altes dosis de bogeria a través del seu mantra Pa-pa-pa-pa-pa-pa-pa-pa-pa-pa-pa-pa-pa-pa-ooma-mow-mow. Impossible no sucumbir al poder de l'ocell surfer.\nEl tema es va convertir en un dels himnes teenager més populars de la dècada dels 60 juntament amb Louie Louie de The Kingsmen. Els seus creadors van passar de ser una banda que amenitzava les festes dels instituts de Minneapolis, a la fama i la glòria de 5 anys sent els amos dels tocates de centenars de joves. The Trashmen van editar un grapat de singles, un LP, alguns temes propis i moltes versions. Un llegat a les antípodes del que se suposa que ha de ser una discografia seriosa. Sense anar més lluny, Surfin' Bird és una mena de plagi resultant de fusionar dos temes d'una banda de rhythm and blues i doo woop de Los Angeles: The Rivingtons, que l'any 1962 va treure el seu únic àlbum titulat Doin' The Bird on es trobaven dos singles Papa Oom Mow Mow i The Bird's the Word:\nTHE RIVINGTONS. Papa Oom Mow Mow\nTHE RIVINGTONS. The Bird's the Word.\n(Per cert, et recomano efusivament l'escolta dels Rivingtons, a Spotify trobaràs un parell d'excel·lents recopilatoris).\nEls nostres amics de Minnesota neixen oficialment com a Trashmen l'agost de 1962, nom que agafaran prestat d'un tema del cantant local Tony Kay-Ray, Trashman's Blues i el seu repertori es nodreix bàsicament de versions de clàssics del rock and roll com Little Richard, Jerry Lee Lewis o Buddy Holly. Composen aquesta formació original:\nTony Andreason, guitarra i veu\nSteve Wahrer, bateria i veu\nDal Winslow, guitarra rítmica i cors\nDon Woody, baixista que mesos després seria substituït per Bob Reed.\nAbans de finalitzar l'any, el combo viatja fins les platges de Balboa on veuen tocar a Dick Dale i The Chantays que els encomanen la febre per un nou so que causava furor entre els joves californians: el Surf. A Minneapolis ningú no havia sentit parlar d'aquest nou moviment que esdevindria tot un fenòmen social i que musicalment tindria com a senya d'identitat l'efecte reverb de les guitarres.\nL'any 1963 graven la seva primera demo amb l'instrumental Malaguena, que no és altra que una adaptació surf del sisè moviment de la Suite Andalucía composada per Ernesto Lecuona l'any 1933, i una versió curta del Surfin' Bird.\nMalaguena #2 by The Trashmen on Grooveshark\nUn parell d'emissions nocturnes a la ràdio local converteixen l'ocell surfer en un èxit inesperat: la tirada inicial de 1.000 còpies s'esgota en tres dies i en deu es venen 50.000 còpies en tot el país, entrant en el Top-30 de deu estats. La banda havia trobat un so que els definia i els feia únics. Les guitarres reverberades al màxim gràcies a la utilització d'uns amplificadors Fender Showman; el so sec de la bateria que va marcant els canvis de ritme i, sobretot, la veu aspra d'Steve que, segons la llegenda, es va arribar a posar morat, per falta d'aire, a l'hora d'emetre els grunyits troglodites i gritar el famós pa-pa-pa-pa-ooma-mow-mow.\nEl triomf els anima a gravar el seu primer LP que va resultar un àlbum rodó. És l'any 1964 i la promoció del disc els porta a Veneçuela, on el Surfin' Bird arriba al número 1, destronant als Beatles, i on els seus temes són versionats per Los Supersónicos, una de les primeres bandes de rock del país.\nAl LP li segueixen l'edició de 5 singles, 3 dels quals tenen a ocells com a protagonistes:\nBird List, Trashmen by Biblioteca Penitents on Grooveshark\nCançons fresques, sense complicacions, que volen alegrar la vida i arrossegar-te a ballar fins a morir. Com aquesta, Tube City, una de les meves preferides i que sempre que l'escolto m'imagino com a heroïna d'una pel·li de sèrie B, conduïnt un cotxe en una persecució implacable. Càmera, acció!:\nTube City by The Trashmen on Grooveshark\nAi, però la felicitat i l'èxit són efímers... 1964 és també l'any de l'efervescència Beatles i The Trashmen comença a perdre el favor del públic. La gent continua anant als seus concerts, però les vendes dels seus singles no responen a les expectatives de George Garret, el seu productor. El març de 1964 graven 10 temes per al que havia de ser el seu segon àlbum que portaria el nom de On The Move. El màster queda en mans de George Garret que, finalment, decideix no editar-lo. Passaran 25 anys fins que el segell independent Sundazed es faci amb els drets i l'editi l'any 1990 sota el títol de Great Lost Album!, amb l'afegit de quatre temes gravats l'any 66 totalment inèdits. En aquest disc trobem alguns temes com Talk about love que beuen directament del so merseybeat, amb òrgan Farfisa inclòs. Al còctel de garatge-surf i rock and roll se li havia afegit unes gotes de beat.\nTalk About Love by The Trashmen on Grooveshark\nDesprés de la mala passada que els va jugar George Garrett, el grup decideix provar sort amb petits segells de Texas i Chicago que els editen un parell de singles que passen sense pena ni glòria. Durant l'any 1966 i 1967 es converteixen en músics d'estudi, acompanyant a artistes locals, viuen de la renda del seu explosiu Surfin' Bird i dels bolos que van fent al llarg de la geografia americana. En només un any arribarien a tocar en 289 locals diferents. D'aquests anys de carretera i manta queda testimoni en el disc Live Bird 65-67, editat per Sundazed l'any 1990. Pots tastar-lo a la web del segell.\nEls components de Trashmen es van acabar separant tot i que, ocasionalment, assajaven junts. L'any 1984 un grup de fans, entre els que hi havien músics i editors de fanzines, van aconseguir reunir-los en un concert que iniciaria retrobades periòdiques en els escenaris fins l'any 1989, que Steve Wahrer va morir de càncer. Des del 2007 The Trashmen continuen surfejant pels escenaris de forma més continuada: sense anar més lluny, el passat febrer van tocar al festival Rockin' Race de Torremolinos fent embogir al personal, que tenia molt clar que Bird it's the word!\nStanley Kubrick també va sucumbir al grall primitiu de l'ocell surfer en una de les seqüències més memorables de la seva filmografia, que serveix per acomiadar-me. Una sinestèsia visual i sonora on sarcasme i horror es barregen a ritme de surf. És a Full Metal Jaquet (1987) i l'ocell és un helicòpter dels marines nord-americans:\n- Trobaràs el primer LP del grup, Surfin' Bird, reeditat per Charly Records l'any 2011, a la biblioteca Vallcarca i els Penitents.També el pots escoltar a Spotify.\nEtiquetes de comentaris: Bad Music For Bad People, Garatge, Surf, The Trashmen\nMiqui Puig a El Gramòfon de la biblioteca de Santa Eulàlia de Ronçana.\nAl febrer d’aquest any ja us anunciàvem la primera sessió d’El Gramòfon, d’una nova activitat que organitzava la Biblioteca Casa de Cultura Joan Ruiz i Calonja de Santa Eulàlia de Ronçana (Vallès Oriental). Podeu llegir la noticia clicant aquest enllaç.\nEs tractava d’una activitat de difusió musical de la mà de músics locals de la zona del Vallès: el convidat havia de seleccionar, comentar i fer-los escoltar 10 temes que, d’una manera o altra, han marcat la seva vida personal i/o musical, incloent un parell de temes propis i alguna recomanació d’actualitat.\nDes de Santa Eulàlia de Ronçana volen donar prioritat a la música local, del municipi i de la comarca, i per això van començar convidant a Sergi Ambròs, cantant del grup De cara a la pared, de Santa Eulàlia.\nPer aquesta segona edició contaran amb la complicitat de Miqui Puig, veí de la comarca.\nLa segona sessió serà aquest dijous dia 20, a les 20:00h.\nEn Miqui Puig, també va ser el convidat del Music Spy Club de la biblioteca Vapor Vell de Barcelona, el passat 14 de desembre, on també li demanàvem 10 temes que l'haguessin marcat com a persona i/o músic.\nPodreu comparar la tria que farà a Santa Eulàlia amb el que va triar per Vapor Vell:\nEtiquetes de comentaris: Audicions, Biblioteca de Santa Eulàlia de Ronçana, Miqui Puig\nLa primera vegada ... # 3 : juliol '93 a l’Estadi Olímpic de Montjuïc\nDirectament des del món dels records preciosos , la companya Bea Garcés, de la Biblioteca Armand Cardona de Vilanova i la Geltrú comparteix amb els lectors de l'AMPLI les seves vivències de la música en directe.\nVeient les entrades de Lo Jaume i l’Esther Suriñach no m’he pogut resistir a escriure aquesta petita crònica.\nQuan tenia 13-14 anys a Catalunya es vivia la primera explosió del rock en català i per l’estadi de futbol de la meva ciutat, Vilanova i la Geltrú, van passar grups com Sau o Sopa de Cabra. Recordo haver aconseguit que els meus pares em deixessin anar al concert d’aquests últims a destrossar-me la gola cridant: “Bona nit malparits!!!!!”\nPoc després, a segon de B.U.P, vaig intentar que em toquessin unes entrades per al concert dels britànics Suede, que van venir a presentar el seu primer àlbum, a principis dels anys ’90 en el moment àlgid del denominat brit pop.\nPerò el concert que més recordo va ser el juliol de 1993 a l’Estadi Olímpic de Montjuïc: Guns ‘n’ Roses, telojenat pels odiosos Suicidal Tendencies i un solitari Bryan May. Més endavant vaig saber que a la resta de la gira els grups que els acompanyaven eren Faith No More i Soundgarden, que més endavant es van convertir en dos pilars de les meves referències musicals.\nEn aquella època jo i la meva millor amiga érem molt fans de les malles de l’Axl Rose i els riffs de l’Slash. En quant varem saber que vindrien a Barcelona varem començar a fer plans emocionades fins que els meus pares, en un atac de sobreprotecció, em van denegar el permís per anar-hi. Desil·lusió màxima!\nPerò no em vaig donar per vençuda i junt amb la meva còmplice varem maquinar un pla maquiavèl·lic per burlar la seguretat dels meus captors. Varem inventar un concurs de ràdio i vaig amenaçar als meus pares: si em tocaven les entrades em deixarien anar...endevineu qui va aconseguir dues entrades pel concert, no?\nMai oblidaré l’emoció del moment...i sobretot el fet que el meu pare ens va acompanyar al concert, condició sine qua non que van posar els meus pares, i es va haver d’empassar el nostre histerisme, pujar-nos a coll per veure millor i suportar les empentes de més de 20.000 persones.\nAltres moments que han marcat el meu currículum de directes han estat veure els Tool, banda de referència del metal més progressiu, a la sala Razzmatazz de Barcelona el 2006 o el concert de Björk al Sònar del 2003.\nEls meus últims concerts han estat de grups més assequibles com Manel o Els amics de les arts, que també he gaudit com només es pot gaudir de les primeres vegades. I la llista de primeres vegades amb artistes que per un motiu o altre encara no he pogut veure en directe també es llarga. Alguns que em venen al cap ara mateix son P.J.Harvey, Pearl Jam, Nick Cave o Mark Lannegan però n’hi ha més...molts més...\nPublicat per Musictecaris a 8:00 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nEls fanzines de les sessions d'Urban Sketching a les biblioteques\nJa us podem oferir els fanzines resultants de les sessions d'urban Sketching. Pels qui no hagueu sentit mai a parlar d'això, l’Urban Sketching és una forma de dibuix urbà, espontani i sobre el terreny. Amb l’ajuda d’una llibreta el dibuixant esbossa cantonades, persones, fragments d’edificis: la novel•la urbana. Les biblioteques us proposen un seguit de tallers per aprendre i mostrar una faceta concreta d’aquest art aparentment casual: l’sketching amb motius musicals. Músics al carrer, guitarristes al metro, DJ’s i bandes es converteixen en objectes artístics per aquestes polaroids de manufactura humana.\nPodeu trobar la informació de les sessions aquí.\nAquí està el treball de la Biblioteca Can Fabra:\nI aquí el fanzine combinat de les biblioteques Trinitat Vella i Vapor Vell.\nFruit d'aquestes sessions es van fer algunes sessions musicals, que podeu consultar aquí.\nAquesta és doncs, una activitat polièdrica: tallers, concerts, dibuixos, fanzines. Animem a les biblioteques a programar-la.\nEtiquetes de comentaris: Ampli Sessions, Música i dibuix, Sketching Musical\n+ Música! Novetats de música, cinema i còmic a la biblioteca Vapor Vell.\nJa està disponible el butlletí +Música! amb les novetats de música del mes de juny a la Biblioteca Vapor Vell.\nÉs juny i escric des de Barcelona, per tant m’agradaria recomanar-vos algun dels músics que seran aquest cap de setmana al Sonar!\nD’entre les novetats de música electrònica, en tenim 4 que estaran al festival:\nSegons el festival:\n“Durant el dia bRUNA passa les hores envoltat de llibres de jurisprudència, sentències de les corts i arxius amb casos pendents; pero a la nit abandona els hàbits per manufacturar enlluernadores gemmes de pop electrònic amb capes de cordes, sintetitzadors reverberants i puntuals frasejats vocals. El català acaba de publicar el seu segon assalt, “Thence”, una col·lecció de tracks emotius i melòdics perfectes per posar banda sonora als vespres a la platja o a al bullici nocturn de Barcelona. La seva aproximació oberta li permet recollir el millor del house francès, l’indie pop i la música clàssica i passar-los pel filtre del seu propi so. Hi ha una alegria de viure en el que fa que apel·la a diferents generacions, des dels més petits de la casa fins als més madurs.”\nSeran al Sonar de dia al SonarDrôme, el divendres 14 a les 18:50\n“Darkstar faran la seva primera actuació a Sónar per presentar el seu nou àlbum, "News From Nowhere", que veurà la llum a Warp a principis de febrer. Darkstar són un trio britànic format per Aiden Whalley, James Buttery i James Young, que es va forjar al voltant de les ja llegendàries nits dubstep de FWD. L'èxit generalitzat que va suposar "Aidy’s Girl Is a Computer" (que va escalar molt amunt en les llistes de The Guardian i Pitchfork) encara ressona a la blogosfera, però Darkstar no han deixat de mirar cap endavant, refinant el seu so fins convertir-lo en alguna cosa completament a part.”\nSeran al Sonar de dia al Sonar Hall, dissabte 15, a les 19:30\n“Home multifacètic i aventurer, capaç de barrejar a Al Green amb Aphex Twin, cantant de veu esplèndida o amant d'experimentar amb tot tipus de màquines i andròmines,Jamie Lidell torna a Sónar després de les seves visites amb Super_Collider, el seu projecte en solitari o al capdavant del supergrup Mostly Robot l'any passat. Pel 20è Aniversari del festival Lidell presenta un nou disc homònim, publicat com sempre a Warp, en el qual torna a barrejar com ningú soul, IDM, funk i música de ball. Sobre l'escenari és capaç de cantar una balada a capella, construir intrincades joies a base de loops amb sabor a electro o marcar-se un beatbox per deixar a l'audiència amb la boca oberta. Tot un entertainer amb classe y ampli coneixement.”\nSerà al Sona de dia, al SonarVillage, el divendres 14 a les 19:30\n“Lents però molt segurs, Joe Andrews i Tom Halstead han anat construint un discurs absolutament únic, que poc té a veure amb cap dels seus contemporanis (en tot cas potser només amb Demdike Stare) i que ja no conserva pràcticament res del dubstep al que se'ls va associar en els seus inicis. Cada vegada més despullats de ritmes i melodies identificables a les quals agafar-se, el seu primer LP oficial, “Quarter Turns Into a Living Line”, avança entre boires industrials, freqüències pertorbadores, dub en coma i ambients de terror gòtic. Un discurs mostra tot el seu potencial amb el seu nou show audiovisual, una successió d'imatges d'hipnòtica parsimònia i fosca bellesa que van molt més enllà de les típiques imatges de suport. El concert ideal abans de l'actuació de Kraftwerk a Sónar de Nit.”\nSeran al Sónar de Nit, al SonarClub, el divendres 14 a les 22:00\nRecordeu que des del nostre butlletí teniu enllaços a l’Spotify per sentir amb calma com sonen i enllaços al nostre catàleg per conèixer la disponibilitat dels seus cds a les biblioteques de Barcelona.\nEtiquetes de comentaris: Biblioteca Vapor Vell, Novetats\nDesprés de les entrevistes amb Anna Bröll, Carme Fenoll, Glòria Pérez-Salmerón, David Cuadrado i Marthe Himelfarb continuem la sèrie amb Àngels Sola, bibliotecària a Lleida i membre del Grup de Treball de Biblioteca i Còmic del Col·legi Oficial de Bibliotecaris i Documentalistes de Catalunya.\nAls vuit anys jo ja volia ser igual que la Maria del Mar, la bibliotecària de la meva ciutat, anys més tard vaig treballar amb ella.\nSóc de la promoció de la UB del 96, des de llavors he treballat en tot el que he trobat i amb tots els contractes possibles, el camí a la feina actual va ser llarg i dificultós, però m’ha servit per valorar la sort que he tingut de poder acabar treballant en allò que de veritat m’agrada.\nL’atenció al públic, és una sorpresa contínua mai saps amb el que et trobaràs quan s’obre la porta, si al final de la setmana fas una valoració t’adones que et compensa la gent que has conegut i el que has aprés.\nNo sé si es pot dir divertida (potser l’usuari implicat no estaria d’acord), però és de les poques que encara no he oblidat:\nEra la primera setmana de feina de la guàrdia de seguretat que hi ha ara a la biblioteca a on treballo, va sortir a mitja tarda un moment, i de sobte li va caure una bossa del cel, quan la va obrir es va trobar amb un títol de la Taschen: “60's: all-american ads” de 959 pàgines, quasi la mata, pobreta. Es va indagar qui havia estat, i van trobar l’usuari, explicà que l’havia llençat perquè el número 6 li parlava, era el mateix usuari que renyava a la bibliotecària de referència perquè cada vegada que passava pel seu costat les lletres, del llibre que llegia, fugien corrents de la pàgina. El van sancionar amb uns mesos sense venir a la biblioteca, però aquí no va acabar: a la setmana següent me’l vaig trobar quan anàvem de compres amb la meva germana, que havia vingut a passar el cap de setmana, ell que em veu, deixa tirat el carret de la compra enmig de la carretera i surt corrents cap a mi: “Senyoreta, senyoreta! Que m’ha de deixar tornar a la biblioteca! Que jo no puc viure sense anar-hi!” la cara de la meva germana era un poema, se li va acabar dir que la biblioteca semblava molt avorrida.\nA les reunions que he assistit, tant de la biblioteca com les de la central del territori, jo els veig bé, sí que hi ha els comentaris típics: de com ens ho podem fer?, quan s’arreglarà això?, però també ha servit per a trobar camins diferents, noves propostes i alternatives. Els bibliotecaris estan acostumats a sobreviure amb poqueta cosa, a fer-ho tot ells... sobretot els de pobles petitets, així que tot això no ens ve de nou.\nEls bibliotecaris de la pública sempre hem assumit aquest paper, molts dels nostres usuaris venen amb les idees clares, però n’hi ha un gran nombre que necessiten que els recomanis i els guiïs per tota l’oferta que hi ha al mercat cultural. Preparats ho estem, però mai va malament una ajuda, sempre és bo compartir experiències amb d’altres col·lectius, i amb el nostre també, per suposat.\nSeguint aquest fil, la prescripció apareix com una de les funcions fonamentals del bibliotecari del S.XXI. La tendència, doncs, sembla ser la especialització y la cooperació. Et consta que s'estiguin donant passos efectius en aquesta direcció a les biblioteques catalanes? I si no, quins creus que haurien de ser?\nÉs curiós, he fet un curs de prescripció aquest any, i una de les conclusions a les que vaig arribar sens dubte, ha estat a la necessitat que hi ha d’especialització i cooperació, tothom no pot saber de tot. A les biblioteques petites és necessari conèixer una mica de tot, en grans com la que jo treballo és possible que el personal s’especialitzi, i a part de tenir en compte en quina secció cada professional treballa, caldria potenciar també els interessos i coneixements que tenen i aprofitar-los. Hi ha biblioteques que això ho estan treballant i compartint amb la resta de professionals a través de blogs, i d’altres eines, però falta més cooperació entre administracions. De tota manera crec que a on no poden arribar les administracions ho fan els seus professionals a través d’eines com grups de treball, un exemple a tenir en compte són els del COBDC.\nDes de la teva experiència personal a Lleida ciutat, quin és l'ús que en fan actualment els usuaris de la col·lecció de música? demanen consell? es deixen recomanar? busquen descobrir coses noves o més aviat volen trobar el que ja coneixen?\nNo trobo que hagin canviat en aquests temps, el que sí han fet ha estat disminuir. Al llarg d’aquests anys he detectat diferents “tipus” d’usuaris:\n“l’emocionat”: Descobreix la biblioteca, al llarg d’uns mesos el veus entrar i sortir amb tota la música possible, i tens clar que el que fa és arribar a casa i copiar-ho, perquè no li dona temps a escoltar cinc cd’s cada dia. Aquest usuari al cap d’un temps, quan ja s’ho ha repassat tot, desapareix.\n“el dels clàssics”: A les biblioteques tenim un gran fons adquirit durant molts anys i que no s’ha fet malbé, ja que n’hi ha menys usuaris interessats, però els que ho són venen a buscar coses molt concretes i especialitzades que els costa trobar.\n“músiques del món”: Els usuaris eren principalment immigrants que cercaven grups/sons del seu país d’origen, són els que més han disminuït.\n“a veure què trobo”: Generalment els agrada un tipus de música: pop, jazz, bandes sonores i pregunten si hi ha aquest o aquell grup, però s’emporten el que troben, en molts casos són persones d’una edat que no tenen el costum de cercar música a través d’altres canals.\nEl concepte 'biblioteca musical híbrida' proposa que la col·lecció física de les biblioteques i les recomanacions de música en línia no són substitutives sinó complementàries, ja que ambdós presenten avantatges i inconvenients, comparteixes aquesta opinió? creus que es un concepte vàlid?\nM’agrada el terme i comparteixo l’opinió, no han de ser incompatibles, és com els llibres, es pot llegir en paper i en e-book. El futur no és el que hi ha ara, l’estem començant a intuir i no podem posar fre a la innovació tecnològica, ens hem d’adaptar, “el com” és la qüestió a respondre.\nActualment s'està utilitzant cada vegada més la recomanació musical utilitzant plataformes com Spotify, Youtube o Grooveshark; tothom crea el seu cercle d'amics per descobrir i compartir la música. Creus que els bibliotecaris hauríem també de participar activament en les plataformes de música social? de quina manera? amb quina funció?\nTota la vida hem compartit, jo recordo intercanviar-nos els cassetes amb els companys de classe i també gravar les cançons de la ràdio, ara intercanviem recomanacions als nostres perfils de les xarxes socials, això com a usuaris. Com a professionals s’ha de buscar un camí per a poder-ho fer, és com tot, si la societat ho està fent no podem ignorar-ho, però no crec que sigui feina dels bibliotecaris en particular decidir com, si no dels serveis centrals, ja que són moltes les qüestions a resoldre començant pels drets d’autor. I cal trobar la manera, s’està buscant? Necessitem una resposta ja, que ens estem perdent una eina fantàstica.\nSóc poc d’emocions jo, sóc més aviat de dèries, que em donen per èpoques. Si repasso el meu mp4, es troba la “banda sonora de la meva vida”. La música dels anys 80, que és la que ballo més a gust: Radio Futura, A-Ha, Madonna, Queen,Tina. La sarsuela i per dir-ho d’alguna manera els “clàssics espanyols”: Manolo Escobar, les ranxeres de la Rocío Durcal, en Vicente Fernández, que era el que s’escoltava a casa quan jo era petita. Les bandes sonores del cinema i la televisió: els últims cd’s els de “Doctor Who”, m’agrada anar-hi quan hi ha algun concert orquestral. I concerts en directe: aquí ja tiro més cap a la música de Fangoria, las Nancys Rubias, la Terremoto de Alcorcón i d’altres grups en el que a més de la música, l’espectacle visual és un afegit important. Però al meu voltant, estic rodejada de família i amics bojos per la música, s’escolta de tot.\nMoltes gràcies Àngels per la teva participació\nEtiquetes de comentaris: Àngels Sola, Biblioteca pública catalana, Bibliotecaris, Entrevistes, Meeting Boulevard, Música i biblioteca\nPublicat per Lórien de Loth a 1:00 1 comentari: Enllaços a aquest missatge\nMúsica i poesia a França #2 : La légende de la non...\nNovel·les sonores a la Biblioteca Ramon d'Alòs-Mon...


