Sergi Barragán del Col·legi Estel | Comerç de Dalt\nLa gent de Dalt\t noviembre 28, 2018 noviembre 28, 2018\nSergi Barragán del Col·legi Estel\nVint-i setena entrevista de la campanya “La gent de Dalt“, aquesta vegada entrevistem a Sergi Barragán del Col·legi Estel.\nUn home empàtic, amb un carácter suau i sensible. Un somiador apassionat amb molt entussiasme en tot allò que realitza.\nLa veritat és que és una mica complicat definir-se a un mateix. En aquest sentit, quan he parlat amb gent que viu o que ha compartit diferents espais amb mi, que són els qui potser tenen millor una visió real de mi mateix, i els hi he demanat quins aspectes destacarien de la meva personalitat, sempre han sortit trets com la sensibilitat, emocionalitat, empatia…\nL’Estel va ser fundat fa ara 47 anys per la seva titular Josefa Codina i Masnou. Jo vaig arribar al centre una mica per casualitat, ara fa 11 anys, amb l’objectiu de començar una nova etapa professional dins del món de l’educació. Vaig trobar-me amb un equip de professors i de personal administratiu molt consolidat, molt compromès, que treballava amb molt d’entusiasme i amb moltes ganes d’innovar, però que a parer meu estava poc obert al barri, a la ciutat, i que aquella feina que feien no era tramesa ni compartida fora del nostre edifici. Vaig proposar-me fer de L’Estel una escola més oberta, intentant en tot moment treballar en xarxa amb altres centres de la ciutat, entitats, organitzacions, professionals … I implicant també a les famílies i alumnes del nostre centre en aquest procés de renovació. I així va ser com des de fa ara 7 anys vaig rebre la proposta per part de la Direcció General del centre, Mª Elena Armengou, de portar la Direcció Pedagògica de l’Estel. Així doncs, per mi no és cap negoci ni vaig ser el creador d’aquesta escola, però tot i això la sento molt meva.\nSempre que prens una decisió pot ser o no encertada, de vegades cal valorar els pros i contres, però en aquest cas va ser una bona decisió. Al principi tenia molts neguits, era i és una tasca molt complicada. Nosaltres no tenim clients, treballem amb nens i nenes que es fan adolescents, i necessitem el suport de les seves famílies. L’objectiu de l’escola és que aprenguin, però a més a més que ho facin feliços i vinguin contents cada matí i això no sempre resulta tan fàcil. Tot i això, personalment, he crescut molt com a persona i he après molt de tots i cada un dels que formem part de la nostra comunitat educativa.\nPerquè és una ciutat oberta, activa, on es dóna un gran impuls als serveis, a la cultura i a les entitats. Per això hi tenim el nostre espai.\nSuposo que fa 47 anys aquesta zona era molt diferent de l’actual. Tot i això, no sé si ho van fer amb perspectiva de futur, però considero que va ser un encert per part de la fundadora, ja que avui dia ens trobem molt a prop del centre històric, pròxim a l’eix cultural de la ciutat i en un entorn comercial de barri on es potencien activitats durant tot l’any.\nCom ja us deia abans, per a nosaltres, els mestres, i per la resta del personal que treballa a L’Estel, client no seria la paraula adequada. Els nens i nenes serien els receptors de la nostra tasca, de la nostra manera de fer, d’educar. Per nosaltres tenir i aconseguir que els nens aprenguin, experimentin, siguin autònoms i capaços de defensar-se en el món actual que els envolta és molt important. Han d’aprendre a ser crítics, responsables, solidaris, a sentir-se emocionalment satisfets, han d’aprendre a relacionar-se i aconseguir arribar a un nivell de competències bàsiques segons les particularitats de cada un d’ells. Cada alumne per a nosaltres és únic, diferent, amb necessitats particulars i vivències socials contraposades. No tothom ha d’aprendre de la mateixa manera ni se li pot avaluar de la mateixa manera. Les seves fites i els seus interessos són diferents. Però en tot aquest procés el nostre objectiu és un: Incentivar-los en l’esforç i la feina ben feta. D’altra banda, tenim a les famílies que també juguen un paper molt important en tot aquest procés i que volem implicar-les en tot moment . De vegades no sempre les coses surten com volem i és molt important que ells vegin i sentin que escola i família treballem de manera conjunta i en el mateix sentit. La nostra tasca necessita i es basa en la confiança de què les nostres decisions, encertades o no, sempre seran preses pel benestar de l’alumne. Sempre els hi dic a les famílies, si arriba un moment en el qual dubtes i perds la confiança en nosaltres, el vincle està trencat i és moment de valorar altres opcions.\nQue participin en el nostre dia a dia, que vinguin i estiguin contents, que aprenguin, que confiïn en la nostra tasca i que quan surten d’aquí tornin a explicar-nos com els hi va i si ens troben a faltar. El mateix passa amb les famílies. Que vinguin a matricular-se altres famílies perquè han tingut o tenen coneguts que els han parlat bé de nosaltres és senyal que la nostra tasca pren sentit.\nNo sóc de Granollers i la veritat és què en els 11 anys que porto a L’Estel he vist canvis estructurals i importants al nostre entorn, com la modificació del Carrer Girona, amb l’ampliació de les voreres. Per altra banda a partir de la formació de l’Associació de Comerciants Comerç de Dalt, la zona ha anat adquirint progressivament més caire de barri on viuen i conviuen, veïns, comerciants, escoles bressol, L’Estel, …\nQuan penses en com et vols mostrar al públic, que t’agradaria que veiessin de tu?\nM’agradaria que veiessin una persona propera, familiar, de plena confiança, amb la que es pot parlar amb naturalitat i amb l’objectiu de construir junts una escola millor per als seus fills.\nCreus que l’atenció al client” s’ha substituït per les compres online i grans superfícies?\nEn el nostre cas aquesta pregunta és difícil de concretar. El tracte directe i personalitzat marca la diferencia però, tot i com evoluciona la cosa, no descarto que en un determinat moment l’educació dels nens també es fes de manera virtual o online. Ja, ja, ja! No, parlant en serio, en el nostre àmbit també hi ha moltes coses que es poden fer online (entrega de notes, seguiment dels alumnes, informació referent a la dinàmica diària del centre,… ) però llavors es perd tot allò que té a veure amb el tracte directe, amb les emocions, amb les relacions interpersonals, … De moment només hem traslladat a les compres via Internet el tema de l’uniforme i la compra de llibres de text, a través de la consolidació del programa de reutilització de llibres.\nEconòmicament no us puc dir gaire cosa, aquesta part depèn de la Direcció econòmica de L’Estel i de la seva titularitat. Des de el vessant pedagògica, que és la que jo gestiono, la part més difícil està a fer que els tres pilars importants de l’educació (docents, famílies i alumnat) conflueixin i treballin en la mateixa línia i que tots tres estiguin satisfets de la tasca que es fa de manera conjunta. No sempre les decisions que es prenen agraden a tothom, i cal una base de confiança per continuar fent passos cap endavant. De tota manera si estàs envoltat d’un equip que creu en tu i et fa de suport, i estableixes relacions properes amb les famílies per tenir el seu suport, tens molt de positiu per no defallir i continuar treballant fent dels obstacles noves oportunitats. Com diu l’escriptor Jorge Bucay, un dels meus favorits, els obstacles no estaven abans que arribessis, els obstacles ens els posem nosaltres mateixos. I alguna cosa de cert hi ha.\nQue a banda de l’horari que s’estableix de servei i d’atenció al públic, a darrera hi ha tot un seguit d’hores que no són visibles però sí imprescindibles per continuar innovant i creixent professionalment (formació, programació, organització, claustres, juntes d’avaluació i seguiment…). A banda, en el nostre cas hi ha tota un vessant emocional que ens lliga a cada un dels alumnes i que de vegades és complicat mantenir-se al marge de determinades situacions socials o familiars que no depenen de nosaltres i que no desapareixen quan es tanca l’escola.\nQue és imprescindible creure en allò que es fa i que cal que prengui consciència de que la feina que desenvoluparà li agrada i li farà créixer com a persona. Ens trobem en un món en continu procés de canvi i cal estar preparat per assumir tot allò que no sempre estarà sota el nostre control. Cal sempre una actitud positiva, molta confiança en un mateix, estar disposat a ser creatiu per innovar, ser responsable i conscient de que de vegades caldrà assumir riscos i aprendre dels possibles errors. D’altra banda, tot això serà molt més fàcil i gratificant si t’envoltes d’un equip compromès i amb les mateixes il·lusions que les teves, que et recolzi i vulgui arribar als mateixos objectius que tu. Construir en equip és molt més satisfactori!


Alba Castellví publica avui a Núvol un article sobre els perills que comporta l'adicció dels nens a les noves tecnologies\nAlba Castellví, sociòloga i educadora, ens alerta sobre els perills que comporta l’adicció dels nens a les noves tecnologies. L’autora del bestseller Educar sense cridar (Angle editorial) exposa aquí un decàleg per orientar els pares davant la dependència dels fills a les pantalles.\n1. Fixar un horari d’ús de les pantalles que no interfereixi amb cap activitat familiar. Si no s’usa en aquella franja de temps, no s’usa. Es podran usar quan s’hagin complert les obligacions domèstiques pactades.\n2. Fixar un temps d’ús de les pantalles. El nen pot triar en quina franja farà ús d’aquest temps (sempre que no interfereixi en activitats familiars). L’anunciarà i els pares garantiran que es respecta. Si no es respecta, l’endemà no les podran utilitzar.\n3. Fixar uns espais on no es puguin utilitzar les pantalles Per exemple: la sala d’estar i la cuina. Fixar una hora límit als vespres, a partir de la qual es tanca el wifi. Apagar totes les pantalles durant les estones dels àpats.\n7. Tot el que hi ha als aparells dels nostres fills és responsabilitat nostra. Qualsevol cosa que hi instal·lin ha de ser amb el nostre vist-i-plau.\nEm temo que fer tot això ratlla l’impossible si no vols parar boig.\nParaules buides de teòrics que escriuen articles. Aquest decàleg em sembla irritant i gens creïble.\nDoncs jo crec q és molt realiste. Si es fa bé, funciona. Però la gent s’hi ha de posar.\nA mi m’ha funcionat i a qui ho ha fet bé també.\nA mi no sembla tan impossible. Però sí que requereix esforç, compromís i sobre tot, constància. De vegades això ens costa molt, optem pel camí més còmode.\nEn Xavier comenta que ratlla l’ imposible… Es la típica excusa d’ escudar-se amb l’ entorn i no assumir les veritables responsabilitats com a pares. Jo ho he posat en pràctica i realment funciona, al final del que es tracta més que d’ educar sinó de cultivar els nostres fills.\nNosaltres tenim una App per poder limitar l’ús del mòbil en horaris establers. Podeu mirar http://www.parentycontrol.com o anar al PLAYSTORE i buscar Parenty Control.\nOstres, quins descobriments. Es nota que hi ha un estudi sociològic de fons darrere. Ara els pares desorientats ja tindran una guia per evitar la dependència , sobretot sense cridar (especialment si la ‘chacha’ ens fa la feina). M’interessa per sobre de tot el punt on parla dels valors dels pares, però no em queda clar quins són.\nM’agrada i s’ajusta força al que hem fet a casa amb els nostres quatre fills. El sentit comú ha de prevaldre quan és qüestió d’educar als fills. Jo encara hi afegiria que sempre que comencin a utilitzar un aparell nou, nosaltres els acompanyem en la instalació, decisió del que s’hi instal•la i ús. L’acompanyament és el més important i desarolla el seu esperit crític a l’hora d’aprendre a administrar-los.


MIRA — Troya Modet\nDivendres 08, Nov\nTroya Modet (àlies de Lydia González) començà a col·leccionar discs i a aprendre a utilitzar un plat a una edat molt primerenca. Al créixer a Sevilla, primer es va submergir en l’inesgotable món del flamenc, el rock, el folk, la new wave i la música de banda sonora. Després, en la seva adolescència, començà a explorar els vasts territoris de la música electrònica, desenvolupant una saludable obsessió per tot el relacionat amb el breakbeat.\nLa interminable curiositat i fascinació pel que és desconegut d’aquesta DJ l’ha portat a viatjar per tot el món en interminables viatges de descobriment musical a Àsia, Àfrica, Amèrica… fruits dels quals comparteix a través del seu show. El Círculo de Borneo a Dublab.es, i a través del seu últim projecte junt amb Ylia (la meitat de People You May Know), el club d’escolta Peneda-Gerês: una sèrie continua de trobades que desafien la pràctica activa d’escolta de la gent.\nPer al seu set de DJ en el MIRA 2019, Troya Modet obrirà l’Espai Zero amb “veus de llum i ritmes constants en un viatge a través de les etnicitats de la música electrònica lligades a cultures profundes”.


