Llibres – Bearn\nLa revelació de Miquel Duran\nSegur que molts de vosaltres us hi heu trobat: aneu a veure una pel·lícula que us han dit que és molt bona i al final penseu que no n’hi havia per a tant, que és bona, sí, però tampoc com per anar proclamant als quatre vents que és una obra meravellosa. Amb els llibres passa el mateix. Per això solc desconfiar quan un editor em diu que llegeixi el llibre que acaba de publicar, que m’agradarà. Penso allò tòpic “i què ha de dir si s’hi acaba de jugar els quartos i si hi ha fet una aposta per un llibre, que no m’agradarà?”. Quan la nota que acompanya el text és diferent ja me’l miro amb molta més gràcia. En aquesta ocasió només em demanaven que em llegís el llibre (aprofito el parèntesi per fer un incís, la cosa funciona més o manco així, servidor demana a les editorials els llibres que a priori, sobre la informació que ens passen, pensa que li poden agradar. I de vegades els editors envien de motu propi alguns llibres que pensen que ens poden agradar). És a dir, fins que el llibre va arribar a casa jo no sabia qui era en Miquel Duran (Pujarnol, 1985), només que el seu llibre tenia una portada interessant, que la nota de la seva editora també era interessant i que a més a més publicava en tapa dura i vés per on, els darrers llibres en tapa dura que he llegit d’aquesta editorial m’han agradat: començava el procés de reconeixement de l’horitzó d’expectatives.\nEn Miquel Duran (ell no, el seu llibre) estava sobre la taula esperant el moment propici i això va fer que se’m colés una lectora al davant que el va llegir abans i em va dir que li fes cas a la nota de l’editora i em llegís Més o menys jo, una novel·la que ve avalada per una contraportada amb frases d’Andreu Martín, Ricard Ruiz Garzón i la Tina Vallès, tres bons lectors (i bons escriptors) i al final em vaig decidir a fer-los cas per trobar-me amb un llibre singular, honest i molt molt molt molt recomanable. Un d’aquests llibres que estan destinats a marcar una empremta en el lector, sobretot si aquest és jove i li arriba el llibre en el bon moment.\nEl narrador d’aquesta història en primera persona és en Marc, que viu en un petit poblet del Pla de l’Estany i que si no fos perquè em fa molta peresa haver de llegir una altra vegada un llibre que em va deixar bastant fred com és El vigilant en el camp de sègol, de Salinger –com d’infinitament millors són els seus 9 contes-, podríem comparar amb un Holden Caulfield local. Només que ja he dit que no tornaria a llegir el llibre de Salinger i en canvi sí que tornaria a llegir el llibre de Miquel Duran sense dubtar-ho. Hiperbòlic? Sí. I més tractant-se d’un escriptor novell i totes aquestes coses i no et passis que igual li puja al cap i el tudem com a escriptor i bla bla bla. Us puc assegurar que a algú que escriu com en Miquel Duran (i que imita la sintaxi oracional dels diàlegs de Lobo Antunes) no li pujaran els elogis al cap. No escriuria així.\nI com és aquesta escriptura? Bona, molt bona. Duran ha creat allò tan complicat de trobar que és una veu pròpia (encara que honestament reconegui que ha manllevat frases senceres a alguns grandíssims escriptors que esmenta al final del llibre, un acte que recorda que no es pot ser bon escriptor sense ser bon lector) que es basa en un ús lèxic de gran precisió, en una recerca constant de l’adjectiu precís i en l’aparició puntual i controlada del món màgic i oníric al mig del discurs realista, partint de la base que no existeix una separació entre els dos mons sinó que n’hi ha un de sol que admet la doble possibilitat. Miquel Duran escriu narrativa com la faria un poeta amb sobredosi de metàfores: volent abastar el món. El més curiós és que se’n surt.\nQuina és la història d’en Marc? Doncs en general la de qualsevol adolescent inadaptat: una família normal, que viu al camp, on hi ha hagut una tragèdia pretèrita, mala relació amb la mare, correcta amb el pare, distant amb una germana que en el passat ha estat anorèxica. Descobriment d’un primer enamorament, de l’amistat, del món que s’eixampla més enllà del redol, i una confessió en primera persona d’una gran potència. Res extraordinari pel que fa al contingut –més enllà de convertir Banyoles i els encontorns en territori literari, però les adaptacions locals ja estan molt explotades-, però meravellós per la forma, per la manera de narrar-ho. Crec que Miquel Duran escriu tan bé que podria agafar una natura morta –tipus vaca escorxada- i amb temps faria una novel·la admirable.