J. V. Foix, 25 anys: 2012\nPublicat per Fundació J. V. Foix a 9:50 Cap comentari:\nPublicat per Fundació J. V. Foix a 10:03 Cap comentari:\nQui no fulleja dimarts la premsa estrangera? (Qui, és clar, dels centenars de catalans que pledegen per la causa de Catalunya com un fet nacional i no com la realització d’aquest o d’aquell partit. «Els partits i els cabdills —diu, també, Masaryk— són moridors. La Pàtria és eterna.») Havíem —havíeu— donat un cop d’ull, curiós o escèptic, a la premsa espanyola, (Què hi diuen els bascos? Què els gallecs? ¿Què en pensen —«què pensen fer»— els nostres parents de Valencia? ¿Què els altres de Mallorca?) Àdhuc la premsa del Rosselló: ¿Què els diu el cor als catalans del Rosselló, del Conflent, del Vallespir i de la Cerdanya el fet que hi ha uns veïns anomenats també catalans que ja tenen llur Parlament nacional?\nValencians i mallorquins, bascos i gallecs, han donat a les històriques eleccions de diumenge llur importància excepcional. Diríeu que s’han adonat perfectament que des d’ara la història dels pobles peninsulars, llur sort, va lligada a la política nacional de Catalunya dintre la República. (Se n’han adonat més ells que no pas la majoria de candidats i electors. Ofuscats per les misèries de la política interior, han oblidat uns i altres que depenia del resultat de les primeres eleccions nacionals, de la política exterior de Catalunya. És possible que uns i altres ni tan solament no sabien —exactament no sabien— que eren unes eleccions nacionals ni què eren «nacionals»).\nQui fullejà la premsa estrangera, sí. Quins títols: El futur Parlament català; Les primeres eleccions catalanes; Catalunya ha elegit el seu primer Parlament nacional; La Catalunya autònoma elegeix el seu Parlament. Quines simplificacions: «Ha guanyat el partit nacionalista d’esquerra per majories; les minories, les obté la lliga nacionalista de dreta.»\nDe lluny, l’esdeveniment de diumenge ha pres unes proporcions més justes que no pas des d’ací. Als cronistes de política internacional, els sorprendria la lectura de la major part dels discursos que els candidats al Parlament català feien en llurs mítings de propaganda electoral.\nEm sembla que era Briand qui a aquests electorers esbojarrats que obliden en llurs propagandes de districte quina és exactament la missió encarregada als futurs membres del Parlament democràtic i s’entretenen a gallejar vanitats i «a prometre calçat nou al sagristà», els anomenava matapuces. Els matapuces, si judiquem per llur oratòria, han format aquests dies legió...\nSi aquells cronistes estrangers han vist prou clar, millor, han vist tan clar com els patriotes d’ací que es tracta justament d’una «naixença» nacional, de la incorporació d’un nou Parlament democràtic a la política europea, bé val la pena de remarcar-ho.\nSobretot per a recordar a uns i altres, als elegits i als electors catalans, que es tracta de la formació d’un Parlament nacional, la tasca del qual no serà pas exclusivament de substituir per «bimbes» les barretines dels rabassaires, sinó també de preparar Catalunya per a la seva política exterior, peninsular i europea.\n[La Publicitat, 27-XI-1932]\nPublicat per Fundació J. V. Foix a 10:36 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Briand, Mallroca, Masaryk, naixença nacional, Parlament català, Parlament nacional, pàtria, República, Rosselló, València\n(«Quaderns de Poesia», núm. 4. La poesia de Llull, novembre, Barcelona)\nEl centenari —el VIIè. centenari de la seva naixença— de Llull, degut a la indecisió de la data —1233-1235—, s’ha allargassat. En benefici dels qui, «quasi» sorpresos per la indiferència del major nombre, i perquè tenen una idea ben exacta del que Llull representa dins la nostra historia literària, s’han esforçat a suplir per llur compte propi les deficiències oficials i populars. Exactament: les oficials i les populars. Poques vegades han estat tan d’acord en l’oblit. Particularment, són alguns els qui han fet, cadascú segons el seu tarannà, el que a cadascú calia. Tants d’articles com hem pogut encabir fins a fer la tonada monòtona. Tantes de conferències com ens han estat sol·licitades —i són algunes. Però, inútilment? En dubtem. (L’experiència ens ha mostrat sovint que els qui escrivim som més atesos del que als primers moments acostumem a suposar. Ja no és tan segur si els qui accepten les vostres proposicions arribaran ni a anomenar-vos. Però això és de tots els temps i a tots els països.)\nEls «Quaderns de Poesia» han estat a temps —som a les acaballes de 1935— a homenatjar dins l’espai restringidíssim de 32 pàgines Ramon Llull, poeta. Això ens ha enriquit a tots amb punts de vista prou originals perquè els qui s’interessen pel primer dels nostres poetes en puguin millorar la coneixença.\nUna tonada meva, preferida, ha estat durant dos anys aquesta: Llull no solament és el nostre primer poeta en data, ans el nostre primer poeta en jerarquia. Sovint amb textos he il·lustrat a públics auditors diversos i heterogenis la qualitat —perdoneu una mena d’exactitud del qualificatiu— poètica del personatge. He volgut dir que Llull no solament era poeta per la seva prosa —opinió quasi unànime i confirmada brillantment en aquest número dels «Quaderns de Poesia» per Josep Maria Capdevila i Manuel de Montoliu—, sinó en la seva projecció humana i en la seva realització personal durant els vuitanta anys de la seva vida.\nLa seva ambició d’unitat és de poeta: recordeu el seu contemporani Dant. (També Montoliu percep amb claredat aquesta semblança.) El seu inexhaurit «donar-se»: fons comú dels més grans poetes. La seva passió d’universalitat: i —llegiu en aquests «Quaderns» la interessant aportació del doctor Font i Puig— el seu sentiment integral de la Bellesa.\nEscric aquesta nota breu i immediata no solament pel goig que he tingut de veure ratificats per crítics eminents alguns dels meus punts de vista sobre Llull, ans també per a estimular els nostres lectors a aconsellar-se amb els col·laboradors del número 4 de «Quaderns de Poesia» per entrar en coneixença amb el qui fins a la data d’avui és la figura catalana més gegantina.\n[«La Publicitat», 5-XII-1935]\nPublicat per Fundació J. V. Foix a 9:18 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: 1233-1235, Quaderns de Poesia, Ramon Llull, VIIè centenari\nPublicat per Fundació J. V. Foix a 9:01 Cap comentari:\nEL DEURE DELS CIUTADANS\nLlegiu: «En convocar-se les eleccions per a la constitució del primer Parlament nacional, tots els partits, a excepció d’una fracció comunista i dels grups minoritaris, van convenir en la presentació d’una candidatura única, símbol de la unitat nacional i homenatge a l’estreta solidaritat establerta durant segles entre els fills del país, sense distinció de partit, de religió o d’estament.»\nSi fa no fa, aquest text resum la història de la majoria de nacions europees alliberades en el moment de llur elevació a Estat independent. En el moment de consolidar el règim de llibertat, tots els ciutadans que durant els anys de submissió havien treballat plegats per la causa de la llibertat eren cridats a formar de nou per a constituir el primer Parlament, i es presentaven en candidatura única, perquè aquell moment, com diu Masaryk, «és el moment més gloriós de la Pàtria».\nGairebé totes, potser totes, les pàtries del món han conegut aquest «moment feliç».\nNomés el nostre país ha d’ésser testimoni d’aquest espectacle: els seus devots fidels, a l’hora de servir-la amb més lleialtat, desfermen llurs passions partidistes o sectàries per promoure davant l’adversari, que ENTRE NOSALTRES ÉS A L’INTERIOR, una batussa civil, millor, unes «guerretes civils», en les quals gairebé cada patriota forma i mana un estol advers.\nTots n’estem avergonyits, però aquesta és la realitat: els catalans es disposen a establir el primer Parlament prou dividits perquè quisvulla s’hi instauri per sotmetre’ns a la més vexant de les servituds: la de l’enemic de la llibertat, nodrit amb la nostra pròpia sang.\nJo no sé si hi ha cap home, cap partit, cap escamot, o cap facció responsables d’aquesta divisió, o si és a la col·lectivitat —i bé podria ésser— a qui en cal culpar. Però sé que els qui han estat patriotes ara i adés, els qui han treballat per la Pàtria, els qui l’han estimada sense esperar recompensa, els qui l’han servida sense sol·licitar cap favor, els qui l’han defensada sense aspirar a cap càrrec ni a cap prebenda, això és, els patriotes sense cap més qualificatiu, tenen en aquests moments un deure: excloure de les candidatures qualsevol nom sospitós de subordinar la causa de la llibertat a qualsevol altra causa. Ara és l’hora de la tria.\nQuan tingueu els butlletins de vot a les mans, sigueu exigents com la vostra consciència: el patriota només pot votar patriotes, i té el deure d’evitar que no hi hagi ningú que doni el seu vot a qui en les hores de perill cedeixi a les suggestions de l’adversari.\nLa malifeta dels 90.000 electors frescs i recents no ha de repetir-se més. Ni la inconseqüència dels qui van deixar de costat En Pompeu Fabra. Ni la turpitud dels qui afavoreixen en corporacions públiques, mesos i mesos, els més agosarats servidors de ço que ja no és.\nSi per a un demòcrata el vot és l’home, humana és la causa dels ciutadans lleials: inscriviu, doncs, damunt les vostres paperetes el nom d’aquells de qui esteu convençuts que en pròxims conflictes possibles seran al costat dels qui propugnen una política solidària de llibertat.\n[La Publicitat, 13-XI-1932]\nPublicat per Fundació J. V. Foix a 10:37 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: candidatura única, Estat independent, Parlament nacinal, pàtria, unitat nacional