Bloc per anar traient: Democràcia real ja! i decreixement\nAvui dijous la gent acamparà a Terrassa, davant de l'Ajuntament. Cap a quarts de nou hi ha hagut concentració i cassolada, després la gent s'ha dissolt i ja fa una estona que tornen a agrupar-se per passar la nit.\nA Bcn, on diuen que es lliga molt amb l'emoció del moment i tot plegat, a la tarda semblava que l'assemblea era favorable a tenir més d'un manifest. La gent del decreixement proposa enviar-hi la declaració que va sortir de la conferència de Barcelona del març de l'any passat. Sembla que les propostes són molt més radicals que les de Democràcia real. Podeu llegir-la a:\nAlguns dels companys del decreixement són a Berlín, on demà comença una conferència sobre 'postcreixement' en què s'esperen uns 1000 assistents:\nEtiquetes de comentaris: democràciareal


International Rural School: El velòdrom\nPer primer cop la Sara i la Judit han anat al velòdrom. La Jo hi ha tingut molt a veure ésclar, ella és campiona en pista d´Espanya i d´Anglaterra, així que sí o sí les nenes van amb bicicleta encantades i amb ganes d´aprendren molt i poder anar per dalt de tot del velòdrom com fa la Jo.\nUn cop a la setmana es reuneixen nens i nenes de les seves edats i fan jocs i entrenen. Els va encantar i avui ja tenen ganes de tornar a anar amb bicicleta, quines nenes més ciclistes!!\nEnviat per Jordi&Maria a 9:12\nFelicitats! Sembla que tens unes ciclistes professionals a casa!\nÀnims i a segiur treballant que ho feu molt bé!\n8 d’octubre de 2011 a les 14:07\nMoltes gracies per participar gaudint de aquesta tasca de l'Escola de Ciclisme E.C.Mataró, tant important per els nens i nenes i l'esport.\n9 d’octubre de 2011 a les 17:28\nGràcies Joel, sí que els agrada la bici sí, fins i tot per dintre casa van amb bici...\n9 d’octubre de 2011 a les 20:56\nMaria i Jordi ha dit...\nEs veritat Anònim, important l´esport i important la bicicleta, a veure si deixem anar els cotxes i els canviem per bicicletes, menys contaminació i quin estalvi!\n10 d’octubre de 2011 a les 7:55\nGallines al corral!\nAbans d´anar a dormir\nCounting to twenty!\nConeixem la Depuradora i la Potabilitzadora\nEl perill dels llibres de text i les fitxes, progr...\nJuguem al piano\nPlaying and phonics\nExercicis de logopedia\nFem prèssec en almíbar\nSembrem cebes, còls i enciams\nEn Jordi fa 1 any!\nStick insects, handwriting and baby Jordi colourin...


Badanotis :: Pèlachs campió al classificatori estatal i Bocanegra obté el passi\nPèlachs campió al classificatori estatal i Bocanegra obté el passi\nCTT Badalona - 11/12/2018 05:56\nDurant aquest pont de la Puríssima s'ha celebrat a la localitat aragonesa d'Utebo el Torneig Classificatori Estatal, destinat als jugadors i jugadores que no van poder obtenir plaça en el Torneig Zonal corresponent per al Torneig Estatal que es celebrarà a Valladolid (Castella i Lleó) el mes de febrer i on prendran part els 48 millors jugadors de l'estat de cada categoria d'edat (9 jugadors de cada Zonal, 10 jugadors de la "repesca" i 2 jugadors per rànquing).\nEl CTT Badalona hi enviava a 7 jugadors, 3 en categoria Sub-21 i 4 en Juvenils. Àlex Bocanegra i Pau Menino van aconseguir superar la fase de grups en Sub-21, però van caure derrotats a primera ronda (1/16ens) i no van poder entrar en la lluita per les 16 primeres posicions. Adrià Marc Pérez va aconseguir una victòria al grup.\nEn juvenils, Martí Pèlachs i Sergi Bocanegra van aconseguir la classificació per a l'Estatal, mentre que Ivan Rojo i David Ruescas van quedar eliminats a grups, Rojo per triple empat.\nPèlachs, una de les sorpreses negatives del Zonal, va sobreposar-se i va acabar proclamant-se campió del torneig, només patint en un partit, el de la por, a 1/8 de final.\nSergi Bocanegra, per la seva part, va aprofitar la bona posició obtinguda al Zonal, on va quedar a les portes de la classificació directa (10è), per avançar com a cap de sèrie 1 del torneig fins a quarts de final. A partir d'aquí, tres derrotes que el van relegar a la 8a posició. Però, això sí, amb el bitllet per a Valladolid assegurat.\nLa resta de palistes badalonins que van quedar a prop de la classificació al Zonal, com Jordi Lloret, Mario Rojo i Ferran Novell, no van participar a la "repesca". Cas a part el de Mariona Bachs, 10a classificada a Bàscara, que obté plaça directa en no disputar-se a Utebo la prova alevina femenina.\nAmb les incorporacions de Pèlachs i Bocanegra, a més de Bachs, seran 8 els palistes del CTT Badalona que disputaran l'Estatal. Recordem que els jugadors classificats a Bàscara varen ser Fernàndez, Lloret, Bueno, Pardo i Delgado. Amb sort, Jordi Lloret, Mario Rojo i Àlex Bocanegra podrien participar-hi entrant com a reserves i ajudar així a batre el rècord de 8 participants badalonins a l'Estatal del 2017.\nS’obre el termini per a les inscripcions a les Noces d’Or 2019 per a les parelles que aquest any compleixen 50 anys de convivència


El flamenc, entre moltes de les riqueses que té, és la llibertat i la diversitat. Es va nodrint d’altres disciplines, d’altres cultures, i inevitablement va evolucionant, igual que els seus professionals.\nPerò el flamenc, com també la societat, està replet d’estereotips. Per trencar aquests paradigmes hem de realitzar accions i crear espais on generar aquest canvi.\nÉs per això que se celebra el Festival Flamenc R(oles) dins del programa de La Festa Major de Nou Barris. Per trencar estereotips i potenciar el talent femení que existeix dins d'aquest gènere musical i que moltes vegades és ocult.\nDes de Dona Cançó juntament amb el districte de Nou Barris, volem mostrar el talent tant de cantaores i bailaores com d'instrumentistes, productores, compositores i directores artístiques.\nDonem lloc a dones flamenques\nAquest 2022 amb el Festival Flamenc R(oles) volem reivindicar la necessitat de trencar amb els estereotips en el món flamenc.\nAquestes ganes de canvi inspiren l’últim disc de Las Migas en el que fan picades d'ullet a estils llunyans com el country, el pop americà, la música urbana, sempre partint del flamenc i la música espanyola que les caracteritza i els dona un segell únic.\nQui també trenca estereotips amb la seva música és l’Alba Morena qui canta des de Cant líric fins a Jazz, incloent-hi gèneres mediterranis i aflamencats, que fusiona amb un estil de producció propi basat en un so urbà alternatiu, amb tocs de música clàssica fruit de la seva formació acadèmica.\nLas Noray creen una fusió instrumental que dona lloc a idees noves i fresques, idees que esdevindran un flamenc més actual. D’altra banda, La Chunga fusiona les seves arrels més flamenques i folklòriques amb instruments que no solen ser utilitzats en el flamenc com ara bé la flauta o el piano.\nLa Chunga és el nom que rep la cantant barcelonina Mariona Longarón Ropero quan dialoga amb les seves arrels més flamenques i folklòriques. El seu objectiu és seguir creixent com a música amb artistes de tal nivell i, al cap i a la fi, compartir escenari amb la seva gent.\nI per últim, altre dona que també volen trencar amb la tradició és la Miranda Fernández qui, amb la Cristina López, presenta “88M”, un homenatge a totes aquestes flamenques, lluitadores. Per totes elles que van superar l'esclavitud cultural del seu temps en solitud, la discriminació i la coerció per part de la societat. Malgrat tots aquests problemes, el flamenc no seria el que és avui sense elles.


Humor Amarillo a Castellolí · Anoia Turisme\nHumor Amarillo a Castellolí\nHumor Amarillo Castellolí forma part del complex d’oci de més de 70.000m2 de Grup Karting Castellolí. El complex, situat en un entorn únic i natural, ofereix les activitats de Karting, Paintball i Humor Amarillo i restaurant al mateix recinte sense la necessitat de desplaçament entre una activitat i l’altra.\nEs tracta d’una activitat lúdic-esportiva on, de manera divertida i esbojarrada, s’han d’aconseguir amb èxit les metes de cada prova que prèviament haurà definit el monitor.\nPer tal de realitzar l’activitat disposen d’espectaculars inflables, activitats d’aigua, wipe-out, barredera, pista americana, gimcanes d’allò més divertides, lluita d’herois, gladiadors, sumo de bessons, el toro mecànic, mans musicals i moltes més.\nCertament és un bon sistema d’entreteniment on no hi faltaran els riures i l’activitat física, una combinació ideal per passar-ho bé entre amics, familiars o companys del treball.


Política de privadesa - Cesmar Llagostera\nA Cesmar Llagostera, sensibilitzats amb les necessitats dels usuaris d’Internet i conscients de la importància de la rigorosa privacitat de la informació personal que ens confien, incloem aquesta declaració de privacitat amb l’objecte del fet que siguis conscient de la política en el tractament de les dades personals que s’obtenen dels visitants i usuaris..\nEl titular de la web i responsable del tractament de dades és CESMAR LLAGOSTERA SL, amb CIF B17422056, per contactar pots emprar l'adreça de correu electrònic cesmar@cesmar.es, el teléfon 34 972 83 02 02 o correu postal a Carrer Ricard Casademont 2, codi postal 17240 Llagostera, Girona.\nExisteix un compromís ferm per part nostre que les dades que proporcionis a Cesmar Llagostera, no seran venudes ni cedides a terceres persones sense el teu previ consentiment, per a cap concepte o circumstància, excepte consentiment exprés o obligació legal.\nLa nostra web conté enllaços cap a altres webs de tercers. Cesmar Llagostera no es fa responsable per les polítiques i pràctiques de privacitat d'aquestes altres webs.\nTens dret a accedir a la informació que sobre la teva persona estigui emmagatzemada en les nostres bases de dades, rectificar-la en cas d’errada, suprimir-la, limitar-la oposar-te al seu tractament i retirar-ne el consentiment si aquest és el teu desig. Per fer-ho només has d’escriure un e-mail a l’adreça de correu electrònic: cesmar@cesmar.es don et contestarem qualsevol consulta, comentari, aclariment que ens facis al respecte.