\nPer acabar, deixeu-me dir només una cosa pel que fa a l’edició: Si la Galera –i qualsevol altra editorial, per descomptat- troba mitja dotzena de llibres com aquest cada any i els sap explotar bé, crec que recuperarem per al país aquella generació de lectors entre 14 i 18 anys que es perden pel camí, que deixen de ser lectors. Amb un llibre com aquest a les mans és impossible no ser-ne. I atenció, és un llibre per a adults. Sempre i quan siguin prou intel·ligents com per apreciar les petites joies de tapes blanques.\nMés o menys jo.\nLa guerra real de Vayreda\nEn els darrers temps és comuna la conversa entre tot un seguit d’escriptors menors de quaranta-cinc anys: és molt difícil llegir determinats clàssics de la nostra literatura, en molts de casos per pur desconeixement (cas d’autors que no s’han incorporat a l’imaginari com Soldevila, Ferran Canyameres, Domènec Guansé, Cèsar August Jordana, Rafel Tasis, Eugeni Xammar, Benguerel i tants i tants d’altres homes de lletres amb carreres silenciades per la Guerra Civil i l’exili), en altres per la dificultat de trobar edicions de les seves obres a l’abast (ni tan sols a les biblioteques) i en altres per un cert respecte a enfrontar-se a les seves obres, sobretot quan aquestes són del XIX o dels primers cinquanta anys del segle XX.\nPer això mateix, cada vegada que una editorial recupera un clàssic de les nostres lletres i el posa a l’abast dels lectors contemporanis (això vol dir, en edicions acurades que mantenen l’essència de l’obra però que a la vegada l’acosten al lector contemporani) és un motiu de joia i festa, sobretot quan el resultat és poder llegir els Records de la darrera carlinada de Marian Vayreda (Olot 1853-1903) que ara ha recuperat L’Avenç en la seva sèrie Literatures.\nQuè ens explica el llibre? Doncs ni més ni manco que les aventures del jove Vayreda en les partides carlines, en concret durant la tercera guerra carlina, la de 1872-1876, en la qual va participar ben activament. Vayreda va donar el text a impremta més de vint-i-cinc anys després. En canvi, La punyalada, considerada de forma unànime la seva millor obra, es va publicar el 1904, pòstumament.\nÉs aquest un llibre més sobre una guerra més? La resposta hauria que ser que no. I no ho és perquè Vayreda usa una primera persona molt efectiva per mostrar-nos a la perfecció la guerra a la petita escala, així com ell la coneix, com ell hi participa. Oblida per un moment els contexts generals i se centra en emocions tan humanes com el baptisme de foc o el desconcert a la batalla. Hi ha moments en què el llibre recorda les magnífiques pàgines inicials de La Cartoixa de Parma on Stendhal explica amb un encert molt gran el desgavell d’una batalla napoleònica i altres en què entronca amb la cruesa i la tendresa de La insígnia roja del coratge de Stephen Crane (per cert, hi ha una molt bona traducció d’Edicions de 1984).\nLa guerra de Vayreda és una guerra humana, amb por, tristesa i sobretot incomprensió. Per això llegir aquest llibre és important i per això és una gran notícia la seva recuperació.\nUn recorregut honest pel segle XX\nBarcelona © Fotografia Carles Domènec\nMoltes de vegades els llibres importants no han hagut de menester una gran quantitat de pàgines per poder expressar tot allò que volien dir. La història de la literatura de ficció n’és plena, no tant la del camp de l’assaig, però si feim una mica de memòria veurem que la tradició del pamflet polític o la de l’assaig breu és ben ferma. Montaigne saltava d’un tema a l’altre amb notable facilitat, i a casa nostra un dels més importants pensadors que hem tingut, Joan Fuster, va practicar amb notable habilitat (i amb enorme lucidesa) el joc intel·lectual i el repte que suposa bastir un discurs coherent sobre quasi tot.\nEl periodista Agustí Pons, reconegut per molts com un dels millors conradors de l’art de la biografia que tenim a casa nostra, va publicar el passat mes de febrer un d’aquests llibres que fan pensar: 1914-2014, que compta amb el subtítol de Per entendre l’Europa del segle XX. L’ha editat Pòrtic.\nEl llibre s’estructura al voltant de deu lliçons –Pons no amaga que el bessó original que propicià el text és un curs- que s’estructuren al voltant de deu llibres (en aquest cas gruixuts en la major part dels casos) i que serveixen a l’autor com a punt de partida per a la reflexió sobre temes com la identitat europea, el fracàs de la revolució russa, la segona guerra mundial, els camps de concentració, la dona i l’Estat del Benestar, el franquisme, el crepuscle de la democràcia o la decadència d’occident, entre d’altres.\nPons adopta la postura d’un escriptor que es defineix sobretot com un demòcrata i no juga amb cartes trucades: les mostra des del principi. El llibre palesa un anticomunisme ben notable, però aquest anticomunisme no l’hem d’entendre en cap cas com un brindis al sol de cap a postures radicalment liberals i d’exaltació dels mercats, sinó com un elogi de la democràcia.