Veterans som tots!: Recuperem el partit ajornat a Montbui\nCP Calafell - HC Montbui\nAvui dilluns, al pavelló Joan Ortoll, ens visita el Montbui H.C. Havíem de jugar a Can Passanals, però al final ens hem posat d'acord per a canviar l'ordre de joc. D'aquesta manera, recuperem el partit ajornat de la vuitena jornada del campionat. Som equips que ens coneixem bé i sabem com jugar aquests partits. Però, també, som conscients de les armes del rival per a aconseguir els tres punts. Els duels amb l'H.C. Montbui sempre acaben amb resultats desfavorables pels nostres interessos. Esperem que aquest cop sigui diferent!\nL'H.C. Montbui és un dels equips forts de la categoria i aspirants, en aquesta edició, a ocupar un dels llocs de la Final Four. Van començar a jugar la LCV com nosaltres, fa dues temporades i mitja. Van quedar campions de la lliga B de veterans i, l'any passat, van aconseguir quedar a prop dels llocs capdavanters. Aquest any, han disputat pocs partits. Però els resultats han estat bons i han aconseguit sumar punts importants.\nEn l'última visita, el "Xino" ens va marcar quatre gols i es van endur els tres punts. No obstant, el millor de la visita de l'H.C. Montbui és el sopar que compartim sempre amb els jugadors. Segur que el Jofre, el Massana, el Comte i la resta de companys tenen moltes coses a explicar, després de tant de temps.