El rastre de Clarisse: de juny 2009\nTinc aquests dies entre mans el "Critó", un dels "Diàlegs" que el filòsof grec Plató dedica al seu mestre Sòcrates. Una lectura deliciosa que no s'haurien de perdre, si tenen ocasió. El llibre és un dels primers volums d'una selecció dels clàssics de la col·lecció Bernat Metge en edició especial per als quioscs. Una xicoteta joia, en la forma i en el contingut, que al País Valencià només es pot obtindre si hom se'n fa subscriptor, ja que la distribució als quioscs no baixa més al sud del riu Sènia. Una qüestió que no em sembla menor, francament, perquè si els convençuts de la unitat lingüística som els qui posem les fronteres, ja em diran vostés què podem esperar del futur. Però deixem-ho ací, que aquest no és el fil que avui pertoca d'estirar.\nSi esmentava Plató és perquè explica que Sòcrates, condemnat a mort, rep la visita d'alguns amics que han preparat la seua fugida. Però Sòcrates no vol secundar-los perquè, si ho fera, els seus conciutadans el podrien acusar de voler-los destruir, ja que qui vulnera les lleis no fa sinó contribuir a la ruïna de la societat que l'ha acollit. Salvaria la vida, sí, però perdria l'honor i ell prefereix la mort a la deshonra. Una manera de pensar sense la qual, possiblement, els grecs mai no hagueren inventat el concepte de democràcia, que vol dir no sols l'elecció dels qui han de governar en nom de tots sinó també el respecte profund a les lleis i la concepció de la política com una ocupació honorable, a l'abast tan sols d'aquells sobre els quals no plana ni tan sols l'ombra de cap sospita. No cal dir que les coses han canviat molt d'uns segles ençà i no gosaria dir que l'escassa devoció actual per la lectura dels clàssics no hi tinga res a vore.\nÉs cert que la democràcia europea del segle XXI té un abast major que la grega, només faltaria. Però ja fa temps que l'exercici de la política no guarda les formes que serien convenients. Ben al contrari, cada dia està més i més acceptat que la política és una ocupació on, a la vora de certa gent honesta i compromesa, no són estranys els tramposos i els aprofitats. I, de fet, només cal fullejar els diaris per comprovar que, efectivament, no és difícil trobar casos que corroboren aquestes afirmacions. A Itàlia, per exemple, els diaris en van plens, de les aventures sexuals del primer ministre, Sílvio Berlusconi, un individu que no va tindre cap rubor a reformar les lleis per impedir que la justícia condemnara les seues malifetes i que ara està acusat de passar la nit amb dones de companyia, és un dir, els honoraris de les quals satisfeia un amic seu que vés a saber què obtindria a canvi. En les fotos que han aparegut als diaris es veu també un altre polític, l'exministre txec, Mirek Topolanek, a qui van retratar ensenyant allò que no se sol mostrar, almenys en públic. Txecs i italians, però, no són els únics. Als polítics britànics no els han fotografiat sense calçotets, que sapiguem, però també els han agafat amb les vergonyes a l'aire. Segons sembla, els parlamentaris de Sa Majestat la Reina s'aprofitaven dels diners de tots els contribuents per anar tapant forats personals, que si unes reformetes a casa, que si els interessos de l'hipoteca, que si vés a saber quin caprici. I més a prop, a l'Estat espanyol, el partit de l'oposició no passa dia que no tinga un representant o altre declarant davant del jutge, qui per falsificar firmes, qui perquè l'acusen de suborn, qui per un frau fiscal, qui per fer d'espia en les hores lliures. Malgrat la gravetat de les imputacions, però, Mariano Rajoy no ha considerat oportú d'exigir cap dimissió, tan se val que alguns exercisquen de president autonòmic o de tresorer del partit.\nJa fa temps que la política ha deixat de ser un ofici honorable, que les sospites de corrupció són perfectament compatibles amb l'exercici de qualsevol càrrec, que la democràcia es limita a poc més que una rutina electoral. No sé què ha pogut passar per a què perdem el llegat impagable de què parla Sòcrates. El que sé és que no cal remuntar-se a Plató per intuir-ne les conseqüències. Hi ha prou a conèixer una mica d'història i a observar atentament els resultats de l'extrema dreta en les passades eleccions europees.\nArticle publicat a la secció Dissidències del diari Mediterráneo (28/6/09)\nPublicat per Premis Maig Memorial Pasqual Batalla a 8:21 1 comentaris\nEtiquetes de comentaris: berlusconi, dissidències, plató, política, rajoy\nPublicat per Premis Maig Memorial Pasqual Batalla a 13:18 2 comentaris\nEn principi, açò dels blocs és senzill. Diuen. Però no sé ben bé per què, de vegades es complica. Com ara. Si accedeixes a El rastre de Clarisse amb Mozilla potser no notes res, però si ho fas amb Internet Explorer la cosa canvia: alguns apunts desapareixen i d'altres no responen al títol o, encara pitjor, se superposen. I la veritat és que no sé què fer per posar-hi remei. L'única cosa que sé que funciona és tornar a pujar, amb data actual, els apunts que es veuen afectats per no sé quines interferències. És l'única manera que no desapareguen. Així que disculpen si la cançoneta ja us sona.\nPublicat per Premis Maig Memorial Pasqual Batalla a 1:30 3 comentaris\nSupose que, a tots els que us agrada la lectura, heu sentit ràbia -dolor, fins i tot- quan veieu acostar-se, inexorablement, el final d'un llibre que us encisa. A mi -que cada volta em passa menys- em va passar l'altre dia. Vaig començar-lo amb ganes: m'atreia l'autor, Thomas Bernhard, de qui feia anys que no llegia res. Vaig començar-lo una mica distret, ja se sap, les cabòries que, de tant en tant, et ronden pel cervell i no et deixen parar l'atenció que mereixen les coses importants. Així que les primeres pàgines em van sobrevolar una mica, com si diguérem. Però lentament, l'espiral inexorable del text em va anar absorbent més i més, fins fer-me girar al compàs d'una prosa incissiva i hipnòtica, descarnada i poètica, que em guiava en un descens implacable cap a les evidències més crues, aquelles que sovint disfressem per evitar de vore. El llibre a penes té 120 pàgines, així que vaig imposar-me de racionar-lo, com si fóra un lícor preuadíssim o, millor encara, una placa de xocolata d'aquestes d'un tant per cent de cacau elevadíssim. Em va durar tres dies, amb tot. Només tres dies. I, en acabar-lo, vaig sentir una ràbia que feia temps que no sentia. El llibre, per cert, es diu "El soterrani" i és la segona part de la pentalogia de memòries que va escriure Bernhard. L'ha editat la impagable Edicions del Salobre. I ahir de matí, vaig encomanar-ne el llibre que el precedeix -"L'origen", que també han editat la bona gent del Port de Pollença. En seguirem parlant, en aquest bloc.\nPublicat per Premis Maig Memorial Pasqual Batalla a 0:28 2 comentaris\nEtiquetes de comentaris: edicions del salobre, literatura, llibres, thomas bernhard\nPublicat per Premis Maig Memorial Pasqual Batalla a 0:24 0 comentaris\nSupose que resulta utòpic pensar que el desgraciat episodi que ha protagonitzat Franns Rilles Melgar, el bolivià que va perdre el braç en una panificadora de Gandia, posarà sobre la taula (i servirà, doncs, per començar a solucionar) la precària situació en què treballen i viuen molts immigrants clandestins sense que ningú faça massa coses per evitar-ho. Perquè sí, és cert que els detalls de l’accident són tan obscenament cruels que és difícil prescindir-ne i mirar més enllà. Que costa fer-se a la idea que algú puga mantindre desactivades les proteccions de la maquinària per augmentar la productivitat sense importar-li quines conseqüències pot tindre la seua acció. I encara més, imaginar algú tan bèstia per abandonar a 200 metres d’un hospital una persona que acaba de patir la secció d’un braç i encara tindre la barra de llançar el membre amputat al contenidor i seguir treballant com si no res. No sé com conclourà la història, però seria ben vergonyós que els propietaris del Forn Rovira Safor S. L. (que, pel que hem conegut, s’acosten molt al tòpic més lamentable d’empresaris sense escrúpols) no acabaren pagant un preu ben sever per aquest comportament vergonyós i intolerable. Siga com siga, són tan dures de pair, tan increïbles, les circumstàncies de l’accident, que resulta difícil, molt difícil, abstraure’s i mirar més enllà. I constatar que, a la nostra vora, es produeixen situacions ben pròximes a l’esclavisme de què tant abominem de boqueta. I que és ací, encara més que en el trist episodi de Melgar, on hi ha el problema més gros.\nI aquests dies, a més, hem tingut ocasió de comprovar-ho. Dimecres vam conèixer que els mossos d’esquadra havien tancat a Mataró una setantena de tallers tèxtils on les màfies xineses explotaven vora 450 compatriotes. Sense contracte, com Melgar, i també sotmesos a llarguíssimes jornades de treball, en condicions igualment precàries. I a canvi, també, de poca cosa més que un grapat d’euros amb què malviure. Aquests treballadors xinesos dormien i treballaven en el mateix lloc, un lloc escàs i infecte, i no disposaven ni tan sols d’una pausa per menjar, sinó que ho feien mentre atenien les màquines cosidores. Els seus explotadors, xinesos també, ja s’havien preocupat que no conegueren cap llengua amb la qual comunicar-se, no fóra cas que s’aventuraren a descobrir si hi havia un món millor més enllà de les parets del taller. I ja poden imaginar-se vostés que el de Mataró, tot i ser-ne un d’extrem, no és l’únic cas. Ací i allà, concentrats en tallers clandestins, o disseminats en obres i botigues, en fàbriques i explotacions agrícoles, hi ha fins a mig milió de persones que treballen a l’Estat espanyol sense contracte que els empare. Sotmesos a les abusives condicions de patrons sense entranyes que s’aprofiten de la fam i de la por per traure’n rèdit econòmic. Que els exploten més enllà de la llei i de l’ètica. Que alimenten els seus comptes corrents i es paguen els seus cotxassos a costa de la dignitat dels més desvalguts. Per això el cas de Melgar és una anècdota tristíssima, sí, però és únicament la punta visible d’un iceberg de proporcions majors.\nNo és previsible, però, que la desgràcia de Melgar ens moga a actuar amb major contundència, més enllà de casos puntuals com el de Mataró. No és previsible que, com diu el tòpic benintencionat, la seua dissort servisca almenys per pal·liar la situació terrible de tants treballadors clandestins que es guanyen la vida en una situació ben pròxima a l’esclavatge. El més probable és que, durant uns dies, les càmeres de televisió exploten –qui sap si reduint-lo a una anècdota banal- el cas de Melgar. Que facen caixa amb les llàgrimes de la mare i amb el posat desvalgut del fill. Que el vagen esprement fins que deixe de rajar-ne el suc de la morbositat pública i la gent se’n canse i la seua desgràcia deixe de ser rendible. Aleshores, l’abandonaran a la seua trista sort. I nosaltres ens oblidarem d’ell i ens oblidarem també del mig milió de persones que seguiran guanyant-se la vida en condicions intolerables sense que ningú faça massa coses per evitar-ho. Fins que el pròxim accident els torne a posar d’actualitat. De nou durant uns pocs dies.\nArticle publicat a la secció Dissidències del diari Mediterráneo (21/6/09)\nPublicat per Premis Maig Memorial Pasqual Batalla a 0:23 0 comentaris\nPublicat per Premis Maig Memorial Pasqual Batalla a 0:22 2 comentaris\nCartografia del desig\nEs podria dir, en termes generals, que Miquel Bezares (Llucmajor, 1968) explora a “Terminal B” (Moll), el seu últim llibre de contes, les diferents possibilitats del desig sexual. Un desig inesperat, que irromp de sobte després de l’accident d’un ultralleuger; un desig antic, que torna a presentar-se, també de forma inesperada, quan un hidroavió aterra a un poblet perdut; el desig que, quan es concreta, no acompleix les expectatives, que narra al relat que protagonitzen dos companys de treball; el desig quasi sobrenatural que sent una banyista per un nadador embolicat d’algues. Una geografia del desig darrere de la qual descobrim les múltiples arestes de la condició humana, de manera que, en el fons, el que fa Bezares és prendre’n una part (ben significativa, si es vol) i, explorant-la, indagant-ne en els diferents matisos que presenta, intentar una cartografia més ampla, que abaste el tot. “Terminal B” és un llibre de contes amb la tensió suficient per collar-nos des de les primeres línies, de vegades resolts de manera contundent i d’altres amb portes que s’obren i que ens inviten a decidir per quina ens va millor endinsar-nos.Amb una sòlida carrera com a poeta (va començar de ben jove, en 1987, amb “Cos de calitja”), assentada sobre títols com “Versllum” o “El convers”, i també com a narrador (“Quan els avions cauen”), amb “Terminal B” confirma que es tracta d’una de les veus més interessants que, des de les illes, han sabut fer-se un lloc en el panorama literari actual.\nPublicat per Premis Maig Memorial Pasqual Batalla a 9:58 0 comentaris\nEtiquetes de comentaris: cuadernos, joan pla, miquel bezares\nLa jornada electoral de diumenge passat, una volta esvaït el soroll dels autobombos i les lamentacions, ens deixa algunes lectures interessants. D’entrada, el Partit Popular, guanyador sense discussió dels comicis, ha corregut a extraure dues conclusions que, al meu parer, em semblen imprudent, l’una, i precipitada, l’altra. En primer lloc, tant a Francisco Camps com a Carlos Fabra (i aquest n’és ja reincident) els ha faltat temps per concloure que el veredicte de les urnes equival a una absolució judicial: què més voldrien! Tal afirmació, evidentment, no es pot interpretar sinó com a xarrameca interessada perquè fer-ho d’una altra manera seria subvertir l’estat de dret. O siga que deixem-ho en demagògia, que l’altra via ens duria massa lluny i ara no és el moment. És cert, però, que els resultats del PP en les zones més calentes del cas Gürtel (País Valencià i Comunitat de Madrid) fa pensar que, efectivament, la proliferació de casos de corrupció vinculats al partit no afecta les seues perspectives electorals: els votants populars són més fidels que els d’esquerres i castiguen menys les pràctiques corruptes en l’exercici dels poders públics. I fins i tot fan pinya, quan cal. I encara una última conclusió, si em permeten: la proliferació d’escàndols vinculats a la política, per més que afecten majoritàriament la dreta, crea una consciència de corrupció generalitzada que, si desmobilitza algú, és l’elector d’esquerres. En vam parlar fa poc, ací mateix. En segon lloc, i potser més en clau interna que externa, els partidaris de Mariano Rajoy han corregut a anunciar un canvi de cicle: l’inici de la fi de la presidència de Rodríguez Zapatero. Francament, em sembla precipitat. I, en tot cas, incompatible amb les conclusions anteriors. Perquè, si l’abstenció de les eleccions de diumenge passat es va nodrir sobretot d’electors d’esquerres, caldria pensar que un augment de votants jugaria més a favor del PSOE que no d’un PP que, en el fons, tampoc no va guanyar per tant de marge. Particularment, em costa imaginar tanta abstenció en unes eleccions generals. Amb tot, els socialistes no poden estar contents. És cert que la crisi ha passat factura a tots els governs europeus, però també ho és que certes polítiques confuses dels socialisme espanyol han contribuït de manera important a desmotivar els seus potencials electors. Una d’elles, per exemple, és la tensió del govern central amb Catalunya, al cap i a la fi un dels seus principals vivers de vots. Al meu parer, tantes promeses incomplides i tantes traves al finançament són la clau de la pèrdua de vots socialistes a Catalunya. És un cas, però n’hi ha més. I Zapatero n’hauria de posar remei si vol repetir com a inquilí de la Moncloa. Així mateix, al País Valencià, els resultats del PSPV han estat catastròfics. Les reticències del nou secretari general, Jorge Alarte, a integrar els crítics (la meitat del partit), l’omnipresència de De la Vega i Pajín, que no fa sinó subratllar la dependència respecte de Madrid, el menyspreu que mostra Alarte per la tradició nacionalista del partit i que l’ha dut a flirtejar amb la simbologia blavera han acabat per allunyar del PSPV bona part dels electors nacionalistes (i) d’esquerres. Que són, per més que Alarte s’enteste a pescar en altres caladors, els únics que poden assegurar la fi del declivi del socialisme valencià. La nova època que Alarte pretenia encetar no serà possible sense resoldre aquesta complicada equació. I li queden dos anys per fer-ho. O siga, no res. Un raonament semblant es podria fer respecte del Bloc, que no ha estat capaç d’explicar (si és que és possible) per què pacta al País Valencià amb les esquerres i a Europa amb la dreta catòlica, per més que la candidatura l’encapçale un sobiranista eficaç i creïble com Ramon Tremosa. Les últimes davallades electorals del Bloc fan pensar que difícilment aconseguirà bastir un Espai Valencià solvent si no deixa de flirtejar amb terceres vies (mortes) i amb pactes puntuals amb la dreta: si no aposta de forma decidida i contundent per un projecte nacionalista i d’esquerres. Per a aconseguir-ho, potser caldrà una renovació de cares que, ara per ara, no sembla previsible. Ells sabran.\nArticle publicat a la secció Dissidències del diari Mediterráneo (14/6/09)\nEtiquetes de comentaris: dissidències, eleccions, europa, país valencià, política\nPublicat per Premis Maig Memorial Pasqual Batalla a 10:07 0 comentaris\nDimecres passat, al club de lectura que els Socarrats fem a Vila-real (i que em pertoca el luxe de coordinar una mica) vam parlar de la meua última novel·la, "El músic del bulevard Rossini". Va ser una sessió entranyable, almenys per a mi, perquè no sols em trobava davant d'un grup de lectors, que ja m'encanta, sinó també d'un grup de companys de lectura i, en alguns casos, d'amics. Vam parlar de moltes coses: dels diferents registres del narrador, del risc en literatura, de la màgia que suposa despertar certes emocions, d'algunes eleccions que vaig fer a la novel·la, de la pluja... En fi, de moltes coses. I, tot plegat, en un clima d'una certa intensitat còmplice. I a mi, que sempre m'agrada escoltar què diuen els lectors, aquesta vegada, a més, em vaig emocionar davant d'algunes paraules, d'alguns gests, d'algunes mirades. En definitiva, que, a través d'aquest apunt, volia donar-los les gràcies als companys. Als amics.\nPublicat per Premis Maig Memorial Pasqual Batalla a 13:35 3 comentaris\nEtiquetes de comentaris: club de lectura, el músic del bulevard rossini, socarrats\nI escriure sobre una època, un període de la vida, de l'existència, és igual els anys que hagin passat i és igual com hagi estat de llarg o de curt, és una acumulació de centenars i de milers i de milions de falsificacions i falsejaments, que a aquell que els descriu i els escriu li són familiars com si fossin veritat i res més que veritat. La memòria es remet exactament als esdeveniments i es remet a la cronologia exacta, però el que en surt és una cosa molt diferent d'allò que realment era. Allò que es descriu aclareix alguna cosa que sens dubte satisfà el desig de veritat de qui ho descriu, però no la veritat, perquè la veritat no és en absolut comunicable.\nPublicat per Premis Maig Memorial Pasqual Batalla a 7:47 0 comentaris\nEtiquetes de comentaris: Calaix de mots, thomas bernhard\nNo sé si saben vostés que, per primera vegada, els casaments laics han superat els catòlics, al País Valencià. És cert que, en 2007, ja van haver més bodes civils que religioses a les comarques de Castelló i València, però el predomini de les noces catòliques als pobles d'Alacant feia inclinar encara la balança global a favor dels casaments religiosos. Les darreres xifres que presenta l'Institut Nacional d'Estadística, però, indiquen que també els alacantins, a l'hora de casar-se, comencen a preferir els versos, més o menys inspirats, dels regidors dels seus pobles als sermons dels capellans. Això, unit a un eixamplament del marge favorable a les bodes civils a les províncies del nord, eleva aquest percentatge fins a prop del 53%. Té raó, doncs, Rouco Varela, quan es lamenta que la societat és cada dia més i més laica. Que tinga raó, tanmateix, no vol dir que tots compartim la seua pena. Ni de bon tros.\nI és que, en realitat, la defecció religiosa és prou més profunda que la que mostren les xifres referides a les bodes. Efectivament, bona part dels ritus socials se celebren encara en les esglésies no tant per un compromís religiós ferm dels implicats com pura inèrcia. Perquè a molta gent li costa separar-se d'uns usos socials molt arrelats, fruit d'una tradició molt antiga i sobretot d'un temps, prou més recent, en què el poder polític i el religiós anaven de bracet. I, doncs, la vida quotidiana estava impregnada fins als detalls més ínfims per les directrius que emanaven dels púlpits. Però, lentament, la societat valenciana -com la de la resta de l'estat- ha anat separant-se més i més de les consignes que imparteix l'Església. Fent-se més i més laica.\nAmb tot, la separació entre l'Església i l'Estat no reflecteix aquesta situació i, encara ara, l'Església Catòlica rep un tracte preferent que ni s'ajusta amb l'aconfessionalitat de l'Estat ni es correspon amb la representativitat que ostenta. Un tracte preferent que fa que, en realitat, l'Estat espanyol, més que ser neutral, practique de fet una confessionalitat encoberta. Per començar a posar fi a aquesta anomalia, el govern de Rodríguez Zapatero està preparant una llei que reformarà l'actual de Llibertat Religiosa, aprovada en 1980, fa ja prop de 30 anys. Tres dècades en què la societat espanyola ha avançat molt en el camí del laïcisme sense que l'Estat s'haja adaptat a aquesta circumstància. No s'entén que, si l'Estat ha de ser neutral en matèria religiosa, encara avui els símbols preferents del Catolicisme continuen exhibint-se en casernes militars, escoles públiques, presons, centres cívics o seus d'organismes públics. Igual que no s'entén que representants públics que han de regir els interessos de ciutadans de diferents religions, quan no directament ateus, hagen de jurar o prometre els seus càrrecs damunt de bíblies o davant de crucifixos. De la mateixa manera, no s'explica que determinades conviccions personals -quasi sempre religioses- puguen eximir del compliment de lleis com la que regula l'avortament, per posar un cas. O que els regidors dels pobles presidisquen les processons catòliques per imperatiu protocol·lari i ni tan sols facen acte de presència als esdeveniments rituals d'altres confessions. Aquests àmbits de confusió entre l'espai públic i les manifestacions religioses han provocat, a més, que en determinats casos hagen de ser els jutges els que establisquen on comença el dret de cadascú.\nTot açò i algunes coses més hauria de resoldre el nou text legal, que s'anomenarà, segons ha anunciat el ministre de Justícia, Francisco Caamaño, llei de Llibertat Religiosa i de Consciència. Una llei que hauria de facilitar l'efectiva neutralitat de l'Estat, la igualtat de tracte envers totes les confessions, però també els drets dels que no en professen cap. Uns drets, els dels ateus, que poques vegades es consideren com cal. No resulta difícil pronosticar que l'Església Catòlica s'hi oposarà amb les armes habituals. Tant de bo aquesta vegada el govern sàpiga resistir les pressions i el xantatge d'uns prelats que no voldran perdre cap ni un dels nombrosos privilegis que ostenten. Jo, si em permeten, no les tinc totes. I bé que m'agradaria equivocar-me.\nArticle publicat a la secció "Dissidències" del diari Mediterráneo (7/6/09)\nPublicat per Premis Maig Memorial Pasqual Batalla a 8:39 2 comentaris\nPublicat per Premis Maig Memorial Pasqual Batalla a 9:24 0 comentaris\nPere Rovira recupera els “Sonets per a Helena” de Ronsard\nDe la mà d’un traductor del pes del poeta lleidatà Pere Rovira, l’editorial Proa ha publicat “Les roses de Ronsard”, una antologia dels sonets que el poeta renaixentista francés va compondre al final de la seua carrera poètica en honor d’Helena de Surgères, una dama d’honor de Caterina de Mèdicis. Pierre de Ronsard (1524-1585) va ser, sense dubtes, el poeta més influent del seu temps i, en tot cas, un dels que més va perfeccionar el sonet i més va enriquir la llengua poètica. Home de gran formació clàssica –se li n’ha criticat fins i tot una excessiva fidelitat en els seus versos- va deixar la carrera militar a causa d’una sordesa i es va dedicar a l’estudi de les Humanitats i, més tard, va entrar al servei de la Cort. La publicació de “Els amors”, una col·lecció de sonets d’inspiració petrarquiana en honor de Casandra Salviati, la filla de 14 anys d’un banquer florentí per qui professava un amor platònic, van suposar la seua consagració com a poeta. Un prestigi que ratificarien els “Himnes” (on tracta qüestions filosòfiques i polítiques) o diversos lliuraments dels “Amors” i les “Odes”. A petició del rei Carles IX, comença a escriure “La Francíada”, un poema èpic que exalta el llinatge dels Valois i vincula, a la manera de Virgili a “L’Eneida”, l’origen de França amb la guerra de Troia. Però l’obra, condicionada pels capricis reals, va resultar un fracàs que, sumat a un cert canvi de moda poètica, va causar el desprestigi de Ronsard. Més tard, però, encara va escriure els “Sonets per a Helena”, que van publicar-se en dos volums. Allí, Ronsard torna a fer servir la influència de Petrarca per cantar els amors d’un home vell per una dona jove. D’aquests dos llibres, Rovira n’ha seleccionat una cinquantena llarga que, amb l’afegit de quatre sonets finals, integren “Les roses de Ronsard”.\nA Pere Rovira, que firma el llibre com a autor, va seduir-lo, entre altres valors, el caràcter amable i subtil de la poesia del francés, que “planta cara a la desgràcia amb elegància i, potser per això, no perd mai la tranquil·litat estilística”. Efectivament, s’ha discutit si l’amor per Helena que declara als sonets té una base real o les composicions responen simplement a un impuls literari. En realitat, el que importa són la manera tan viva amb què retrata, com escriu Rovira, “el malestar físic i moral de ser vell” i la dignitat amb què l’assumeix; la pervivència de l’amor, malgrat el pas del temps; la profunditat de les reflexions que fa sobre el sentit de la vida o l’humor que fa servir de tant en tant. En realitat, el que importa és que aquests versos continuen plenament vigents, segles després d’haver estat escrits. I que el retrat que es desprén continua sent ben actual. Que la veu de Ronsard encara és capaç d’alterar-nos el pols, de moure’ns a pensar. De commoure’ns.\nEl Rotgle i la Censal\nFa 25 anys, l’escola pública valenciana encara no impartia classes en la llengua pròpia i les llars d’infants simplement no existien. En aquell context va començar a funcionar a Castelló el parvulari El Rotgle, fruit de l’empenta d’una part de la societat civil compromesa amb l’escola valenciana i en valencià. D’aquella empenta va nàixer també el Col·legi Censal. Ara, sota la direcció de Vicent Pitarch, s’ha editat el llibre “Escola Censal”, commemoratiu de l’efemèride que compta amb testimonis d’antics alumnes, professors i pares, entre els quals el de l’escriptor Jaume Cabré.\nArticle publicat al suplement Cuadernos del diari Mediterráneo (31/5/09)\nPublicat per Premis Maig Memorial Pasqual Batalla a 8:13 0 comentaris\nEtiquetes de comentaris: cuadernos, jaume cabré, llibres, pere rovira, pierre de ronsard, vicent pitarch\nJa saben vostés que el Tribunal Suprem, a instàncies del sindicat (és un dir) Manos Limpias, ha imputat el jutge Baltasar Garzón per un delicte de prevaricació. Se l’acusa d’haver obert el procés contra els crims que va cometre la dictadura franquista tot i saber que no n’era competent. Aquell sumari, si recorden, va generar molta expectació perquè apuntava a causa general contra el Franquisme i perquè havia de facilitar l’obertura de fosses comunes i el soterrament digne, prèvia identificació, de les víctimes. Però Garzón va acabar derivant-lo als jutjats provincials en considerar, tal com ara li imputen, que no era cosa seua. Una possibilitat (la de crear expectatives que no podria satisfer) que, coneixent el jutge més mediàtic de l’Audiència Nacional, ja havíem apuntat des d’aquesta mateixa columna. Amb tot, la novetat no és que es presente una querella contra Garzón, que ja en col·lecciona més de 40 (prop de la meitat de les quals promogudes per Manos Limpias, per cert). La novetat radica en què és la primera que prospera.\nManos Limpias es presenta com un sindicat, però això, com escrivia abans, és només un dir. Perquè, en realitat, no es coneix que tinga representació en cap centre de treball, de la mateixa manera que els seus afiliats –més de 6000, segons fons pròpies- són també tot un misteri. Ara bé, ningú no li pot negar una activitat intensa: en els darrers anys, per exemple, el presumpte sindicat ha presentat centenars de recursos i querelles contra els artífexs del procés de pau en Euskadi, contra dirigents dels nacionalismes perifèrics i contra mesures que, al seu parer, atacaven l’ortodòxia catòlica, la unitat d’Espanya o la monarquia. Al seu capdavant, figura Miguel Bernard, un senyor que, fa temps, va ser secretari general de Fuerza Nueva, el partit d’ultradreta amb què Blas Piñar pretenia ressuscitar les essències del Franquisme. Van situant-se?\nSi anem una mica més lluny, comprovarem que el ponent de l’admissió a tràmit de la querella contra Garzón, Adolfo Prego, és un magistrat que firma manifestos contra la llei de Memòria Històrica, coopera amb la Hermandad del Valle de los Caídos i forma part de fundacions que promouen, en col·laboració amb Manos Limpias, campanyes de defensa de la Nación Española. Així, doncs, la maniobra contra Garzón (que no dic que no tinga fonament, sabent com instrueix els sumaris el jutge estrella) no pot ser interpretada sinó com un intent dels nostàlgics del règim del dictador Franco de posar més traves a la reparació dels crims que va promoure l’assassí del Ferrol. Res de nou, per tant, si no fóra que aquesta ofensiva l’avala un órgan com el Tribunal Suprem. I això són paraules majors. Tant, que resulta difícil no interpretar-la com un toc d’avís a tots aquells que vulguen revertir la impunitat judicial de què gaudeix, encara ara, el Franquisme.\nDe fet, la majoria de jutjats provincials –els competents per conèixer els casos de les fosses comunes on reposen les víctimes del Franquisme- no fan res per impulsar les exhumacions que s’hi denuncien. Per justificar la seua inacció s’emparen en certes controvèrsies jurídiques que qüestionen qui en té les competències. En aquest context, la decisió del Tribunal Suprem, ni que siga en clau simbòlica, suposa un recolzament clar d’aquesta passivitat. Un entrebanc més per als familiars dels morts. Ara bé, aquesta situació només és possible perquè l’esquerra (la que ens governa, vull dir) va patir un nou atac de pànic i es va conformar amb una llei de Memòria Històrica poruga, que no arribava on havia d’arribar. Una llei que ni tan sols es va atrevir a invalidar els judicis franquistes o a garantir certs drets elementals: l’exhumació de les fosses comunes, la identificació dels cadàvers i els soterrament digne de les restes. Així les coses, els familiars dels morts, abans de poder-los soterrar com cal, han d’enfrontar un camí ple de controvèrsies jurídiques, tràmits enutjosos, silencis còmplices i dilacions intolerables. Un carreró l’eixida del qual ha estat cegada per un mur fet de complicitats, més o menys encobertes, amb la dictadura però també de falta de valentia a l’hora d’enfrontar certes qüestions. No sé si m’explique.\nArticle publicat a la secció Dissidències del diari Mediterráneo (31/5/09)\nPublicat per Premis Maig Memorial Pasqual Batalla a 17:30 2 comentaris\nEtiquetes de comentaris: dissidències, franquisme, garzón, memòria