\nEl prefaci del llibre amb què Pons recorre aquest segle XX curt en paraules de Hobsbawm però que ell té el detall de voler analitzar fins al present perquè l’ànima que impulsa la ploma és la de l’escriptor, és una petita joia que s’hauria de fer llegir a totes les facultats de periodisme del món: “Aquesta manera d’analitzar la realitat sense desenganxar-s’hi, sense cap apriorisme ideològic –o amb el mínim d’apriorismes possibles- és allò que, durant el segle XX, ha diferenciat un intel·lectual d’un periodista. El que pretén l’intel·lectual és trobar una teoria –pròpia o d’altres- que sigui capaç de donar coherència global a allò que està passant en el món. El periodisme, en canvi, consisteix a intentar entendre, cada matí, el món, i explicar-lo amb les mínimes ratlles, o amb les mínimes paraules, possibles. El periodista no es juga el seu prestigi si la realitat del que passa en el món desmenteix el punt de vista del qual parteix a l’hora d’intentar entendre’l. Salva l’honor si és capaç d’explicar la realitat en tota la seva complexitat; també, en tot allò que pot tenir de decebedor respecte a una idea prèvia més o menys brillant. L’actitud del periodista no ha de ser la sospita –com va escriure un il·lustre representant de la Guerra Freda- sinó la curiositat. L’obsessió de l’intel·lectual, en canvi, és la recerca de la certesa”.\nAgustí Pons ha reflexionat amb encert sobre el segle XX de la manera en com ho fa un periodista, d’una manera atenta, partint dels llibres però observant la realitat. Aquest no és un llibre d’història, sinó que és un llibre clau per poder entendre alguns dels fets més dolorosos del present immediat. Per això és un petit llibre important, perquè és un llibre de llibres com demostren les deu lliçons i el detall de, tot i ser un text amb aquestes característiques, no haver renunciat a una bona llista bibliogràfica, perquè se suposa que d’una curiositat ens hem de poder adreçar a una altra curiositat. Pons ho ha entès així i ens ha llegat un assaig honest. No és poc en els temps que corren.\nFebrer de 2014.\nLa memòria de Patrick Modiano\nHi ha escriptors fonamentals de la cultura europea que han tengut mala sort pel que fa al procés de recepció fora del territori nacional d’on provenen. Patrick Modiano i la llengua catalana són un exemple perfecte de l’afirmació, tot i que en els darrers temps Proa ha iniciat un procés de traducció dels llibres de l’escriptor francès i ara per exemple s’acaba de posar a l’abast dels lectors L’herba de les nits.\nModiano (1945) ha fet de la memòria històrica i de la indagació sobre la responsabilitat dels ciutadans francesos en diferents moments del segle XX el pal de paller sobre el qual ha erigit la seva obra. I si primer va començar desmantellant el mite de la França resistent contra el nazisme i va abundar en la responsabilitat de la col·laboració dels francesos amb el règim nazi (com palesa la seva anomenada “Trilogia de l’ocupació” iniciada el 1968), a poc a poc han estat els anys 60 i el París d’aquella època el que ha centrat la seva obra, per on planeja també el conflicte de la guerra de descolonització argeliana. La identitat serà el tercer gran tema de l’obra de Modiano.\nModiano és, sense dubte, un dels millors escriptors europeus de la segona meitat del segle XX i els seus temes –tan arrelats a la França d’aquest segle XX- són perfectament universals després dels traumes de la II Guerra Mundial i els misteris oberts, així com també després de l’arribada de la postmodernitat i el mal entès relativisme.\nA L’herba de la nit (Proa, 2014), Modiano recupera el seu alter ego literari, Jean, i el situa en els anys 60 i en la contemporaneïtat. El narrador recupera la memòria d’una noia que de sobte va desaparèixer i més de 40 anys intenta trobar-ne de nou el rastre. La seva indagació en alguns moments adopta la tonalitat d’una novel·la negra (hi ha una doble investigació, la de la noia –protagonista en absència- i la d’un assassinat accidental en el qual podria haver estat implicada), però en realitat Modiano va molt més enllà: ens està fent el retrat del París perdut i ens està mostrant la forja de l’escriptor.\nAixí, aquell quadern negre on apuntava les coses més inversemblants quan era jove s’ha convertit en un “aide-memoire” fonamental per poder reconstruir aquell moment perdut. Els personatges foscos, un París en total transformació i la presència del propi Jean fan la resta. Modiano crea una nova “nouvelle”, el gènere en el qual se sent absolutament còmode (i que potser explica la seva escassa recepció a casa nostra, ja que aquest sembla ser un producte especialment odiat per les editorials), que és una porta oberta a immenses possibilitats: la reflexió sobre la identitat; la reflexió sobre la pèrdua de la ciutat i la seva transformació, i la reflexió sobre com ens deixam seduir i enganyar a la vegada.