Víctor Sandoval ha revelat el sou que guanyava quan era presentador a Telemadrid | GTRES\nEl tertulià ho ha revelat a 'Sálvame'\nper Daniela De Amorín 16/10/2021 08:00h\nVíctor Sandoval ha deixat sense paraules als seus companys de 'Sálvame' després de revelar el desorbitat gran sou que cobrava durant la seva època daurada a la televisió.\nEl famós presentador fa més de dues dècades que treballa dins del món televisiu tant de col·laborador com de conductor de diversos programes. I és que, després de la seva breu etapa com a cantant i teloner del grup d'Alaska, 'Fangoria', el madrileny va fer el salt a la televisió en 1994.\nHo va fer com a col·laborador del programa de Telecincopresentat per José María Íñigo: ¿De qué parte estás?', on exercia de crític musical. Molt aviat va aconseguir enlluernar l'audiència i també a qui seria el seu marit després de gairebé 15 anys de relació: Nacho Polo.\nAleshores l'hoste del programa tenia 19 anys i Sandoval 27. Una diferència d'edat que els va convertir en una de les parelles més mediàtiques de la premsa del cor espanyola. A més, la fama de tots dos va créixer per les constants polèmiques i la vida d'excessos que portaven.\nEn qualsevol cas, tots dos van viure una història d'amor que encara avui dia continua acaparant titulars en els mitjans de comunicació.\nMalgrat la seva ruptura l'any 2010, els plets judicials i els enfrontaments de tots dos a la televisió han seguit alimentant el cercle mediàtic. De fet, l'última revelació de Víctor sobre el seu gran sou durant la seva etapa televisiva ha tingut com a protagonistes secundaris al decorador i a la ciutat de Miami, on es van instal·lar durant el seu romanç.\nVíctor Sandoval revela el gran sou que tenia en la seva època daurada a la televisió\nDurant una de les seves últimes visites a 'Sálvame', Víctor Sandoval s'ha vist amb l'aigua al coll després d'assabentar-se que el seu exmarit pensava mudar-se a Espanya.\nEl reporter del programa, Germán González, connectava en directe des de la redacció per deixar anar una bomba informativa que deixaria al tertulià «molt acalorat».\n«Últimament quan ve a 'Sálvame' veiem que passa desapercebut, però venim disposats a dir que el seu passat sempre torna. En aquests moments podem dir que Nacho Polo està preparant el desembarcament. Creuarà el toll i es mourà a un lloc molt a prop de Víctor Sandoval», relatava el reporter.\nDavant d'aquesta revelació, el col·laborador no ha pogut evitar posar-se nerviós i fer declaracions que han desencadenat les preguntes dels seus companys.\nSí, perquè mentre que molts volien saber si el presentador havia superat la seva ruptura amb ell, altres preguntaven sobre l'actual ritme de vida i la relació amorosa del decorador amb un pastisser.\nEntre altres qüestions, Sandoval reconeixia que sempre seguiria enamorat de Nacho Polo i recordava algunes de les seves vivències més complicades al costat de la seva exparella. Especialment durant la seva etapa de malbarataments i excessos a Miami.\nSorpresos per algunes de les anècdotes que relatava el tertulià, els companys li van arribar a preguntar quin era el seu sou en aquella etapa. Una pregunta que Víctor va respondre tot i tractar-se d'una xifra d'escàndol.\n«Jo cobrava sis milions de pessetes al mes, el que serien ara 36.000 euros. I tot i això gastàvem més del qual teníem», assegurava deixant a tots bocabadats.\nEl malbaratament de diners de Víctor Sandoval i Nacho Polo: els seus capricis milionaris\nTal com el mateix Víctor ha explicat, la seva època daurada com a presentador del programa 'Mamma Mia' a Telemadrid va estar marcada pel malbaratament de diners. I és que el gran salari que rebia, tant per la seva tasca en la cadena pública com en altres privades, no era suficient per assumir el cost de tots els seus capricis.\n«Érem una parella, ell pagava amb els meus diners, però era com si fos dels dos, comprava tot el que volia. Fins i tot les menjadores i les corretges dels gossos eren de 'Gucci'», assenyalava a manera d'exemple.\nA més, el madrileny es gastava una dinerada per residir a Miami, ja que la majoria del seu treball el desenvolupava a Madrid. «Volava cada setmana d'Espanya a Miami en 'business', era un autèntic malbaratament», assegurava Víctor Sandoval.\nÚltima hora Última hora Cor Última hora Twitter Última hora Sálvame Última hora Telecinco Última hora Mediaset\nL'ex de Santi Cañizares explica per què es van separar després de morir el seu fill


L’Enduro triomfa a Tremp – Comarques de Ponent\nTremp va acollir el 16 de març la segona prova del Campionat de Catalunya d’Enduro. La competició va tenir una participació molt alta: més de 200 pilots van participar en les curses per a les diferents categories. El circuit va constar d’uns 70 quilòmetres, el qual s’havia de recórrer tres vegades, i dues proves especials cronometrades, d’uns 6 quilòmetres de longitud. (+) Tremp va acollir el 16 de març la segona prova del Campionat de Catalunya d’Enduro. La competició va tenir una participació molt alta: més de 200 pilots van participar en les curses per a les diferents categories. El circuit va constar d’uns 70 quilòmetres, el qual s’havia de recórrer tres vegades, i dues proves especials cronometrades, d’uns 6 quilòmetres de longitud. En la categoria d’Enduro 1, Guillem Pares, Miquel Garcia i Oriol Tort van ocupar, per aquest ordre, les primeres places del podi. En Enduro 2, Xevi Puigdemont va quedar primer, per davant de Joan Barreda i Rafael García. Aquests tres pilots també van ocupar, en el mateix ordre, els tres primers llocs en l’scratch general. En la categoria d’Enduro 3, Joan Jou i Melcior Faja van classificar-se per davant de Marc Solà. Junior Open va tenir com a guanyador Arnau Solà. David Abadal, Francesc Ferrer i Eduard Margalef van ser els protagonistes del podi de Sènior B 2T. Pel que respecta a la categoria Sènior B 4T, Jordi Molas es va imposar. En la categoria de Fèmines, la vencedora va ser Sílvia Baro Rius. El Trofeu Junior se’l va endur Ferran Pujadas. Pel que fa a Sènior C 2T, Albert Colomer va ser-ne el vencedor. En la de Sènior C 4T, la KTM de Manel Temprano es va imposar a les Yamaha d’Albert Garcia i Xavi Padrós, segon i tercer respectivament. Aquesta prova, la va organitzar el Moto Club Tremp i va comptar amb la col·laboració del Patronat Municipal d’esports i la policia municipal, així com diverses entitats i comerços de Tremp.