Radiacions: Gebre i sol\nL'estiu és temps en què els extrems es posen a assolellar. Les temperatures ultraelevades d’uns quants dies després queden esbandides per uns ruixats i vents sobtats, que cada any apareixen amb la virtut singular de sorprendre’ns. L’altre dia a la masia de can Draper de l’Ametlla del Vallès hi va actuar la virtuosa orquestra de cambra I Musici di Vivaldi. Sense falsa modèstia, admeto que fins llavors no coneixia de res les peces de Vivaldi, més enllà de la cantarella arquetípica. Em va cridar l’atenció que a l’estació de l’estiu hi barregessin la calma caldosa amb el remolí ventós; una estampa musical d’extrems posats a tocar.\nAquests dies llegeixo Gebre i sol (Quaderns Crema), una antologia de poemes del nord-americà Robert Frost. «Uns diuen que aquest món finirà amb foc, / d’altres amb gel». El crític Sam Abrams explica en el pròleg el contrast entre la percepció inicial de la poesia de Frost –bonhomiosa– i la posterior, més tumultuosa. Un altre joc d’oposats. «Però si hagués de morir dues vegades, / crec que conec prou l’odi per dir / que, per destruir / el gel també / seria esplèndid / i ho faria bé», conclou Frost. Ara habitem una època que sembla especialment donada als extrems. Però, relatives i desenfocades com són les coses, potser tothom ha viscut algun moment a la seva època veient extrems pertot arreu i palpant-los no tant lluny els uns dels altres.\n(Article de la secció "Oros són trumfos", publicat a la revista Presència, la setmana del 24 al 30 d'agost del 2012)\nPublicat per Anna Ballbona a 2:42