\nTot, és clar, amb la dosi habitual d’excelsa literatura que acompanya l’obra d’aquest escriptor majúscul de llibres petits.\nProa, Barcelona, 2014.\nEl vertigen del tàndem\nUn dels fets més tràgics que es deriven dels atemptats de l’11M a Madrid (a banda de les víctimes, és clar) és la constatació del divorci absolut entre una determinada ciutadania i els mitjans de comunicació de masses. La manipulació constant i l’intent partidista de destruir els adversaris polítics varen iniciar la caiguda massiva de lectors que internet i el consum de mitjans diferents com els gratuïts només varen contribuir a accelerar. Però que ningú no s’enganyi, bona culpa de la mort de la premsa (o de la ferida quasi mortal que pateix) té en la pròpia premsa el seu autor material. Si el mitjà en qüestió és una televisió pública en una comunitat autònoma en mans del Partit Popular llavors la barrera que separa el mitjà de la producció de propaganda és quasi inexistent.\nEn paral·lel a aquesta constatació, hem pogut observar com de cada dia més el millor periodisme es fa a internet i en forma de llibre, i moltes de vegades, en el darrer cas, en forma d’obra de ficció que hom pot llegir com una crònica de la realitat més immediata. La proliferació de mitjans digitals i de suports diferents permeten a poc a poc i amb molta voluntat anar contrastant d’una manera diferent les informacions que es mouen, i els llibres permeten entendre una mica millor el món contemporani.\nIdò bé, seguint aquesta premissa, si algú vol entendre què va suposar el desballestament del Canal 9 al País Valencià i els darrers dies d’aquesta cadena pública ha de llegir forçosament Vertígen, de l’escriptora menorquina Esperança Camps i de la corresponsal de TV3 al sud del país, Empar Marco. Tots els qui no estan interessats en el tema dels mitjans de comunicació també han de llegir la novel·la perquè aquesta és una radiografia precisa i ferma –tot i que usant una molt bona literatura- del que és aquest bocí de país on al meu entendre en aquests moments passen algunes de les coses més interessants des del punt de vista cultural, polític i social (avís per a navegants, qui entengui que les terres de l’Ebre són el Sud del País té un petit problema de geografia que va des de Vinaròs fins a Elx).\nEl tàndem Camps-Marco uneix forces per oferir un llibre de lectura trepidant publicat per una nova editorial, Sembra Llibres (incorporada al grup de Llegir en Català), que pels avals personals de la trajectòria de l’editor Joan Carles Girbés, sembla destinada a proporcionar-nos grans moments de gaudi. Camps i Marco aprofiten l’arribada d’un periodista grec per fer una xerrada en unes jornades de periodisme a València per incardinar en una sola narració la crisi política i econòmica; la crisi del periodisme i l’ascens de l’extrema dreta a Europa i l’especial màniga ampla que se li concedeix al País Valencià des de la batalla de València ençà i passant per casos flagrants com l’assassinat a Montanejos de Guillem Agulló.\nLes dues autores –no debades les dues són periodistes- aprofiten la seva excelsa prosa i moltes hores viscudes al carrer en primera persona per oferir-nos un gran llibre perquè han entès el que és essencial: aquesta no és una crisi econòmica, és una crisi ètica i moral que pot comportar l’esbucament d’Europa a través de la destrucció de la pròpia democràcia a través dels populismes de signe totalitari.\nVertigen és ben bé això, la sensació de terror que ens produeix acostar-nos al caire de l’abisme, i Esperança Camps i Empar Marco ens hi transporten amb una escriptura trepidant que enganxa el lector des del primer moment però que el fa reflexionar moltes hores i dies i setmanes després d’haver tancat definitivament el llibre. Ens fan pensar. Tant de bo tots els escriptors i tots els periodistes ho aconseguissin avui en dia.