Assassinat de l'ànima\nAl principi els bojos eren tractats com il·luminats. Se'ls suposava en contacte directe amb els déus i s'atribuïa l'incomprensible del seu discurs i de la seva conducta a la manca d'entesa del comú dels mortals.\nMés endavant se'ls va considerar endimoniats, víctimes i agents de l'obra del maligne. Se'ls tractava llavors amb por, se'ls cremava en fogueres i s'intentava seu extermini.\nFinalment, i fins no fa massa temps, se'ls va veure com a éssers imperfectes, subhumans. Es els expulsava de la societat i se'ls llançava a masmorres pitjors que presons.\nAl segle 19 van començar a adquirir, en el món occidental, l'estatut de persones amb drets. Se'ls va alliberar de les seves cadenes i se'ls va començar a tenir cura com a malalts\nEn el 21, com no canviïn molt les coses i d'acord al reduccionisme imperant pel que fa a la condició humana, els excessos o extravagàncies es resoldran afegint, estimulant o bloquejant el neurotransmissor que, segons els casos, sobra o falta. Resultat: una normalitat ortopèdica, moltes vegades pitjor, per als interessats, que la mateixa malaltia.\nSempre hi va haver qui van veure en la bogeria un aspecte de la condició humana i al boig humà, massa humà. Van intentar, llavors, alleujar el seu sofriment i van reivindicar que, en conseqüència, hauria de restituírseles un lloc entre els homes que respecti la seva particularitat.\nAvui, en el deixant dels corrents imperants (psiquiatria biològica, medicina basada en l'evidència...) se'ls posa a la proveta, se'ls considera (com a tots els homes), màquines, i es considera la seva particularitat com a producte d'un error genètic que determina una disfunció orgànica a nivell dels receptors sinàptics causa i efecte d'anomalies cromosòmiques que determinen símptomes positius (al·lucinacions i deliris) i/o negatius (retracció, aïllament, abúlia, desinterès pel món ...). Aquests últims, per cert --i així ho admeten els capdavanters de la psiquiatria biològica--, són molt difícils, sinó impossibles, de distingir dels efectes secundaris dels fàrmacs que s'empren per sufocar els primers.\nAixò implica que entre el que avui es coneix com a tractament reeixit --reducció de símptomes fins a la seva absència, comportament "normal", conducta "adequada" submissió a les regles...-- I una mordassa hi ha massa poca distància.\nI s'entén. Passa que els bojos, quan estan solts, diuen coses que ningú vol sentir i posen cap per avall tot el que hi ha al seu voltant.\nEn primer lloc subverteixen l'ordre familiar. Qüestionen la unitat de la família feliç, la romàntica idea d'un amor indestructible entre pares i fills i mostren com el nostre somni americà està fent aigües.\nSubverteixen la idea que hi ha una realitat absoluta sobre la qual descansar; mostren descarnadament que la realitat és una construcció després de la qual s'amaga l'inabastable de la realitat.\nSubverteixen, finalment, la submissió a l'ordre dominant que tan bé encarnen els medicaments.\nTambé pateixen, és veritat. Les al·lucinacions solen ser insuportables per a qui les pateix i, si aconsegueixen una estabilització seva realitat és tan diferent de la dels altres que, moltes vegades, els condemna la solitud.\nEls normals comparteixen, en major o menor mesura, una realitat.\nEl món del psicòtic, en canvi, és el regne de l'excepció. No només és diferent al dels "normals" sinó també al dels altres bojos.\nEn ser així, la bogeria qüestiona que estableix: si hi ha una altra realitat possible vacil la fermesa de la pròpia i és necessari o bé admetre que la realitat és una aparença, o bé destruir la prova: a saber, el boig, que és el seu portaveu .\nL'acceptació sembla impossible.\nVegeu si no les múltiples formes d'intolerància que la humanitat ha inventat. Si en alguna cosa han estat prolífics dels últims cent any és en la invenció de màquines de segregació més o menys sofisticades, fabricant ideals als quals tots han d'ajustar i mil maneres d'asfixiar el diferent, des de la tancada a l'expulsió, des de la por fins l'emmordassament, des de la segregació fins a l'extermini.\nLa psiquiatria, que va néixer com a disciplina quan Pinel va alliberar als bojos de les seves cadenes, evoluciona d'acord amb els temps.\nEl seu nom, el que es manté des de fa dos segles, vol dir, etimològicament, cura de l'ànima.\nL'ànima, més enllà de la seva significació mística, apunta al que fa humà a l'home: el nucli, l'eix, el que sosté, el més important, el que li fa particular i diferent dels altres. En excloure l'ànima de la concepció de l'aparell psíquic, s'esborra s'ignora, llavors, el que fa home a l'home.\nEls tractaments psicofarmacològics, subsumits a protocols reductibles a algoritmes així ho fan. L'home és màquina, el seu eix són els neurotransmissors, se sosté en la biologia i tot el que no se sotmet al que arbitràriament es defineix com a normal és aberració.\nLa psiquiatria d'aquest estil no necessita metges: el reductible a algoritmes pot ser fet per un ordinador que segur ho farà millor que un humà. I així són formats els nostres metges: en tot el currículum universitari de psiquiatria no es dedica a la relació metge pacient ni una sola línia.\nAixò deixa l'ànima en mans dels fàrmacs, els fabricants s'ocupen de fer créixer el negoci.\nLa relació és proporcionalment inversa: a menys paraules, més medicaments.\nPer això els psicòtics tornen a ser profetes: són els primers a patir la destinació que avui que amenaça l'ànima de cada un.\nPerquè són els primers a denunciar-ho, encara que s'intenti reduir-los al silenci.\nPer això se'ls segrega: es mata el missatger.\nPer això és el problema de les psicosis afecta a tots els homes.\nPer això s'ha de reconduir la psiquiatria a la seva tradició de cura de l'ànima i evitar el regne dels asfixiants i mortificants protocols.\nPerquè si es consuma l'assassinat d'una ànima obre el camí per l'assassinat de totes.


CERRR Igualada: ALBERT MORENO, SOTS CAMPIO DEL MON de duatlò sots-23.\nALBERT MORENO, SOTS CAMPIO DEL MON de duatlò sots-23.\nALBERT MORENO , segon a NANCY 2012\nAquest cap de setmana s’ha dut a terme el campionat del mon de duatlò a la població francesa de Nancy, sobre les distancies de 10.000 metres de running, 40 kms, amb bicicleta per acabar amb 5.000 metres de running\nTal com vàrem anticipar, 3 participants del CERRR IGUALADA varen anar seleccionats per la selecció estatal per acudir aquest mundial. Aquets foren en ROGER ROCA, que defensava el títol mundial aconseguit l’any 2011, l’ALBERT MORENO i el SERGI RODRIGUEZ.\nLa cursa va començar prou be, doncs al primer tram de cursa a peu, es destacaven 9 duatletes, i entre ells en ROGER ROCA, ben posicionat a la expectativa de si aquesta escapada anava endavant. En un segon grup anava l’ALBERT MORENO, a pocs segons del primer , i en el tercer viatjava el SERGI RODRIGUEZ.\nROGER ROCA (mestre) i ALBERT MORENO (alumne)\nAquets grups es van mantenir fins a la transició al canvi de disciplina i a la bicicleta el grup capdavanter, aconseguia uns 40 segons com avantatge màxima sobre el primer grup perseguidor, fins a les meitat de les voltes. Fou a partir de la cinquena volta que el grup del ALBERT MORENO, comença a posar-se d’acord i les diferències es començant a reduir ja que al contrari el primer grup no va tan a ritme i perden velocitat, cosa que aprofiten els perseguidors per contactar amb el davant a la setena volta.\nPer darrera el SERGI a perdut el seu grup i ara circula sol, a la espera de un altre pilot, ja que sol no fas camí en aquest circuit.\nS’arriba al tram decisiu, amb 22 homes, al grup capdavanter, entre ells el ROGER ROCA I L’ALBERT MORENO, amb possibilitat obertes doncs baixaren a corra tots al mateix temps i només decidiran les cames de cada atleta com se troben. El primer contratemps el protagonitza el ROGER, doncs al començar a corra unes rampes l’impedeixen aguantar el ritme dels millors i te que aturar-se per tal de estirar una mica.\nPer contra l’ALBERT arranca amb força i amb possibilitats controlant els seus principals rivals. Malgrat tot, hi ha un francès, concretament, el THOMAS ANDRE que dins de la seva categoria es el mes fort i aconsegueix a mesura que passen els metres aconseguir uns segons decisius que el portaran a ser el campió mundial de duatlò a la categoria sots-23. Per la seva part l’ALBERT també poc a poc, doncs les forces començant a faltar a tots els integrants de aquest primer grup i aquest es parteix en varis grupets, també va distanciant els seus perseguidors, aconseguint el sots campionat mundial . els acompanyarà al pòdium un altre francès, concretament el FELIX DUCHAMPT.\nPODIUM SUB 23\nPel el que respecta al ROGER, després de fer aquesta aturada forçosa, aconsegueix agafar un ritme de creuer, aconseguint arribar al catorze lloc de la categoria elit, dominada per L’EMILIO MARTIN, ANTOINE DUVIVIER I BERNAT NICOLAS.\nEL ROGER ROCA, a NANCY\nFinalment el SERGI RODRIGUEZ, fent un bon debut a un campionat mundial, aconsegueix entrar al lloc 32. Llàstima del SERGI, el seu primer tram de running que per poc no va enganxar el grup que li hagués pogut donar un millor classificació, però cal considerar un bon resultat en una prova on s’hi troben lo millor de tot el mon i ser escollit per prendre part a la prova, ja diu molt al favor del SERGI, desprès d’una gran temporada.\nEL SERGI RODRIGUEZ, en plena lluita a NANCY\nTambé al mateix campionat es va dur a terme el mundial de grups de edat, on hi participava el JORDI MORENO, que venia de ser segon l’any anterior. Enguany la cursa no li va anar tan be, doncs al primer corra, ja es va quedar despenjat del grup que es va formar al davant amb 25 participants. Posteriorment al tram de bicicleta, va remuntar posicions però el cap de cursa volava i en cap moment va estar amb competició per optar a posicions capdavanteres. Finalment aconseguia entrar al lloc onze de 70 participants.\nJORDI MORENO, patint a NANCY\n!!!! Que fem aquest cap de setmana ¡¡¡¡\nIVAN CORDON debuta a la mitja distancia\nPòdiums per MARTA BOTSORA I ROGER SERRANO\nNANCY ( 3) AMB ROGER ROCA\nROGER ROCA A LA CURSA DE LA MERCÈ\nMUNDIAL DE DUATLÒ A NANCY (2)\nJoan Freixa Guanya a Bellmunt\nEL CERRR AL MUNDIAL DE DUATLO (1)\nELS NOSTRES A PONTEVEDRA\n12 cursa ciutat de Cervera\nCAP A PONTEVEDRA AMB ROGER SERRANO\nAVUI TOCA MARTA BOTSORA