ÀGORA, cicle de debat a Figueres: Benvinguts a l'Àgora!\nBenvinguts a l'Àgora!\nUs donem la benvinguda al blog de «Àgora, cultura i societat a Figueres», un cicle de debat que tindrà lloc el proper mes de maig, amb l'objectiu de difondre idees i crear debat sobre temes que creiem que són importants per al desenvolupament de la nostra ciutat, des d’un punt de vista social i cultural. En aquesta primera edició, el cicle es centrarà en l'arquitectura i l'urbanisme.\nDes d'ara mateix, però, us convidem a fer-nos arribar els vostres missatges. Quins reptes creieu que té la nostra ciutat en relació a la gestió de l'espai públic? Com valoreu el seu patrimoni arquitectònic? Com us afecta l'actual problemàtica de l'accés a la vivenda? Quin paper creieu que té l'arquitectura contemporània en una ciutat mitjana com Figueres?\nTots els comentaris que rebem ens serviran per guiar el debat en cada sessió del cicle. D'aquesta manera, les inquietuds i les opinions de la ciutadania de Figueres (i de tots aquells, veïns propers o llunyans, que hi vulguin participar) tindran un paper central durant l'activitat.\nJa podeu consultar el programa fent clic sobre el següent enllaç:\nPublicat per Àgora a 4/03/2009\nEtiquetes de comentaris: Àgora 2009, arquitectura, ciutat, cultura, espai públic, Figueres, societat\nIncivisme vs delinqüència i el futur de l'habitatg...\nProjecte "FAD. Xarxes d'Opinió" sobre habitatge, e...\nPrograma del cicle de debat actualitzat!\n"Minipisos", des d'un metre quadrat\nL'art al carrer. Qui ho decideix?\nGraffitis al Grand Palais de París\n“El mal urbà: quan la ciutat perilla”


fink install bundle-gnome | El Cau del Drac\nCom? La solució és recórrer a Fink, un sistema de gestió de paquets basat en Apt de Debian, que permet instal·lar un gran nombre d'eines que habitualment hom empra a Linux; així fàcilment també es poden mantenir actualitzades de la forma a la que també més podem estar-hi més acostumats.\nAtès que la versió de GNOME estable era prou antiga, la 2.6, vaig optar per prendre la branca inestable i així tenir una versió recent. Hi ha paquets binaris, ara encara en desenvolupament, per a plataformes Intel; però vaig preferir compilar codi directament. Fent-ho així, el programa baixa el codi del lloc original, el compila i llavors i el transforma en un paquet deb que s'instal·la al sistema.\nEscrivint fink install bundle-gnome, després d'unes hores tenim el GNOME instal·lat com podeu veure a continuació.\nUtilitzant una eina gràfica com el Fink Commander, ens és molt fàcil seguir els paquets que tenim instal·lats, a l'estil de l'aplicació Synaptic.\nUna de les característiques més interessants és la de poder notificar a l'autor si quelcom no rutlla bé. Per exemple, aquí aviso al mantenidor del paquet del programa Phylip que un dels binaris generats fa conflicte amb una eina GNU, factor.\nUna de les tasques pendents que em queda és instal·lar el sistema Xorg en comptes de l'XFree que ofereix Apple per defecte. Per això igualment, cal que m'asseguri que no tingui cap efecte col·lateral en altres aplicacions.


El tai chi chuan és un art marcial | Creixement Evolutiu\n← Meditar a l’escola\nGimnàstica cerebral →\nEl tai chi chuan és un art marcial\nEl tai chi chuan és un art marcial que es construeix dins la cultura xinesa recollint els principis filosòfics del Taoisme i l’Esperit del I ching.\nEls principis del tai chi es basen en no oposar-se a l’adversari, no trencar els moviments, transformar l’energia. Si bé filosòficament es fàcil de comprendre la pràctica es basa en moviments suaus, atenció sobre el cos , sensibilitat i consciencia sobre un mateix i el que està passant.\nAixí avui en dia aprendre tai chi chuan ja no es considera aprendre un art marcial, sino que es considera una pràctica saludable que ajuda a equilibrar el cos i la ment, gràcies als principis en els que es basa.\nDins el tai chi chuan podem trobar diferents escoles o estils que varien en matisos la manera d’executar les moviments i cadascún té les seves pròpies sèreis de moviments.\nEls estils més populars que podem trobar són:\nEstil Yang: Pot ser el més popular, tot i que dins seu te moltes variants.\nEstil chen: Un estil que rivalitza amb els altres per esser dels mes antics.\nEstil wu: Un altre estil que mostra matisos diferents en la manera d’executar els moviments.\nEstil wu hao: Es diferent del anterior.\nEstil Wudang: estil originat a le smuntanyes de Wudang, entre els temples taoistes.\nPot semblar caotic, però cada mestre té el seu propi llibret, així qui arriba a un gran desenvolupament en aquest art, acaba per incloure matisos que el distingeixen de la rama principal, i només els lluitadors amb més renom i escola han aconseguit posar nom a l’estil que han practicat.\nPels practicants moderns el més important és trobar un mestre amb el que ens sentim a gust aprenent. Si ens agrada podrem seguir aprofundint i coneixient altres mestres.\nUna seqüència simplificada de 10 moviments:\nSeqüència de 24 moviments\nSeqüència amb espasa:\nPorto ja molts anys practicant tai chi chuan amb diversos mestres i diferents escoles.\nPer això en les meves classes utilitzo una visió integradora.\nTrobareu moltes pàgines i moltes explicacions sobre que és i com practicar-lo.\nJo us deixo aquesta sel.lecció de vídeos amb secuencies de moviments i unes web que recomano d’on podreu tenir bona informació:\nAquesta entrada s'ha publicat en Tai Chi Chuan i etiquetada amb tai chi, tai chi baix camp, tai chi el Morell, tai chi Reus, tai chi Tarragona, tai txi, taiji, taijiquan. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.