\nEsperança Camps i Empar Marco\nUcraïna des de la vida real\nEn el món en què vivim hi ha llibres que són més oportuns que d’altres. I de vegades aquests responen a les casualitats o a les intencions. Sigui com sigui, molts de llibres oportuns solen ser obres que interessen més pel contingut que per la forma, és a dir, per allò que expliquen que no pel que expliquen. Sovint són llibres apressats, amb redaccions que no passen de l’aprovat justet i on l’actualitat i la immediatesa mana. Vet aquí, però, que ara tenim a les mans un llibre de plena actualitat que a més a més compta amb un contingut molt interessant i que a sobre està excel·lentment explicat. Es tracta d’On vas, Irina? de la Rosa Maria Pascual, una novel·la que ha publicat l’editorial Gregal, que forma part del grup Llegir en Català i que està ambientada a Ucraïna, partint des de la tragèdia de Txernobil fins al present\nRecordo perfectament el pànic nuclear que es va estendre per tota Europa el 1986 quan els reactors de la planta nuclear ucraïnesa (llavors de la planta nuclear soviètica) van patir l’accident que condemnà a la mort (immediata o perllongada en el temps pels efectes de la radiació) a un nombre aproximat de 200.000 persones. Durant anys va estar prohibit, a Mallorca, caçar tords i estornells, ocells migratoris que provenien de les zones contaminades. Txernobil va tornar a la ment de tothom amb les darreres catàstrofes nuclears al Japó.\nBé, doncs l’accident és només un dels punts de partida del llibre, que ens explica moltes coses més: la protagonista, la Irina és una noia jove que ha estat mare recentment i que ha de fugir del país després d’haver agredit un guarda de seguretat d’un supermercat que la intentava violar. Mitjançant salts temporals assistirem no només a la seva fugida, sinó i sobretot, al seu pas per Catalunya gràcies a les famílies d’acollida amb els afectats de l’accident. Però també viatjarem perfectament a les entranyes de la corrupció del règim ucrainià, al descontrol i corrupteles de les entitats solidàries (no tant a Catalunya sinó sobretot en el país d’origen dels nois que s’envien), al complex mecanisme de la solidaritat a casa nostra, i viatjarem a l’interior de la pobresa, la resignació i la lluita per la supervivència.\nRosa Maria Pascual ha trobat un filó literari de primer ordre en el personatge de la Irina, la seva heroïna, que ho és més i destaca més precisament perquè està acompanyada d’una colla de secundaris d’autèntic luxe que enriqueixen la novel·la, la matisen i li donen la immensa qualitat humana que traspua en cada una de les seves pàgines. On vas, Irina? es converteix així en una novel·la que és un document de primer ordre sobre aquest est d’Europa després de la desfeta de la Unió Soviètica, d’un país enorme on es juga el nou capítol de la guerra freda (cada cop més calenta), entre una Rússia que cada vegada se’ns mostra més imperial i més forta, i una Europa delmada per la crisi però que encara és el paradís somiat per als territoris en terra de ningú que compten amb immenses reserves de matèries primeres cobejades per uns i altres. Els que en pateixen les conseqüències, sempre, són els ciutadans, com la família de la Irina que fa mans i mànigues per tenir quelcom per menjar el dia següent. Aquesta és la vertadera lluita a la qual està abocada bona part de la població d’aquest indret fascinant que un dia situàrem al mapa per culpa d’un accident devastador, i que ara podem tornar a marcar per ser l’escenari d’una molt bona novel·la.\nFa un cert temps que es llegeix que la poesia catalana està passant per una crisi estructural. Segurament els editors de poesia –aquests herois que es juguen els seus diners per publicar els llibres més complicats de vendre- poden afirmar-ho rotundament, i potser per això les xifres de vendes dels poemaris són minses. Però potser també és cert és que a mesura que van passant els anys va incrementant-se el nombre d’escriptors del gènere i el nombre d’editorials que publiquen els seus versos i potser, en conjunt, es ven més poesia que en altres moments històrics de la nostra literatura. És només una hipòtesi: una major atomització del fet poètic a casa nostra, acompanyada de vendes minses (una part important del fet correspon a la crisi) i un augment important de recitals poètics a tot arreu amb el que això comporta: un consum de poesia que potser és fa més en viu i pel you-toube que no sobre el paper. Però és indubtable que l’aparició de noves editorials, d’aquests recitals i de la nova circulació de la poesia ens fan descobrir noves veus interessants de la nostra literatura. I en Joan Duran i Ferrer (Sitges, 1978) n’és una, malgrat que fa força temps que volta pel món poètic nostrat.\nAra ens ha arribat com a proposta a tenir en compte de cara a aquest Sant Jordi, Extrema llum, el poemari que li va valdre el premi Recull de Blanes (el Benet i Ribas de poesia) el 2013, i que ha publicat Pagès Editors a la seva col·lecció La Suda. El llibre compta amb un pròleg de Cèlia Sànchez-Mústich i amb un epíleg de Mireia Calafell i en ell el poeta ens presenta una successió de poemes on l’amor i les seves manifestacions (record, concreció, consecució, desamor) és una de les constants temàtiques.