Butlletí 31 | català\nNo us perdeu el butlletí especial del Premi Ciutats Educadores a Bones Pràctiques d'inclusió i democratització de la cultura!\n14-01-2021 Premi Premi Ciutats Educadores a Bones Pràctiques d’Inclusió i Democratització de la Cultura\nEn aquest butlletí podreu conèixer les 3 experiències guanyadores del Premi 2020: la Xarxa Catul d’articulació d’equipament culturals de Medellín, el programa d’educació anti-racista de Santos i la iniciativa “Al cor de la meva infantesa” de foment de trobades intergeneracionals a Torres Vedras.\nLa cultura és l’expressió de la creativitat humana i configura la identitat col·lectiva dels pobles a través d’un procés dinàmic de relació amb el món. El seu rol és tan important en el desenvolupament de les persones i les comunitats que els drets culturals formen part indissociable dels drets humans.\nConscients d’aquest fet, les Ciutats Educadores contribueixen de manera destacable a la garantia i promoció dels drets culturals dels seus habitants, tal com es recull en la nova Carta de Ciutats Educadores. A través de les seves polítiques, engeguen iniciatives destinades a corregir les desigualtats en l’accés i el gaudi de les oportunitats culturals i educatives; promouen les arts com a via d’inclusió social i educativa; incentiven la creativitat i la innovació cultural com a vectors de desenvolupament personal i socioeconòmic; i fomenten un rol actiu de la ciutadania en la planificació i gestió de l’oferta cultural. Alhora, inverteixen esforços i recursos en la formació de professionals de les diverses expressions culturals i tenen un paper clau en la preservació i promoció del patrimoni cultural tangible i intangible i en la protecció de la diversitat cultural.\nPer visibilitzar aquesta tasca es va convocar la tercera edició del Premi Ciutats Educadores 2020, sota el lema “Inclusió i democratització de la cultura”, que va rebre un total de 58 candidatures procedents de cinquanta ciutats (de tretze països i quatre continents). Un jurat internacional va seleccionar les tres experiències guanyadores i les set finalistes, després d’un procés deliberatiu en el qual va voler deixar constància expressa de l’excel·lent qualitat de totes les propostes.\nLes tres experiències guanyadores d’aquesta edició són:\nAquí hi viu la cultura: Xarxa Catul (Medellín, Colòmbia): Articulació dels diferents serveis i equipaments culturals i dels seus protagonistes amb l’objectiu de donar suport a les dinàmiques culturals locals i propiciar el treball collaboratiu.\nPrograma educatiu per a la inclusió i valorització de la diversitat ètnica i cultural (Santos, Brasil): Educació antiracista per fer visible la contribució de la civilització africana i la seva diàspora, els pobles indígenes i les comunitats migrants i refugiades en la societat brasilera.\nAl cor de la meva infantesa (Torres Vedras, Portugal): Foment de les relacions intergeneracionals per generar espais de trobada entre nenes, nens, joves i persones grans de comunitats rurals, a través d’activitats que vinculen la memòria, la vida i l’art.\nTant les iniciatives premiades com les finalistes posen en relleu el poder transformador del binomi cultura i educació. Esperem que la seva difusió animi més governs locals a reforçar el vincle de les seves polítiques culturals i educatives i a continuar explorant el seu potencial per crear pobles i ciutats més inclusius, creatius i orgullosos de la seva diversitat.\nTrobareu informació més detallada d’aquestes tres experiències al butlletí especial.\nTambé us animem a llegir les 7 experiències finalistes a la secció del premi 2020!


Club de lectura Dones i literatura: Ca la Wenling de Gemma Ruiz Palà | Biblioteca Joan Triadú\n← Dilluns, 5 de Juliol 2021, Festa Major de Vic\nButlletí de novetats: Novel·les Juny 2021 →\nA la trobada del Club de lectura Dones i literatura del mes de setembre comentarem el llibre Ca la Wenling de Gemma Ruiz Palà.\nI tibant tot el llibre de dalt a baix, el regal d’una amistat. Perquè aquesta novel·la també celebra el trencar el gel, el mirar als ulls, el començar una conversa. Perquè és possible transformar el “lost in translation” en unes ganes boges de fer-se entendre.\nGemma Ruiz Palà (Sabadell, 1975 – ) és periodista cultural a televisió de Catalunya i va debutar com a novel·lista l’any 2016 amb Argelagues, protagonitzada per un grup de dones que van abandonar el camp per anar a treballar a les fàbriques tèxtils durant el procés d’industrialització de la Catalunya del segle XX. Ca la Wenling és la seva segona novel·la, on fa una reflexió sobre feminisme, racisme i la figura de les àvies a la nostra societat a través de les persones que passen per una perruqueria al barri de Gràcia de Barcelona regentada per una immigrant xinesa. A través de les històries que s’hi expliquen, amb un llenguatge ric i detallista, l’autora ens descriu l’evolució d’uns personatges que es troben cada setmana en el seu moment de relax i com, tot i les distàncies culturals i socials, ens adonem que no són tan diferents.\nDijous, 9 de setembre de 2021 a les 18:30 h. a la Biblioteca Joan Triadú de Vic (pati exterior)*.\nAmb el suport de la Institució de les Lletres Catalanes.\nAquesta entrada s'ha publicat en Activitats, Club de lectura Dones i Literatura i etiquetada amb Ca la Wenling, Club de lectura Dones i Literatura, Gemma Ruiz Palà. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.


Un antifeixista ferit molt greu per les càrregues dels Mossos a Girona - El Gerió Digital\nL'incident s'ha produit poc abans de les dotze del migdia\nMoment en que el manifestant ha estat evacuat en ambulància © An Vi Fo\nEls Mossos d'Esquadra han deixat a un manifestant del grup antifeixista ferit molt greu per un cop al cap i aquest ha estat evacuat en una ambulància del Sistema d'Emergències Mèdiques (SEM) a l'hospital Josep Trueta de Girona.\nAquesta és la segona càrrega dels agents quan faltaven pocs minuts per a les dotze del migdia, un cop iniciat l'acte del partit ultra VOX que s'ha concentrat a la plaça U d'Octubre de Girona per a commemorar els 40 anys de la constitució espanyola. Segons apunten algunes fonts, tot s'hauria iniciat per la presència d'Álvaro de Marichalar entre els membres de l'ultradreta que hauria provocat i increpat als manifestants al seu pas pel carrer Eiximenis.\nEls ultradretans han aconseguit aplegar a unes 150 persones vingudes de tot Catalunya en un acte que s'ha entès com una provocació i que ha generat el rebuig d'un ampli sector de la ciutadania. Hores abans de l'inici de l'acte els antifeixistes s'han aplegat davant l'edifici de Correus i han intentat accedir a la plaça, on han rebut l'atac per part de les forces de seguretat que els han barrat el pas. Al seu torn els manifestants han intentat retirar les tanques de seguretat i és aleshores quan els enfrontaments s'han iniciat, deixant a 28 CDR ferits segons han apuntat ells mateixos.\nEn marichalar ha vingut a provocar a on ens estem manifestant i els mossos han carregat contra els indepes per protegir-lo. A la presó per desgraciat l’haurien de posar.\n— Raquel #Tram124 (@Raqueljp) 6 de desembre de 2018


Dos ferits en un incendi provocat al portal d'un edifici a Palma\nEl foc, que cremà una moto, bloquejà l'única sortida de la finca\nJ.J. | 15 desembre 2005\nUn incendi probablement intencionat al portal d'un edifici de Palma bloquejà l'única sortida per la qual podien escapar les famílies que vivien als pisos superiors i intoxicà una adolescent i un home. La Policia està investigant el succeït.\nEl sinistre s'inicià devers les dues i mitja de la matinada en el número 39 del carrer Avinguda Argentina, molt a prop del parc de sa Faixina. Una motocicleta aparcada al portal quedà plena de flames i el foc s'estengué per l'escala, estreta i molt dreta. Els llogaters dels dos pisos superiors avisaren el centre d'emergències de l'112, que preparà l'operatiu d'auxili. Bombers, ambulàncies, Policia Local i Cos Nacional de Policia participaren en la missió, que es prolongà durant més d'una hora. Les flames destruïren el portal i la moto també quedà en molt mal estat.\nLes llengües de foc afectaren el primer pis, un local veí i arribaren, fins i tot, al segon pis.\nEs visqueren moments de molta tensió i una adolescent hagué de ser evacuada a Son Dureta amb problemes respiratoris. Un altre veí patí una intoxicació a causa del fum, encara que de caràcter lleu. Els bombers sospiten que el foc fou intencionat i els investigadors comparteixen aquesta hipòtesi. Tanmateix, resten a l'espera del resultat d'algunes proves per confirmar-ho. Ahir dematí alguns perits de companyies d'assegurances es presentaren a l'edifici per quantificar els danys.


La Institució de les Lletres, salvada\nSeguirà sent un organisme autònom adscrit a Cultura i presentarà un informe anual al Parlament\nAssociacions i escriptors han fet pinya per canviar la llei òmnibus, que hauria convertit la ILC en entitat consultiva. Després d'aconseguir la modificació, ara cal esperar que el Parlament l'aprovi.\nJORDI NOPCA Barcelona. 05/07/2011 11:06\n260x366 Francesc Parcerisas, degà actual de la Institució de les Lletres Catalanes. / SCOTT CHASSEROT Francesc Parcerisas, degà actual de la Institució de les Lletres Catalanes. / SCOTT CHASSEROT\nLa llei òmnibus ha fet reaccionar ràpidament el món cultural català. Dues setmanes després que setze associacions culturals -que representen un total de 7.000 persones- presentessin al·legacions a l'avantprojecte de llei, el consell assessor de la Institució de les Lletres Catalanes ha estat informat pel conseller de Cultura, Ferran Mascarell, i el secretari general del departament, Xavier Solà, que la llei òmnibus recollirà "fonamentalment la modificació de la llei de creació de l'entitat, del 1987, una modificació que havia estat debatuda i aprovada pel mateix consell fa uns mesos i que ha estat llargament reivindicada pel sector de les lletres", tal com va comunicar ahir la mateixa ILC i posteriorment va ratificar la conselleria.\nEntre les modificacions, hi ha el reforçament de la figura del degà de la ILC, el manteniment de l'autonomia i la capacitat de presentar un informe anual al Parlament sobre l'estat de la qüestió de la literatura i el món de les lletres.\n"En comptes de suprimir l'entitat autònoma, hem aconseguit introduir una sèrie de reformes que ja plantejàvem fa temps", afirma Francesc Parcerisas, degà actual de l'entitat. "La pressió que s'ha exercit des de diverses associacions i també per part dels escriptors ha donat resultats molt positius -afegeix Parcerisas-. Ha quedat demostrat que tant si funciona com si no, molts escriptors se senten representats a la ILC. De vegades, la unnanimitat en la reacció funciona".\nAutonomia i canvis estructurals\nParcerisas va promoure a principis de juny un manifest en contra de la derogació de la llei del 1987 de creació de la ILC, un dels punts compromesos de la llei òmnibus, que també preveu que la major part de les responsabilitats del CoNCA passin a l'ICCEC (Institut Català de la Creació i les Empreses Culturals). Amb aquest serrell encara pendent, la modificació de l'apartat de l'avantprojecte referent a la ILC ha estat rebut "molt positivament" per Parcerisas. "Hem aconseguit que l'entitat segueixi mantenint la seva autonomia. Pel que fa als objectius de la Institució, també manté les polítiques pròpies: promoure la presència pública, el coneixement i la difusió de la literatura catalana, promoure l'espai d'intercanvi i la relació entre els escriptors i les escriptores en llengua catalana de tot el domini lingüístic... A més, la ILC es converteix en una eina del departament de Cultura: "Si es vol fer una acció de foment de la lectura, per exemple, se'ns tindrà en compte".\nPel que fa a l'organigrama de l'entitat -un dels altres punts calents de la llei òmnibus-, Parcerisas assegura que bàsicament serà el mateix: "Permetrà més flexibilitat i posarà al dia alguns aspectes que havien quedat obsolets. Hi havia càrrecs molt específics que ara seran simplificats, cosa que permetrà que es prenguin decisions amb més agilitat".\nDe moment, cal esperar que aquesta modificació de l'avantprojecte sigui discutida i aprovada al Parlament: Parcerisas recorda que el procés es pot allargar fins a Nadal. Només llavors es consolidarà l'acord al qual han arribat ara la conselleria i la direcció de la ILC, que surt reforçada de la crisi.