El dia 27 de juny a la tarda, la Sara Cuentas, la Bombo N’dir, l’Arlene Cruz i la Khadija Fath, companyes de la Red de Migración, Género y Desarrollo, col·lectiu de feministes descolonials d’Àfrica, Àsia, Amèrica Llatina i El Carib van compartir amb nosaltres la seva història i els seus sabers descolonials.\nMalgrat la calor, una quinzena de participants ens vam aplegar a escoltar el que les companyes anomenen “Diàlegs perifèrics” creats amb el propòsit de teixir xarxes, sumar espais, teixir vincles en l’intercanvi de sabers descolonials. Vam tenir l’oportunitat de conèixer més sobre les ancestres que les han precedit i que inicien un llinatge de lluita feminista contra el colonialisme.\nVan començar parlant de com Anakaona va defensar l’Abya Yala davant Colón i els seus homes, ja que malgrat que ella els va donar la benvinguda a les seves terres, ells van saquejar-les, van cometre violacions i morts. Ens van presentar també a la Gaitana, a Micaela Bastida i a Bartolina Sisa, totes elles eren lideresses de les seves comunitats i van fer front als colonitzadors. Aquesta és la resistència de la qual provenen, de la lluita per l’emancipació del sistema colonial, de la la lluita col·lectiva per defensar el territori cos-terra. També ens van parlar de les dones de N’der a Senegal i de com l’estratègia de colonització a l’Àfrica ha estat que els pobles es barallin entre ells i vam poder saber que la primera universitat la va fundar una dona a Fez, al Marroc. Tots exemples de resistències ancestrals que han fet que elles siguin com són.\nAixí mateix, vam poder revisar com la pràctica colonialista segueix en l’actualitat encara que avui en dia l’anomenem capitalisme neoliberal. El feminisme descolonial posa en qüestió el sistema civilitzatori actual que és androcèntric, que veu la natura com a béns que es poden explotar i que prioritza el desenvolupament economicista. Tot això danya la xarxa de la vida de la qual formem part com a humanitat.\nFinalment, ens van compartir les propostes que plantegen des de la descolonialitat feminista, és a dir, el reconeixement i valoració d’altres sabers, tenir en compte el coneixement situat des de la resistència i de l’experiència viscuda de resistència a l’opressió. Valorar que som interdependents i que cal que ens acostem per conèixer-nos i veure què ens uneix, per tal de poder crear una agenda de lluites compartides. Fer vincle des de la diferència sense negar els privilegis.\nLa darrera estona que vam compartir, vam donar espai a les reaccions diverses que va generar la xerrada i les diferents sensibilitats al voltant del tema. Tal com deia una participant, es genera una fricció en la participació i poder posar-nos en diàleg des de la diferència ens permet avançar. Gràcies a tothom per participar!


LES ARTS I EL BUIT\nAssessorament: Marià Dinarès i Quique Giménez.\nAlumnes que hi participen: tots els alumnes de l’escola (48 alumnes)\nA la nostra escola apostem per una pedagogia de les Arts Plàstiques que ensenyi a les nenes i als nens a abordar la creació, des de la pròpia sensibilitat, atenent els sentits, els sentiments i les seves pròpies vivències.\nDesprés de la presentació del tema d’aquest curs, el nostre punt de partida va ser: Què és el buit?\nA partir de les seves respostes i curiositats, els alumnes d’Educació Infantil, acompanyats de la mestra, han estat els principals protagonistes de les activitats desenvolupades i han vivenciat diferents situacions que han donat lloc a fer hipòtesis, a manipular, a jugar i a divertir-se, a construir i sobretot a descobrir…\nEls nens de Cicle Inicial, després de donar una ullada a les escultures més importants del món, han descobert que hi ha materials que estan buits per dins però que són flexibles, emmotllables i que, per tant, també serveixen per crear. Així que van fer la seva escultura de fang.\nEls de Cicle Mitjà s’han inspirat en l’escultor Alexander Calder. Després de conèixer l’artista, cada nen va crear la seva escultura amb filferro fent volar la imaginació. Un cop acabades, cadascun d’ells va explicar-ne el seu significat i amb què sabia inspirat.\nEls alumnes de Cicle Superior han enfocat el seu treball des de la perspectiva de les emocions i sentiments. S’han centrat en el cinema. Van començar fent fotos representant el buit que després van transformar en un curtmetratge amb música. El resultat de tot plegat va ser sorprenent i emocionant al mateix temps. En aquest cas pensem que els alumnes s’han emportat un bon coneixement d’ells mateixos i també de la seva relació amb el món.


Si és el teu cas, disposem de diferents vies per poder ajudar-te. Descobreix el Fons de Solidaritat i com les partides de la factura poden passar a tenir un caràcter social per beneficiar-te de determinades bonificacions.\nÉs un fons d’Aigües de Barcelona destinat a bonificar l’equivalent al consum bàsic d’aigua de les persones que pateixen una situació de vulnerabilitat. Aquesta bonificació s’aplica únicament en el concepte de “‘Subministrament d’aigua”’.\nA través dels serveis socials del teu ajuntament o als punts d’assessorament energètic, en el cas de Barcelona. Pots trucar al telèfon d’atenció ciutadana per informar-te de quin servei social o punt d’assessorament energètic et correspon.\nTambé es pot tramitar a través de:\nCàritas (tel. 93 344 69 00)\nCreu Roja Catalunya (tel. 902 22 22 92)\nFundació de l’Esperança (tel. 93 270 39 73)\nConsisteix en una bonificació del 50% de la quota de servei, del preu tram 1 i del preu tram 2, del concepte ‘Subministrament d’aigua’.\nPots tramitar aquesta bonificació des de la web de l’Agència Catalana de l’Aigua o presencialment a les seves oficines (c/ Provença, 204-208, Barcelona, prèvia cita). En cas de disposar d’un informe de serveis socials que acrediti una situació de vulnerabilitat o risc d’exclusió residencial, es pot tramitar també presentant directament aquest informe a les oficines d’Atenció al Client d’Aigües de Barcelona.\nAigua per a tota la ciutadania\nCom sol·licitar la tarifa social


QUÈ T'ANAVA A DIR: Ensenyament reglat: olla barrejada\nPublicat per Què t'anava a dir a 18:39\nJo soc del penultim curs del Batxiller antic. Eren 4 anys de primaria i sis de batxiller, 4 de l'elemental i 2 del superior que podies elegir entre ciencies o lletres. Despres venia el COU (abans es deia Preu)i l'universitat. Recordo que a primer de carrera tenian gimnasia i religió que les varen treure a mitjans de curs, ja en democracia.\n26 d’octubre de 2007, a les 19:46\nBé, ahir vaig intentar deixar-te un comentari, però em vaig quedar sense internet, el que et deia, es que tens tota la raó, i penso que avui en dia hi ha molts de títols, i poca cultura, no es que jo sigui molt llesta però quan parlo amb gent jove, bé més jove que jo, no es que sigui molt gran, veig que hi ha temes que desconeixen, i que si bé saben del seu tema, desconeixen d'altres, o sigui que no poden mantenir una conversa gaire complicada.\nEm sembla vergonyós que es passi de curs amb quatre assignatures penjades, envers d'això hauríen de fomentar els cicles formatius.\nI per acabar et comentava que perdonis les errades d'ortografia, ara estic intentat anar a classes de català per treure'm el nivell C, però tal i com estic, no sé ja veurem.\nAbanda vull fer l'accés a majors de 25 anys, per estudiar educació social, i la veritat que amb el rotllo dels crédits, i branques, no sé m'ha costat entendre com va la cosa.\n28 d’octubre de 2007, a les 11:02\nOle i ooooleee !!! Com m'alegra veure que estem en sintonia amb aquest tema, Miquel. La FP és quelcom que he defensat públicament davant dels que, teòricament, poden fer quelcom que son els polítics. Tot i que ja sabem que aquests temes són d'ambit supralocal. Però per un puesto o altre s'ha de començar, oi?\nPer què cal ser llicenciat, master, tenir estudis superiors,etc, etc? Es deu a alguna mena de complexe perquè no fa tants anys en aquest pais només els de classe més aviat acomodada podien estudiar? Per què ha de ser més prestigiós un, per posar un exemple, advocat que un bon lampista? Què té a veure la cultura personal amb tenir penjat un títol ostentós al despatx? Miquel, estic farta de conèixer diplomats i Llicenciats que no saben fer "la o con un canuto"\nI també estic farta de viure en una societat que ha confós el benestar amb posar les noves generacions entre cotó tan i tan fluix, que evita fins i tot el desenvolupament personal que t'ha de preparar pel dia de demà estar preparat per un fracàs... o és que poder passar amb quatre assignatures d'un curs al superior afavoreix la formació en l'esforç i el sacrifici personal?\nMolt necessaris per sortir endavant com adults en aquesta societat.\nVisca els estrategues de l'educació d'aquest pais!\n30 d’octubre de 2007, a les 10:11\nNúria G. Carbonell ha dit...\nJo sóc de la nova "oleada". He viscut la ESO amb tot el seu pes, i també el batxillerat. Ara que sóc a la universitat fa uns anys, jo també me n'adono de les diferències. Personalment, trobo que hi ha els que van a la universitat per aprendre (perquè els agrada aprendre) i, d'altra banda, els que són allà perquè creuen que tenir una carrera els farà tenir més prestigi. Bona part dels estudiants actuals (o dels que jo conec) no es preocupen per entendre el que els envolta, només segueixen el corrent del que s'ha de fer (en aquest cas, d'estudiar una carrera per estar en una bona posició social en el futur).\nAconseguir un títol és fàcil amb pocs esforços, sí. I això provoca que els que realment estimen el saber i la professió a la que volen dedicar-se, quedin a l'ombra dels molts que són allà "perquè toca".\n31 d’octubre de 2007, a les 2:01\nDir-te que tens tota la raó.\nEn primer lloc, dir-te que la gent que venia del BUP i el COU anava cap a la universitat amb un nivell molt més bo que l'actual. Només cal mirar les proves de selectivitat de fa 7 o 8 anys i comparar-les amb les actuals, el nivell ha baixat deplorablement.\nEn segon lloc, er esment de la ESO. La ESO, segons el meu punt de vista, ha estat un fracàs, perquè els nois i noies que no volen estudiar han d'aguantar dos anys més estrudiant una cosa que no'ls hi agrada. En canvi, abans a vuitè qui no volia continuar estudiant marxava cap a la formació professional (ara es diuen cicles formatius).\nEn tecer lloc, dir-te que tots aquests valors pràctics que esmentes tu en l'article i, a més a més, dius que s'han de portar a terme en l'etapa primària. Doncs, tens tota la raó. No obstant això, aquests valors, actituds i normes estan vigents dins el currículum de primària. Però, molts mestres no'ls els fan servir.\nEn quart lloc, fer esment a la poca pràctica dels cicles formatius. Es fa més teoria que pràctica. I, llavors, quan els joves surten al món laboral van perduts i mancats de pràctica.\n1 de novembre de 2007, a les 10:53\nM'ha agradat molt el teu post i estic totalment d'acord. Tinc una filla adolescent i perque no s'encanti en els estudis pago un dineral en una escola de solvència contrastada, ho passa malament per l'exigència però m'ha admès (comparant amb amics) que a part de les matèries obligades rep educació i cultura. El sacrifici econòmic espero dóni fruit.\n2 de novembre de 2007, a les 8:25


Enzianhof Ligist Àustria - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 4 allotjaments a Ligist.\nOberwald 49, Ligist, Ligist, Àustria - Veure al mapa\nMés informació sobre Enzianhof\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Ligist, Enzianhof és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEnzianhof també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Ligist. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, aparcament de cotxes, instal·lacions per a reunions i banquets , restaurant, premsa.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara calefacció, escriptori, mini bar, balcó/terrassa, telèfon per satisfer els clients més exigents. Les instal.lacions d'oci de l'hotel, que inclouen bany, sauna, piscina coberta, massatge, solàrium estan dissenyades per escapar i relaxar-se. Enzianhof és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Ligist.\nAllotjaments a Ligist