\nJoan Duran és capaç d’escriure poemes meravellosos com aquest: “S’asseca la saliva sobre el sexe blau/ del migdia. Entre els colors urgents/ d’aquesta llum, estén, obre una rasa/enllà dels cossos. I gosa vessar-hi/ el breu destí de l’aigua que s’aferra/ a la nostra despulla. Detura la terra/ abans del pendent. O aboca’m/ a l’erosió al·lucinada de l’abisme” i a la vegada salpebrar la seva poesia amb altres cops de puny com aquest: “el gat juga amb l’ocell mort del temps”. En aquesta extrema llum l’encavalcament, moltes vegades brutal, es converteix en un tret estilístic d’un poeta que ens vol fer fluir de vers en vers fins a les sentències conclusives de molts de poemes on destaquen o bé el dístic final o bé l’últim vers que de vegades adopta aire de sentència: “aquesta tarda en què oblidem/ que som si alhora ens extingim”. Estructuralment el poemari s’articula al voltant de diferents parts: Creta, Variacions sobre la matèria, Variacions sobre l’espai i el temps i Variacions sobre la llum. La segona part, a més a més, té tres apartats: L’Aigua; La sang, l’oxígen; i L’Argila, la sorra; un total de 14 poemes sobre la trentena que té el conjunt i al meu entendre, juntament amb Creta, allà on es concentren els millors poemes d’un conjunt que destaca, sobretot, pel fet que tot ell és d’una gran qualitat.\nDuran ens ha construït un poemari on els termes que més hi predominen són sal, norai i sorra, que ens acondueix a una aigua que és molt present en el poemari, però una aigua de fusió, d’aiguabarreig, de mar humà, potser colonitzat. I així, aquesta aigua, aquests norais que indiquen civilització i lloc d’amarrament, referència i fiabilitat, es mesclen amb el color blau que predomina cromàticament un poemari que respira saladina de cossos i veritats com a punys, tan extremes com la llum.\nJoan Duran i Ferrer.\nNo només maten, sinó que ho fan bé\nEl gènere negre en llengua catalana passa per un excel·lent moment de forma pel que fa a la creació. La frase la vaig encunyar just abans del primer festival Tiana Negra, el gener del 2013, i potser, després de llegir Elles també maten, ha arribat el moment de confirmar-la. El volum de relats que va publicar Llibres del Delicte el mes de novembre passat aplega tretze textos de dones al voltant del gènere negre. La professora de la Universitat de Barcelona, Anna Maria Villalonga, és al darrere del projecte i ha fet una feina molt interessant: aconseguir trobar les autores, engrescar-les i fer-les partícips d’un projecte que ha arribat a bon port.\nLa tradició de les antologies de relats breus del gènere negre és llarga a casa nostra (encara que no abundant). A la mítica Negra i consentida del col·lectiu Ofèlia Dracs vàrem poder assistir al naixement d’alguns detectius mítics, mentre que d’antologies com Crims.cat (servidor va tenir l’immens privilegi de poder ser-ne antòleg juntament amb Àlex Martín) i Crims.cat 2.0 han sorgit una col·lecció (fins al moment) modèlica, i també algunes propostes editorials interessants. A Elles també maten també hi ha contes extraordinaris que, des del meu punt de vista, reclamen o una continuïtat o bé d’algun protagonista o bé de l’autora dins el gènere.\nVillalonga ha fet una feina molt interessant en el sentit que ha estat molt generosa en tres sentits: en primer lloc per la seva aposta pel gènere breu, que ha defensat moltes vegades no només com a estudiosa, sinó també com a autora. En segon lloc per la defensa de la qualitat de les autores més enllà de la seva experiència com a narradores de gènere negre o no. I en tercer lloc per incorporar amb normalitat autores que escriuen habitualment en castellà a un recull en català com aquest.\nTambé ha estat molt generosa en la seva concepció del gènere negre. És quelcom que hem discutit sovint. Per als més puristes alguns dels relats que s’inclouen en aquest volum no mereixerien el qualificatiu de relat negre, però hem de concloure que tots comparteixen una certa atmosfera en què el gènere hi és present d’una manera o d’una altra. I això també és interessant. En un moment en què s’està tendint a la mixtura de gèneres allò que compta és que un text sigui bo, i aquí en tenim tretze de molt interessants (a cadascú li agradarà més un o altre, que aquesta és la gràcia de les antologies).\nAl meu entendre aquest és un llibre valent. És un llibre de dones però no feminista (encara que hi hagi relats que ho siguin), és un llibre de relats de gènere però entès en sentit ampli i és un llibre que mescla diferents generacions, maneres de fer i estils per conformar un mosaic del que es fa en aquest país. Jo després de llegir-lo, i a risc que totes les altres companyes del recull m’odiïn, destacaré quatre relats de matrícula d’honor sobre la resta de les bones notes de la classe: “L’assassinat de la venedora de cupons” de Margarida Aritzeta; “El dia que vaig perdre el món de vista” de l’Empar Fernández; “De vegades, l’atzar” de la pròpia Villalonga i sobretot, sobretot “(Ulleres de) pasta negra” de l’Esperança Camps, que demostra que la menorquina és, avui per avui, una de les millors escriptores de la nostra literatura i a qui cal reclamar-li ja la gran novel·la negra que tots sabem que du dins (i si no que li ho demanin a Paco el Moix).