per Lleida al minut divendres, 20 de juny 2014 - 00:00h\nAgenda cultural dels dies 21 i 22 de juny| Lleida al minut\nUna carrera de karts d'experts inexperts, organitzada per l'Autoescola Pallars\nL'Autoescola Pallars ha organitzat el proper 21 de juny al circuit de Menàrguens una gran carrera de karts en la que poden participar tots els alumnes del centre. Hi haurà premis pels millors corredors.\nLa cinquena edició del Mercat de la Repesca es trasllada al Mercat del Pla\nEl Mercat del Pla acull enguany per primera vegada el tradicional Mercat de la Repesca, un espai on es poden trobar tot d'articles de segona mà. La iniciativa torna amb forÃ§a una vegada més promovent les alternatives de consum, el reciclatge, la reutilització d’objectes i la solidaritat.\nAlpicat acollirà els dies 21 i 22 de juny Circ Picat, el primer festival de circ de la província de Lleida. La localitat fa una clara aposta per promocionar aquesta disciplina artística, amb molt poca representació a les terres de Ponent.\nLa 4ª edició del Flèndit comptarà amb una cursa d’andròmines pels carrers de Tàrrega\nL’Associació Agrat organitzarà aquest dissabte la 4ª edició del Flèndit, que comptarà amb una cursa d’andròmines pels carrers de Tàrrega com a principal novetat. La competició comenÃ§arà a les 12.00 hores al Pati i es desenvoluparà pels carrerons i places de la ciutat en una nova atracció que garanteix diversió i emoció.\nLa Ruta de la Tapa torna de nou a Almacelles\nVuit bars i restaurants d'Almacelles celebren aquest cap de setmana la tercera edició de la Ruta de la Tapa, una interessant iniciativa que oferiran una àmplia oferta de tapes i begudes a 2 euros la tapa i el beure.\nLa Mòstra de Cinèma Occitan arriba a la 7a edició\nLa Mòstra de Cinèma Occitan s'ha iniciat aquest diumenge al vespre, un esdeveniment que coincideix amb la celebració del congrés internacional de l’Associació Internacional d’Estudis Occitans, que acull la Universitat de Lleida a partir de dilluns i fins dissabte, amb més de 200 especialistes d’arreu del món.\nLa Malacatum, a Agramunt, es celebrarà aquest diumenge al passeig Josep Brufau i comenÃ§arà a les 16.00 hores amb la trobada de tots els col·lectius participants. Una hora més tard es donarà inici al programa d’activitats que s’ha organitzat a través de la regidoria de Benestar de l’Ajuntament de la localitat amb la col·laboració de les diferents associacions locals.\nLa Lluna de Bellpuig acull el proper dissabte, dia 21 de juny, a partir de les 21.00 hores a la companyia Arbredecabra, que portarà a la localitat 'Cendres', un espectacle de teatre transgressor que la formació moianesa ha portat de gira arreu de Catalunya.


Entitas socials i sindicals donen el tret de sortida a una campanya per la construcció d’una Catalunya social | UGT Catalunya\nEntitas socials i sindicals donen el tret de sortida a una campanya per la construcció d’una Catalunya social\nPublicat el 20 Febrer, 2014\nRoda de premsa demà a les 11 hores a la seu de la CONFAVC\nDemà divendres, 21 de febrer, entitats del món social i sindical faran públic un manifest on es detalla un “full de ruta” per a la construcció d’una Catalunya que reconegui els drets socials de tota la ciutadania del país.\nEl document que es presentarà detalla les prioritats de les polítiques públiques que el Govern central i autonòmic haurien d’establir amb urgència, i demana la retirada de lleis com la LOMCE, la reforma de l’avortament i la reforma laboral.\nLa roda de premsa tindrà lloc a les 11 hores a la seu de la Confederació d’Associacions Veïnals de Catalunya i hi participaran representants de la pròpia CONFAVC, la Federació d’AV de Barcelona (FAVB), la Federació d’Associacions de Pares i Mares d’Alumnes de Catalunya (FAPAC), el Consell Nacional de la Joventut de Catalunya (CNJC), la Plataforma Dempeus per la Salut Pública, CCOO de Catalunya i la UGT de Catalunya.\nPer part del nostre sindicat intervindrà el secretari general, Josep M. Àlvarez.\nRoda de Premsa “Prioritats per una Catalunya Social”\nDIA: divendres, 21 de febrer de 2014\nLLOC: seu de la CONFAVC (c. del Doctor Aiguader, 18, Barcelona).


Guia Ubuntu/Què CAL fer abans instal·lar Linux - Viquillibres\nGuia Ubuntu/Què CAL fer abans instal·lar Linux\nAbans d'iniciar qualsevol tipus d'instal·lació, és recomanable fer una copia de seguretat dels arxius importants que tingueu al vostre PC. Això és important sobre tot si voleu conservar el sistema operatiu que hi teniu i instal·lar Ubuntu o qualsevol altre s.o. Linux conjuntament. Si hi teniu el Windows també és molt recomanable fer una desfragmentació del disc dur abans d'iniciar la instaŀlació.\nPer poder instaŀlar la vostra distribució Linux al disc dur del vostre PC us caldrà un CD/DVD o USB amb l'Ubuntu preparat per poder iniciar la instaŀlació. Amb Linux és molt habitual disposar d'un CD(DVD o USB amb el s.o. llest per ser provat sense instaŀlar i/o instaŀlar després.\nVal la pena recordar que amb un USB anirà més ràpid. Tenint en compte que el CD està quedant en desús i fins hi tot ja molts ordinadors portàtils ni en porten, en aquesta guia només us explicarem com preparar un Live USB. Però si voleu preparar un Live CD/DVD molt fàcilment trobareu molta informació per internet.\nSi un amic us ha passat un d'aquest suports amb el vostre Linux ja preparat, genial, us estalviareu la feina de fer-ho i podreu anar directament al següent capítol d'instal·lació. Si no és així, tranquils que és prou fàcil, seguiu llegint.\nLINUX Live sesion, prova-ho sense instaŀlar-ho\nUn cop ja disposeu del CD/DVD o USB d'instal·lació, el poseu al lector de CDs o connexió usb i arranqueu el PC. Si s'inicia correctament, hauríeu de visualitzar el logo de la vostra distribució Linux (Ubuntu, Xubuntu, Lubuntu, Linux Mint, ect), si no és així, caldrà que reviseu a la configuració de la BIOS de la placa mare del vostre PC que tingui seleccionada l'arrencada des del CD/DVD o USB. Normalment es pot accedir a la BIOS en iniciar el PC prement la tecla SUPR, DEL, F11 o F2, depenent del PC. No totes les BIOS són iguals, podeu consultar el manual de la placa mare del vostre PC. Si teniu sort, potser ja teniu aquesta opció per defecte i el CD o USB arrenca automàticament.\nEn el cas del KDE neon no hi ha la finestra de benvinguda que hem comentat i carrega directament l'escriptori KDE tal qual una Live Lesion.\nEn el cas de triar la primera opció, després d'esperar que es carreguin diversos arxius, hauríeu de visualitzar l'escriptori d'Ubuntu. Si utilitzeu KDE neon, tal com hem comentat abans, des de l'inici ja anireu directament al l'escriptori KDE Plasma.\nTingueu en compte que és probable que algunes aplicacions no estiguin traduïdes totalment al vostre idioma des del Live CD o USB. Això queda solucionat quan el sistema és instal·lat al disc dur. Amb KDE neon, com que no hi ha l'opció de triar l'idioma, us sortirà tot en anglès pel Live USB. Però tranquils, que al iniciar l'instal·lador si que podreu triar el vostre idioma habitual i quedarà totalment instal·lat en l'idioma escollit.\nPer instaŀlar feu clic a la icona d'instal·lació que trobareu a l'escriptori.\nObtingut de «https://ca.wikibooks.org/w/index.php?title=Guia_Ubuntu/Què_CAL_fer_abans_instal·lar_Linux&oldid=70683»\nGuia KDE neon\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 5 oct 2021 a les 09:39.