Us donem la benvinguda al CollsacabraViu, una iniciativa mancomunada amb tots els pobles del Collsacabra que segueix l’estela dels inicis de la Fira del Llibre de Muntanya del Collsacabra amb un programa d’activitats a cada poble, durant els caps de setmana del mes d’octubre, i que abarca els àmbits de la cultura, gastronomia, música, natura i esport.\nAquest octubre veniu a viure el Collsacabra. Us esperem!\nConsulteu aquí totes les activitats >\nEl Collsacabra és un massís de relleu tabular i acinglerat pertanyent a la Serralada Transversal, que enllaça el Prepirineu oriental amb la Serralada Prelitoral. És una terra formada bàsicament per roca calcària, l’erosió de la qual ha creat un paisatge singular, amb precipicis d’impressió que contrasten amb unes valls verdíssimes on pastura, més que tranquil, el bestiar. Malgrat que les terres del Collsacabra s’estenen més enllà de la comarca d’Osona, agafant terres de la Garrotxa i la Selva, quan parlem d’aquest territori ens centrem més en les terres osonenques formades bàsicament pels municipis de:\nUn municipi d’aproximadament 62 quilòmetres quadrats format pels nuclis de:\nSanta Martí Sescorts\nJunts constitueixen l’entrada natural al Collsacabra des de la banda d’Osona.\nSens cap mena de dubte, són l’atractiu principal de la zona del Collsacabra, sobretot arran de la combinació del seu patrimoni arquitectònic amb la majestuositat del seu paisatge. Així és recomanable donar una volta pel nucli de Rupit, però alhora fer alguna de les petites caminades i visitar el Salt de Sallent, l’església romànica de Sant Joan de Fàbregues o el petit nucli de Pruit.\nÉs un nucli construït al voltant de l’església romànica de Sant Cristòfol i situat al damunt d’una cinglera, des d’on es despengen nombrosos salts d’aigua en direcció als pantans de Susqueda i Sau (La Turisme al Collsacabra cua de cavall, Tirabous, Molí Bernat,…) i on es poden trobar nombrosos vestigis del passat, com balmes habitades, cases de pagès centenàries, ermites romàniques (Sant Corneli, St. Bartomeu Sesgorgues,…).\nTot el conjunt del Collsacabra conforma un paratge natural extraordinàriament ben preservat situat a prop de Barcelona i de Girona. Per la seva condició de massís boscós aïllat de les terres més baixes de la Plana de Vic i la Garrotxa, el Collsacabra ha conservat, tot i la seva proximitat a les grans conurbacions catalanes, tant la seva condició de territori agrest com les seves tradicionals característiques diferencials. Així mateix l’acció antròpica que hi ha tingut lloc al llarg dels segles, l’ha convertit en un paisatge natural humanitzat de gran interès. Nombrosos són els atractius de la zona entre els quals destaquem: La serra de Cabrera i Aiats, figura rectilí- nia que tot sovint identifica les terres del Collsacabra. Aquesta serra és una frontera natural entre Osona i la Garrotxa i una gran atalaia des d’on contemplar aquestes comarques. La riera de la Gorga neix a sota el pla d’Aiats passant per l’Esquirol i desembocant al pantà de Sau, a l’alçada de Sant Pere de Casserres. Nombrosos salts d’aigua (La Foradada, el Tornall,…) i engorjats impressionants fan d’aquesta riera un atractiu que val la pena visitar.\n4a taula “Collsacabra Futur”. Patrimoni i cultura. Cantonigròs\nEl proper divendres 13 de maig de 2/4 de 7 a 2/4 de 9 del vespre, es portarà a terme a l’Esplai de Cantonigròs, la quarta i última taula de …\nDivendres 6 de maig de 2022 de 18:30 h a 20:30 h. es portarà a terme a l’Espai Joan Font, de Rupit i Pruit, la taula d’economia i qualitat de …\n2a Taula Temàtica “Collsacabra de Futur”. Territori i sostenibilitat.\nAquest proper divendres 29 d’abril de 2022, de 18:30 a 20:30 h., es portarà a terme a la Sala Polivalent de Tavertet (C/ Jaume Balmes, 1), la segona taula temàtica …


Ajuntament de la Garriga/Aida Sstrings inaugura el cicle Terra de Sons\nData i hora oficials: 01/06/2020 18:20\nAida Sstrings inaugura el cicle Terra de Sons\nÚltima revisió 11-03-2014 11:09\nLa cantant de Terrassa Aida Sstring, que va iniciar la seva carrera a través de les xarxes socials amb la cançó “Aquesta nit” que va rebre més de 130.000 visites, serà l’encarregada d’obrir la quarta edició del Terra de Sons el proper 15 de març. Partint d'un pop que beu també d'altres estils com el jazz, el reggae o el country, Sstrings presentarà ‘Tocant de peus al cel’, un àlbum que parla de la vida quotidiana. Compartirà escenari a Santa Maria del Camí amb el grup de folk d’Eduard Estivill i Montse Domènech Falsterbo Marí.\nEl segon concert del cicle es farà a Can Raspall el 22 de març i portarà Ramon Mirabet, que presenta el seu disc HappyDays, i Miquel Abras, que porta els seus Equilibris Impossibles.\nEl projecte acústic amb tocs de folk d’Eduard Fabregat i el nou treball de Maria Coma es presentaran a Can Ramos el 29 de març en el que serà el penúltim concert del cicle.\nTots els concerts del cicle, que encara ha programat un darrer concert a l’abril, començaran a les 22 h.\nLes propostes d’aquesta edició del Terra de Sons segueixen combinant propostes d’autor i espais emblemàtics de la Garriga ja que segons la Gatzara, l’entitat organitzadora “en un temps on tot passa molt ràpidament, volem obrir la porta a conèixer la història i la riquesa arquitectònica de la Garriga d’una manera diferent, escoltant algunes de les veus més prometedores del panorama musical català, veus que han estat amb contacte amb la seva pròpia terra, una terra de sons”.\nCartell Terra de Sons\nCD Aida Sstrings\nWeb Aida Sstrings


Increïble pis d'obra nova de 2 dormitoris en venda en una fantàstica ubicació a Les Corts, Barcelona.\nSegons accedim a el pis, un distribuïdor ens condueix a la gran sala-menjador amb una cuina oberta totalment equipada amb els millors electrodomèstics. Es tracta d'una estada molt àmplia i lluminosa. A l'esquerra de la sala-menjador, es disposa un petit passadís que ens condueix a la zona de nit. Aquesta consta d'un bany complet, un dormitori doble i el dormitori principal amb el seu bany privat.\nEl pis és exterior i molt lluminós. Quant al seu interior, ofereix un modern disseny de tipus industrial i molt funcional, amb sostres alts. Presenta acabats i característiques de gran qualitat. Per donar algun exemple, disposa de radiadors i d'instal·lació d'aire condicionat per conductes amb bomba de calor; a més d'una fusteria exterior d'alumini amb trencament de pont tèrmic i acústic amb vidres de Technal.


Llíria presenta el festival de música antiga i el Mundial d'Handbol Femení en Fitur - Periòdic del Camp de Túria\nPromocionarà ‘Simfonia de Cultures’\nTurisme Llíria ha iniciat hui la seua participació en Fitur amb la promoció de les principals fortaleses turístiques del municipi, que com a Ciutat Creativa UNESCO ofereix una ferma oferta cultural.\nUn dels grans atractius que es donarà a conéixer demà en l’espai de València Turisme és la tercera edició del Festival de Patrimoni Històric i Música Antiga ‘eMe: EarlyMusic of Edeta’, . que conjuga la música i el patrimoni, amb actuacions de música antiga en directe, en els principals monuments històrics de la localitat.\nTambé es promocionarà el Mundial d’Handbol Femení que se celebrarà a Espanya el mes vinent de desembre em diverses localitats de la Comunitat Valenciana i Catalunya.\nTurisme Llíria presentarà un xicotet avanç del concert en línia preparat per al Sanliurfa Spring Music Festival, organitzat per esta ciutat turca i que estava previst que s’haguera celebrat estos dies però que ha sigut posposat per la situació sanitària del país. D’esta manera, Llíria ha obert esta via de col·laboració amb Sanliurfa per a la promoció dels seus recursos musicals i patrimonials, i que es difondrà íntegrament quan siga possible la realització de l’esdeveniment.\nL’alcalde de Llíria, Manolo Civera, ha recalcat hui a Madrid, que el turisme cultural «és un eix econòmic i social vital per a la sostenibilitat de la nostra ciutat”. Per això, “des de la nostra identitat pròpia, hem de créixer també en un marc de cooperació amb altres ciutats, o igualment amb municipis de la nostra zona en els quals la Mancomunitat del Camp de Túria pot exercir un paper aglutinador de l’oferta turística de la comarca”.\nL’Ajuntament de Llíria, a més, promocionarà en Fitur el programa de ‘Simfonia de Cultures’, que permetre córrer el municipi en diferents contextos històrics a través de tres rutes: l’Edeta Romana, la Lyria Medieval i la Llíria del Renaixement i Barroc.\nLa informació turística del municipi està disponible la nova web de Turisme Llíria (https://visitlliria.com/).\nTags: Fitur, Mundial d'Handbol Femení, turisme


El Govern Municipal de Cocentaina vol fer accessible El Teular — Pagina 66, Noticias de Alcoy y de El Comtat\nEl Govern Municipal de Cocentaina vol fer accessible El Teular\nPresentaran el projecte en el Plenari i esperen l’aprovació de la resta de grups.\nEl Govern Municipal de Cocentaina ha anunciat que presentarà en el pròxim Plenari el projecte per a que el Centre de Cultura El Teular siga accessible.\nLa idea és llevar algunes localitats per a col·locar espais accessibles prop de l'escenari on es puguen situar les cadires de rodes o carrets, instal·lar una plataforma per a accedir a l’escenari per davant, habilitar l'accés des del carrer Ben-Khanis i un bany adaptat.\nEl cost de l’obra seria de 53.828 euros que pagarien a compte del romanent positiu dels comptes del 2017. Amb tot, també s'està treballant per tal d'aconseguir que part de la inversió s'amortitze amb una ajuda provinent de la Conselleria de Polítiques Inclusives.\nL’alcaldessa, Mireia Estepa, ha explicat que la proposta porta des de l'any 2016 treballant-se per part de la regidoria d'Autonomia Personal amb la col·laboració de les diferents entitats en el que serà una idea consensuada. “Estic molt contenta i satisfeta perquè ens ha costat moltíssim arribar fins aquest punt i trobar una solució tècnica viable que resolguera totes les necessitats plantejades per les entitats contestanes. Amb aquest projecte seguim complint amb l'objectiu d'aquest Govern d'eliminar barreres a Cocentaina, millorant i fomentant la igualtat entre la nostra ciutadania", ha afirmat.\nL'equip de Govern espera que les obres puguen licitar-se com més prompte millor, però es mostren prudents i recorden que no és un procés curt que podria interrompre l’activitat de El Teular durant la tardor.


El Síndic denuncia manca de col·laboració en les recomanacions sobre els pagaments endarrerits de l’RMI - Síndic de Greuges de Catalunya - Un médiateur au service du public\nEl Síndic denuncia manca de col·laboració en les recomanacions sobre els pagaments endarrerits de l’RMI\nLa demora es remunta fins a mensualitats dels anys 2011, 2012 i 2013\nRafael Ribó ha proposat reiteradament al Departament d'Empresa i Ocupació que arbitri mesures concretes i immediates per liquidar els deutes\nReclama que es reguli la data d'efectes de cobrament de la prestació després d'una suspensió temporal\nDesprés de quatre anys de recomanar reiteradament al conseller d'Empresa i Ocupació, Felip Puig, que s'agilitzés el pagament dels endarreriments de la renda mínima d'inserció (RMI), el síndic denuncia públicament la manca de col·laboració de la Generalitat.\nRafael Ribó ha expressat una profunda preocupació per aquestes demores i la manca de voluntat per corregir-les, tant pel nombre de persones i famílies afectades com per la gravetat de les situacions que provoca, ja que es tracta d'un col·lectiu que es troba en una situació de màxima vulnerabilitat.\nEl síndic recorda que les administracions públiques estan obligades a satisfer de manera diligent les obligacions econòmiques. A més, han d'actuar d'acord amb el principi de protecció especial de les persones en situació de pobresa i en risc d'exclusió social.\nLes demores fan referència a quanties conegudes i reconegudes per l'Administració i que en alguns casos corresponen mensualitats dels anys 2011, 2012 o 2013.\nEl síndic lamenta que Empresa i Ocupació no hagi respost a la resolució, en la qual es recomanaven mesures concretes i específiques per avançar efectivament, sense més espera i de manera progressiva, en la liquidació dels pagaments. Al mateix temps, es proposava un compromís efectiu per a la resolució d'aquesta situació que establís una planificació temporal de regularització total i mecanismes per compensar les conseqüències i els perjudicis que aquests retards estan generant o poden comportar per a les persones afectades.\nTambé sobre la renda mínima el síndic ha actuat d'ofici per aclarir la confusió i la manca de criteris unificats a l'hora de reactivar el cobrament de la prestació econòmica en supòsits de suspensió temporal.\nEl síndic considera que, tenint en compte la naturalesa de la prestació, que està destinada a cobrir necessitats bàsiques, caldria aplicar el criteri més favorable a les persones interessades. Aquestes, per la seva part, han de complir convenientment el deure de comunicar els canvis en la seva situació en un termini breu, que la normativa vigent fixa en un mes.\nTambé considera que per garantir la seguretat jurídica i una interpretació unívoca de la norma seria convenient que regulés expressament la data d'efectes en els supòsits de reactivació després d'un període de suspensió.