\nEn definitiva, un llibre important que també hauria de ser-ho aquest Sant Jordi i que només té un petit defecte: la manca d’un índex que faciliti la navegació entre les seves pàgines. Res massa greu.\nAnna Maria Villalonga (ed)\nUna gran novel·la europea\nJaume Benavente al Raval (Barcelona). © Fotografia de Carles Domènec\nSi en Jaume Benavente fos un escriptor en qualsevol altra llengua que no fos la nostra no hauria d’anar justificant cada dos per tres les decisions que pren com a escriptor. Tot el que fes seria normal i seria el públic, sobirà i inapel·lable, qui decidiria si la seva obra el convenç o no. Però en aquest petit país nostrat els autors que escriuen llibres ambientats més enllà del nostre redol han de començar per vèncer, en primer lloc, la fase de la justificació: han d’explicar un fet normal, que és escriure sobre allò que els ve de gust.\nSi fóssim un país normal en Jaume Benavente no només no hauria de justificar-se per ambientar les seves novel·les a Cabo Verde, Lisboa, Madeira, Porto, Amsterdam, Sarajevo, L’Havana, Portbou o Barcelona, sinó que a més a més tendria un públic molt fidel que s’aniria escampant com taca d’oli convençuts de la immensa qualitat literària d’aquest escriptor que de vegades m’agrada definir com el nostre gran escriptor centreeuropeu en llengua catalana.\nAra, aquest escriptor singularíssim i tenaç que és un luxe per a la nostra literatura, acaba de publicar Dibuix a les fosques, amb l’ajuda del saber fer habitual de l’editorial Meteora. El llibre suposa el retorn de la inspectora Marja Batelaar, però aquesta novel·la es pot llegir de forma absolutament independent de la primera entrega de la sèrie.\nAmb el seu Dibuix a les fosques Benavente ens presenta una novel·la negra de ritme dilatat i preciosista, amb un personatge extraordinari que va creixent a mesura que l’acompanyem en la investigació i que ens convida a recórrer llocs i espais i a interrogar-nos sobre temes complexos com el de la identitat, la maldat i el seu origen o l’europeitat.\nAlgú podrà pensar que per ser una novel·la negra li falta el ritme trepidant del thriller o la vessant social, o personatges durs i traumatitzats. Doncs no, la família negra és prou ampla i generosa com per acceptar les incursions benaventianes en el gènere, i fer-ho de grat. I en el fons aquesta és una gran novel·la social –el conflicte racial i migratori és ben present en el barri de l’Oud-West, que a la novel·la agafa un gran protagonisme-, i també tenim una dosi elevada de solitud en el personatge de la inspectora d’homicidis, tot i que és molt més real i humana que molts dels seus col·legues de professió literaris; i Déu n’hi do com es precipita l’acció des de mitja novel·la cap endavant.\nPerò la gràcia de tot això és que no ens fa falta. Benavente ens introdueix amb tanta mestria dins la novel·la que no hi trobem res a faltar. Tenim un “procedural” de primer ordre que a més a més es complementa amb les recreacions atmosfèriques marca da la casa de Benavente, les reflexions i les referències culturals i una investigació que es va complicant per moments de la mateixa manera que es van complicant les vides humanes dels seus protagonistes.\nBenavente ha tornat a fer una gran novel·la europea amb crims i investigació que fan que plantejar-se per què escriu sobre Amsterdam (o qualsevol altre lloc) sigui absurd. El que ens hem de plantejar és si, com a societat lectora, podem prescindir de les obres de Jaume Benavente. Qui cregui que la resposta és afirmativa té un problema molt greu de curtor de mires, de falta de perspectiva moral i de migradesa estètica.\nJosafat, reeditat des de Girona\nArriba un moment, sempre temut, en què has de parlar d’un clàssic de la literatura catalana, una d’aquestes obres fixades en la ment del lector, dels estudiosos, dels filòlegs catalans que ara i adés en parlen. El motiu, és clar, és la reedició de l’esmentat clàssic, que potser no has llegit o que potser has llegit malament i amb presses en el seu moment, angoixat per l’obligatorietat de les lectures sobre les quals hom s’ha d’examinar, retre comptes, aquell pas que es fa als instituts, a les facultats, aquell pas que potser ens fa perdre un lector a cada bugada. Lectura obligatòria, vet aquí el gran oxímoron que tot ho corromp.