El Nou Bàsquet Alzira guanya al líder Xàtiva amb remuntada inclosa - elseisdoble.com\nEl Nou Bàsquet Alzira guanya al líder Xàtiva amb remuntada inclosa\nL’equip entrenat per Alberto Lahoz va aconseguir sobreposar-se a un mal inici i a les baixes per a acabar emportant-se el triomf\nEl sènior masculí del Nou Bàsquet Alzira va donar la sorpresa de la jornada en imposar-se, amb remuntada inclosa, al Nou Basket Xàtiva, que arribava al duel com a líder amb una sola derrota. Els jugadors entrenats per Alberto Lahoz van aconseguir sobreposar-se a un mal inici i a les baixes per a acabar emportant-se el triomf (74-67). L’equip de la Costera va eixir molt més concentrat, amb més velocitat en les seues accions i una bona defensa. L’entrenador alzireny es veia obligat a parar ràpidament el xoc per a frenar la sangria visitant, que dominava en l’electrònic (0-10; min. 4). Passats els minuts inicials, els jugadors alzirenys van anar entrant en el partit. Van elevar el nivell defensiu i es va començar a atacar amb més paciència i millors moviments. Només la preocupant falta d'efectivitat ofensiva impedia reduir les distàncies al final del primer quart (6-20). De tornada de nou a la pista, el tècnic alzireny va ordenar un canvi de defensa i el Nou Basket Xàtiva va començar a trobar majors dificultats per a anotar. El Nou Bàsquet Alzira va empatar el partit (25-25; min. 15), però, tot seguit, el Xàtiva va traure profit d'un parell d'accions precipitades dels nostres jugadors per a obrir de nou una petita bretxa en el marcador (29-37). Un triple final dels alzirenys minimitzava els danys i permetia arribar al descans amb un desavantatge de només cinc punts (32-37).\nLa decoració del partit va canviar després del pas pels vestidors. La defensa dels nostres sèniors continuava ofegant l'atac del Nou Basket Xàtiva, les ajudes defensives funcionaven i els de la Costera tenien problemes per a desenvolupar el seu joc. D’altra banda, la productivitat ofensiva dels nostres va millorar i Juancar va posar les taules en l'electrònic (41-41; min. 25). Basant el seu joc en un gran treball defensiu, el Nou Bàsquet Alzira aconseguia culminar la remuntada i arribar al final del tercer quart amb avantatge (52-46). L’últim període va arrancar amb precipitacions i nervis per part dels dos equips, encara que els nostres es mantenien per davant (58-50; min. 33). Però el Nou Basket Xàtiva no havia dit l’última paraula. Els visitants van canviar a una defensa en zona molt tancada baix de l’anella, que convidava a llançar des de lluny. En esta ocasió, els jugadors alzirenys tenien el dia inspirat des del 6,25 i la diferència se’n va anar fins als tretze punts (63-50; min. 35). Veient com se'ls escapava el partit, els de la Costera van augmentar la pressió i van començar a crear molts problemes als nostres jugadors, arribant a situar-se a només cinc punts (69-64; min. 38). En els moments clau, el treball defensiu va mantenir al Nou Bàsquet Alzira per davant. Ja a la desesperada, el Xàtiva va recórrer a les faltes, però la victòria ja no es va escapar del Fontana (74-67). Al remat, després d’una setmana difícil i amb baixes importants, el Nou Bàsquet Alzira, a força de treball i constància, va aconseguir traure el partit avant i anotar-se una valuosa victòria que el manté en la part alta de la classificació.\nPel que fa a la resta de la jornada, el sènior femení no va poder guanyar en el duel comarcal contra el CSA Carcaixent (37-53). Al derbi arribaven els dos equips empatats en la classificació, amb el mateix balanç de dos victòries i cinc derrotes. La victòria de les carcaixentines es va cimentar en la primera part, que es va tancar amb un marcador de 19-33. En la represa, el duel es va igualar, però les nostres jugadores van acusar el cansament i les baixes i no van poder reduir el desavantatge. D’altra banda, el sènior masculí B, Blasmetal Aluminis Alzira, no va poder aconseguir la victòria contra l’Olleria Bàsquet (65-74). La primera part va ser d’alternatives en el marcador per part dels dos equips, que van firmar taules al descans (34-34). En la represa, els visitants van establir un màxim avantatge de deu punts (49-59), que el Blasmetal va neutralitzar en el darrer quart, però l’Olleria va jugar amb més ordre els últims minuts per a endur-se el triomf. Finalment, l’equip júnior masculí, Base Sportleader Alzira, va aconseguir un nou triomf, en esta ocasió a la pista del CB Pego per 58-60. Els jugadors entrenats per Fran Pérez “Villa” van dur la iniciativa en el marcador durant els tres primers quarts, amb un màxim avantatge de tretze punts (33-44). Però en l’últim període, el conjunt local va millorar en defensa i es va posar per davant (57-56). En un final ajustat, un Base Sportleader Alzira més encertat va aconseguir una victòria agònica que el manté en la part alta de la classificació.


La bicicleta té nom de dona\nMarç 2021 / 7\n“La bicicleta és l’objecte que més ha contribuït a l’emancipació de la dona que una altra cosa en el món. Li dóna a la dona la sensació de llibertat i seguretat en si mateixa. Cada vegada que veig una dona manejant una bicicleta m’alegro, perquè és la imatge de la llibertat” (Susan B. Anthony)\nLa participació de les dones a l’esport ha estat, i encara és, menor que la dels homes. És cert que, en els últims temps, la xifra de participants femenines ha augmentat de manera esperançadora. No obstant això, la seva incursió tardana en l’esport fruit de les dificultats i dels estereotips socials i culturals, entre altres, fa que el recorregut a realitzar sigui llarg. En aquesta entrada faré un repàs general sobre les dificultats passades i presents de la dona en l’esport i, especialment, en el ciclisme. Per a això, he extret idees i fets històrics plasmats en el llibre “Ètica de l’Esport” de Guillem Turró i del blog “Quadern de Joan Seguidor” de Iban Vega. Les xifres sobre llicències han estat facilitades per la Federació Catalana de Ciclisme.\nÉs molt possible que, algun o alguns, es preguntin el perquè d’aquest article i fins i tot no els interessi la temàtica. És comprensible encara que, una miqueta qüestionable. Si volem que aquest món evolucioni cap a la no discriminació i la igualtat d’oportunitats, tenint en compte la vàlua i no el gènere, la informació relativa a quin és el punt en el qual ens trobem, és un pas necessari. Si ets dona, ho entendràs fàcilment. Si ets home, pot ser que també. Segur que tindràs una dona, germana, filla o amiga a la qual li desitges que el seu esforç i talent sigui tractat justament.\nSi ens remuntem a temps passats ja en els Jocs Olímpics a la dona se li era denegada la seva participació. Segons Pierre de Coubertin (pedagog, historiador i fundador dels Jocs Olímpics moderns), la funció de la dona havia de reduir-se a aplaudir i coronar als vencedors. Idees similars del tipus: la dona té menys capacitat que l’home, és inferior, no li interessa l’esport o no tots els esports són apropiats per a elles, entre altres, ha obstaculitzat i, encara que algú pugui sorprendre’s, dificulta encara la presència femenina en l’esport.\nLa nostra societat no valora per igual a homes i dones en la pràctica esportiva. Exemple d’això ho trobem ràpidament en la repercussió que tenen en els mitjans de comunicació l’esport masculí i el femení. Mentre la major part de la informació esportiva que rebem és sobre l’esport masculí, el femení és relegat a petites aparicions, gairebé estel·lars, excepte quan arriben els mundials o els Jocs Olímpics.\nEn la transmissió de valors també s’accentua aquesta discriminació. Si ens remetem a estereotips socials tradicionals els homes han de ser forts, durs, agressius, mentre que les dones delicades, tendres i “femenines”. Aquesta feminitat, evidentment, es vincula a creences arcaiques sobre com ha de ser i actuar una dona. Qui no ha pronunciat o escoltat en alguna ocasió algun comentari discriminatori sobre una dona esportista?\nExisteixen condicionants socials, estereotips i patrons culturals des de la infància que poden dificultar el desenvolupament de la dona en l’àmbit esportiu. Actituds, valors, idees transmeses per la societat i, en primera línia, pels pares en referència a l’esport que poden limitar o enfortir el seu desplegament. D’aquí, la importància de motivar un procés de canvi social mitjançant la conscienciació de l’educació en valors equitatius ja des de la primera infància.\nLa dona i la bicicleta: una relació ambivalent\nOcupem-nos ara dels inicis de la relació entre la dona i la bicicleta. Si ens remetem a fets històrics, a la fi del segle XIX la bicicleta havia aconseguit una gran popularitat. Aquesta va permetre a la dona alliberar-se de la dependència de l’home per a poder viatjar. L’ús de la bicicleta també va suposar una alternativa a la vestimenta de l’època. Com va referir Susan B. Anthony: “la bicicleta ha fet més per l’emancipació de la dona que qualsevol altra cosa en el món”.\nLa bicicleta es va convertir ràpidament en símbol de llibertat que va transformar els valors de l’època. Les dones que triaven la bicicleta per a desplaçar-se es van veure equiparades als homes en autonomia, deixant enrere els vestits rígids i pesats com la cotilla i donant pas als pantalons. Aquest moviment no deixo indiferent a la societat masclista establerta, creant discursos “morals” i fins i tot ridiculitzant el seu ús per part de les dones. Amb arguments ridículs del tipus que la bicicleta podia alterar la fertilitat, deteriorar la unitat familiar o fins i tot crear formes d’excitació sexual. Malgrat aquests raonaments el canvi ja estava en marxa. Un bon exemple d’aquesta transformació és el de Annie Londonderry una jove mare de tres fills que es va convertir en la primera dona a muntar amb bicicleta al voltant del món en 1894.\nDefiníem aquest apartat amb l’adjectiu “ambivalent” per a reflectir el contrast entre l’alliberament de la dona amb l’ús quotidià de la bicicleta en el segle XIX i paradoxalment, la precarietat existent actual en l’esport professional femení.\nExisteixen unes certes dificultats que obstaculitzen el desenvolupament del ciclisme femení. Entre aquestes es troben, al costat del component psicosocial, la falta de: suport econòmic i de patrocinadors, interès dels mitjans de comunicació, programes per part dels comitès de l’esport, entre altres.\nCom afirmàvem els esports femenins van per darrere dels masculins. En el cas del ciclisme la diferència és abismal. Aquest es troba encara poc professionalitzat. Existeixen poques carreres de dones. Amb facilitat ens vénen al capdavant ciclistes masculins de diferents modalitats. A diferència, penseu en noms de ciclistes femenines. Segur que la xifra és molt de menor.\nEn relació a figures significatives del ciclisme femení a nivell mundial aprofitem l’ocasió per a destacar la trajectòria de la francesa Jeannie Longo. Aquesta posseeix en el seu palmarès 58 títols nacionals a França, 7 jocs Olímpics, 13 títols mundials i tres victòries en el Tour de França femení.\nRevisem ara unes dates significatives per al ciclisme femení. En 1893 l’UCI va permetre la competència de dones però no eren reconegudes internacionalment ni hi havia registres del seu acompliment. Fins a 1950 no va permetre la incorporació de dones al campionat mundial de ciclisme. La primera participació femenina en els Jocs Olímpics en una prova de ciclisme va ser en 1988 a Seül mentre que la primera competència masculina va ser en 1896 a Atenes. Gairebé 100 anys abans! Aquestes dates com podeu constatar són alarmantment recents.\nSi ens referim a la remuneració, podem veure que els contractes i premis en el ciclisme femení en relació al masculí són quantitativament diferents. Aquest fet frena el desenvolupament esportiu en dones ciclistes ja que aquestes han de combinar la seva pràctica esportiva amb altres treballs i estudis, tenint en compte que difícilment podran viure de l’esport. En països com Itàlia, Bèlgica, Holanda o França es realitzen més carreres femenines i les ciclistes tenen sou, baix, facilitant que el nivell esportiu augmenti. A Espanya encara estem en la cua en el ciclisme femení a diferència de la repercussió que té el ciclisme masculí per contra.\nSegons dades de la Federació Catalana de Ciclisme (FCC) l’any 2019 es van emetre 18582 llicències a homes i 1297 a dones. Si bé és cert que el ciclisme femení augmenta, ja veieu que les xifres parlen per si soles. La diferència encara és abismal i queda molt recorregut per fer.\nA hores d’ara de la modernitat trobem que el Tour de França va proposar una enquesta en el seu compte de Twitter per a triar quina hostessa està de millor bon veure. En La Volta a Espanya també es va generar una enquesta per a triar a les “privilegiades” que acompanyarien als campions en el podi. Constatem tristament que, encara passats els anys, en l’actualitat, contínua tenint vigència la visió de Pierre de Coubertin on la dona és un bon element decoratiu.\nMalgrat el tracte discriminatori les dones han aconseguit demostrar la seva enorme capacitat competitiva lluitant contra vent i marea per a guanyar-se el seu espai en l’esport. És responsabilitat de cadascun de nosaltres, no únicament del sector femení, que aquesta evolució continuï avançant cap a la igualtat d’oportunitats.