La UIB disminuirà les places per a Magisteri per «millorar-ne la qualitat i oferir millores en les pràctiques»\ndiumenge, 31 de maig de 2020 23:11h\nConseller d'Educació, Martí March.\nLa Conselleria d'Educació i Universitat iniciarà el pròxim curs 2017/18 un pla de millora dels estudis per formar professors d'Educació Infantil i Primària a la Universitat de les Illes Balears (UIB), amb el qual preveu reduir les places ofertes.\nPer a això, el Govern i la Universitat han constituït tres grups de feina per millorar la coordinació entre les dues institucions: sobre finançament, sobre titulacions i sobre la formació inicial del professorat, segons ha informat la Conselleria. El conseller d'Educació i Universitat, Martí March, i el rector de la UIB, Llorenç Huguet, han presentat aquest dilluns les línies mestres del pla de millora de la formació inicial del professorat. Algunes de les mesures s'aplicaran en el curs vinent 2017/18 en els estudis de professor d'Educació Infantil i d'Educació Primària de la UIB.\nSegons la Conselleria, «aquesta iniciativa s'emmarca en el conjunt d'accions que impulsa per a la millora progressiva de la qualitat educativa i l'èxit educatiu» i segueix els criteris establerts en el Pla Quadriennal de Formació del Professorat 2016-2020. Per part de la UIB, s'emmarca «en l'objectiu de millorar la qualitat dels estudis». Tant des del Govern com des de la UIB parteixen «de la premissa que la millora de la formació inicial del professorat és un element imprescindible de qualitat i innovació».\nLa Conselleria preveu disminuir l'oferta de places de nou ingrés «amb l'objectiu de millorar la qualitat de la formació i fer-la més personalitzada». Així, el curs 2017-18 tendrà 200 places per al Grau d'Educació Primària (actualment 265) i 100 places per al Grau d'Educació Infantil (actualment 120). A més, a les seus de Menorca i Eivissa-Formentera es preveuen 20 places a cada seu per accedir al Grau d'Educació Primària (35 places actualment a cada seu).\nSegons la Conselleria, «això afavorirà la formació de grups més reduïts, baixant les ràtios de cadascun d'ells i possibilitant més experiència pràctica per assegurar una major qualitat de la formació amb metodologies innovadores lligades als contextos escolars reeixits». En aquest sentit, un objectiu és «afavorir que les pràctiques docents es realitzin en centres de referència d'infantil i primària reconeguts pel seu caire innovador, els components inclusius i per un projecte educatiu de centre consolidat». En aquesta línia, se seleccionaran centres caracteritzats per la innovació pedagògica, que apliquen plans de millora i que puguin servir de referència d'innovació tant per als futurs mestres com altres centres educatius.\nEl sistema de selecció de professorat associat, per part de la UIB, prioritzarà la seva formació i vinculació amb la pràctica docent a centres educatius d'Infantil i Primària, facilitant que professors que actualment fan classes en centres escolars puguin impartir docència com a professors associats als estudis d'Educació.\nPer al curs acadèmic 2017-18 es millorarà la formació del professorat que imparteix docència en els graus d'educació infantil i d'educació primària. En aquest sentit, s'ha acordat implementar un Pla de formació permanent del professorat que imparteix docència i que és el responsable de la formació inicial dels mestres d'infantil i primària.\nPer això s'han assignat 30.000 euros en 2017 per part de la Conselleria, dirigits a fomentar les metodologies innovadores entre el professorat: 18.000 són per a formació específica d'aquest professorat i 12.000 euros per a una convocatòria d'ajudes de recerca per a la millora de la formació inicial. Aquesta inversió es gestionarà a través de l'Institut de Recerca i Innovació Educativa (IRIE).\nA més, també s'ha iniciat un procés de revisió el funcionament de les actuals pràctiques i s'estan dissenyant mesurades de millora a partir de la feina conjunta entre el professorat de la Universitat i el professorat dels centres de referència. L'objectiu d'aquestes mesures és «fomentar metodologies innovadores entre el professorat de la UIB i la innovació amb la participació de docents de les dues etapes educatives corresponents» (infantil i primària).\nIgualment la Universitat està fent feina en la millora dels processos d'assignació de professorat permanent, revisant el perfil del professorat que imparteix docència, enfocat a seleccionar aquell que compti amb les habilitats més ajustades a impartir docència als estudis. El grup de treball mixt Conselleria-Universitat continuarà treballant per implantar altres mesures que millorin la formació inicial del professorat per aplicar a partir del curs 2018/19, algunes d'elles en els estudis d'educació infantil i primària, i unes altres per als programes formatius dels graus i del màster de formació del professorat.


Setembre | 2014 | AMPA IPSE BLOC ... un espai per a la comunicació i per a la participació.\nInvestigadors de la URV alerten dels perills de la llet artificial en nadons\n19/09/2014 — ampaipse\nEls infants que consumeixen llet amb més proteïnes durant el primer any tenen tres vegades més risc de patir obesitat que els que la prenen materna.\nEn aquest estudi, en el qual s’ha fet el seguiment de 1.200 nenes i nens de cinc països europeus des del seu naixement, s’havia evidenciat l’augment de creixement corporal als dos anys de vida en aquells que havien rebut més proteïnes a través de la lactància artificial els primers anys, un estudi publicat també a la revista «The American Journal of Clinical Nutrition».\nAra, els resultats dels nens i de les nenes corresponent als sis anys —publicats a la mateixa revista científica— han confirmat que als sis anys, aquesta tendència es manté. «Els indicadors són més clars que als dos anys», explica el doctor Ricardo Closa qui, junt amb Joaquín Escribano —tots dos coordinadors de la Unitat de Recerca en Pediatria, Nutrició i Desenvolupament Humà de la URV— participen en aquest treball de recerca. Els Índexs de Massa Corporal (IMC) ja mostren que els que han estat alimentats amb llet artificial amb alts continguts de proteïnes «tenen quasi tres vegades més possibilitats de ser obesos als sis anys i, per tant un augment del risc de patir problemes metabòlics a l’edat adulta», explica l’investigador.\nEls resultats d’ara «tenen una transcendència molt alta a nivell de salut pública», explica el doctor, que afegeix que les cases comercials han anat per davant de les recomanacions de les agències europees i «ja limiten les proteïnes». A Europa han baixat els índex permesos de proteïnes a la llet, «però aquesta recerca hauria de fer canviar les recomanacions de salut». Amb els resultats a la mà, els investigadors recomanen que les llets artificials tinguin 1,8 grams de proteïnes per cent calories mentre que està acceptat pràcticament el doble, 3,5 grams, i «encara hauria de baixar més», apunten els investigadors.\nS’ha comprovat que la ingesta de proteïnes precoç té un efecte a la llarga, ja que afecten el fenotip. S’ha detectat que se’n consumeixen massa durant els primers mesos i que aquest fet té conseqüències metabòliques posteriors, segons els investigadors, que pensen que l’efecte de les proteïnes durant el primer any es podria estendre també al segon any de vida. Aquest fet té tanta importància que ara faran un nou estudi amb investigadors d’Alemanya i Espanya per comprovar quins efectes té la ingesta d’una quantitat de proteïnes elevada durant el segon any de vida, en l’obesitat posterior. «Tenim clar que hem de trobar causes per a prevenir obesitat perquè el tractament és poc efectiu i els canvis metabòlics són precoços». S’estudiaran 2.000 nens dels quals ara se’n començarà a fer la recollida i el seguiment. L’alimentació el segon any és lliure i complementària i la llet és l’aliment que marca la diferència en l’aportació proteica.\nNació Digital Tarragona\nHo confirma el resultat de la comparativa de 1.200 nenes i nens de cinc països europeus que durant el primer any de vida. Foto: NotíciesTarragona.\nArxivat a Estudi, Nutrició. Leave a Comment »


[EixDiari] #FMSitgesABPS, igers! « Nuria Escalona\nSant Bartomeu és a tocar i Sitges s’està preparant per retre homenatge al seu patró. La Festa Major és aquí!\nMés enllà dels cartells, un altre punt clau en els preparatius de la festa és el programa. Un programa que aquest any mereix que la seva maquetació sigui reconeguda. Recordo programes de Festa Major amb massa pes visual i difícil lectura. Remenin en el programa d’aquest any i veuran com la direcció d’art ha estat tractada amb estima. En aquest punt el mèrit és de Vicky Gallardo i Edu Sentís.\nPerò més enllà d’aquests actes derivats de la comunicació més tradicional de la Festa Major de Sitges, sempre m’agrada repassar punts de la seva vessant 2.0. Ens hi endinsem?\nEn motiu d’aquesta celebració, l’any 2011 l’Ajuntament de Sitges s’estrenava a Twitter i Facebook. Després d’alguns anys en què érem pocs fent-nos ressò de la festa a la xarxa, finalment s’hi incorporava una institució amb un pes indiscutible. Ja no estevem sols! D’aquells moments en recordo i conservo amics twittaries com en Xavier Iglesias. Amics sorgits per haver twittejat sota un mateix hashtag quan la festa encara no comptava amb hashtags oficials. Entenc que les institucions han de poder comunicar com es tractarà la festa als mitjans socials, però pensin que no sempre és fàcil imposar un hashtag. El hashtag oficial de la Festa Major de Sitges 2013 és #FMSitges13. Funciona sense problema perquè parla de la festa (FM), el lloc de la festa (Sitges) i l’any de la festa (13). Però què passaria si en comptes de la Festa Major de Sitges 2013 ens trobéssim amb què hem de comunicar una festa que se celebra a tot Catalunya com podria ser la Diada de Sant Jordi? Seria difícil apostar per un sol hashtag i malgrat tenir-ne un d’oficial, com a institució, també s’haurien d’emprar els hashtags més utilitzats per la resta d’usuaris.\nTwitter i Facebook a banda, aquests anys s’incorpora amb notorietat una nova plataforma a la festa: Instagram! L’Agrupació de Balls Populars de Sitges, una entitat amb gran pes a la festa, organitza el Primer Concurs Fotogràfic de Festa Major a Instagram. Una iniciativa molt actual i directament vinculada al tarannà del nou president de l’entitat, el jove sitgetà Xavier Salmerón. El concurs pretén captar en imatges l’essència del que haurà estat la Festa Major de Sitges. Concretament de l’edició 2013 perquè el període per poder-hi participar va del 20 d’agost a les 18.00h al 27 d’agost a les 22.00h i no s’acceptaran imatges d’anys anteriors. La idea és mostrar la festa sense malmetre la instantaneïtat característica d’Instagram. El requisit més important per poder participar en el concurs és que totes les imatges estiguin etiquetades amb el hashtag #FMSitgesABPS, un de diferent a l’oficial. I com a concurs que és, hi ha premis! Hi haurà premis específics per a les 3 fotografies finalistes i un premi conjunt per a les 30 fotografies finalistes. Tots els detalls poden ser consultats a les elaborades bases legals del concurs, però el més atractiu és el premi conjunt a les 30 fotografies finalistes. El premi conjunt és que les 30 fotografies finalistes del concurs formaran part d’una exposició fotogràfica a l’Ateneu Popular de Sitges.\nEn l’aspecte 2.0, la Festa Major de Sitges 2013 també promet i us animo a tots a participar-ne. Us animo a concursar i donar a conèixer la vostra visió de la festa!