\nEl clàssic en qüestió es Josafat, de Prudenci Bertrana (1867-1941), en la nova edició a cura de Xavier Pla i de les Edicions de la ela geminada, de Girona, que ens ofereix el segon volum de la biblioteca que dediquen a aquest mestre literari. Josafat, un text arxieditat, segons que explica el mateix Pla en la introducció, però potser per això mateix allunyat de l’original del de Tordera, que ara han recuperat, més fidel a l’original.\nConfesso que no l’havia llegit mai i que per això no puc entrar en disquisicions peculiars i particulars sobre edicions, fiabilitats al text i altres elements de crítica textual que segur que faran les delícies dels experts, però em sembla que tenir a les mans aquest llibre és un petit luxe per a la nostra cultura: ens calen biblioteques d’autor i ens cal situar els nostres a l’alçada que es mereixen, i en aquest sentit la biblioteca Prudenci Bertrana està cridada a ser una bona mostra de feina ben feta (semblant a la biblioteca Narcís Oller de Cossetània). El llibre m’ha semblat editat de forma impecable, començant pel tacte i l’olor, que conviden a la lectura apassionada d’aquesta nouvelle terrible i tràgica, escrita amb precisió de neurocirurgià, perquè és en el retrat de la passió humana on excel·leix Bertrana.\nEn uns temps en què els editors gairebé no volen sentir a parlar de res que no sigui novel·la és un plaer i un privilegi trobar-se amb la recuperació d’aquesta “Narració”, tal i com la va batejar el seu autor i que en un resum ràpid tracta de la passió d’un campaner de la catedral per una dona, la Fineta, que és l’encarnació de la luxúria. Un amor sacríleg, tràgic i abocat al desenllaç fatal. Una peça on la intensitat i el conflicte guanyen precisament per la brevetat, per la concentració. Una petita peça mestra recuperada per una editorial que des de fa un temps és a la llista d’aquelles que han de seguir els qui volen gaudir de llibres bons i bells.\nServar el patrimoni amb la paraula\nHi ha dues menes de llibres en el món dels llibres bons, els importants i els imprescindibles. El llibre de l’oli, de Joan Mayol, publicat per El Gall Editor, entra de ple dins de la segona categoria. Podríeu pensar que servidor exagera, i també podríeu pensar que un llibre sobre un tema com aquest mai pot assolir aquesta categoria, però tant una afirmació com l’altra serien un error. Joan Mayol ha fet molt més que escriure un llibre sobre l’oli, ens ha volgut salvar un patrimoni cabdal a través de les paraules.\nNo hi ha res més difícil per a un escriptor que transcriure les sensacions provocades per les olors i pels gusts. Per això quan un narrador hi excel·leix, el record de les seves paraules queda lligat indiscutiblement a aquell producte. És el que passa quan hom llegeix Josep Pla, o Néstor Luján, o fins i tot Andrea Camilleri i Vázquez Montalbán, per posar només uns exemples, o l’antològic article que va fer Guillem Frontera sobre els albercocs o els textos d’Andreu Manresa sobre la gastronomia insular. Mayol podrà passar a inscriure’s en aquest conjunt de privilegiats perquè el seu llibre fa olor d’oli i fa gust d’oli, o com a mínim transmet un amor tan gran per aquest producte que a les papil·les gustatives i al nas ens arriben de sobte totes les aromes d’aquesta menja imprescindible que tots tenim associada a la felicitat.\nEls textos de Mayol (i les col·laboracions estrelles que té) són una mescla d’història, etnografia, ciència i poesia tot al voltant d’un producte que ell, quan va ser conseller d’agricultura, aconseguí dotar de denominació d’origen, i que estan magníficament acompanyats de fotografies, pintures, dibuixos i explicacions de tota mena per tal de construir un gran estudi –apte per a profans- sobre un dels productes agrícoles que més ens ha conformat i que marca de forma indestriable la nostra forma de ser i la dels nostres paisatges.\nLlegir el Llibre de l’oli de Joan Mayol i El Gall Editor (en aquest cas sí que podem dir que l’edició és també una part fonamental de l’obra) és un d’aquests privilegis, el saber segur que tenim a les mans un llibre que vol salvar-nos les paraules, els gustos, la terra. Que ens vol conservar a nosaltres mateixos, en definitiva.\n‘El llibre de l’oli’ de Joan Mayol\nAlbert Villaró (La Seu d’Urgell, 1964) és un d’aquests autors que a poc a poc es va convertint en ineludible de les lletres catalanes. El darrer tour de force d’aquest home que ha flirtejat amb la novel·la negra i la històrica, és Els ambaixadors, l’obra guanyadora del premi Josep Pla d’enguany i que publica Destino. Un absolut plaer de 688 pàgines que es fan curtes al lector, que segurament es deixarà arrossegar per la fascinant història de Mossèn Farràs, un espia mític al servei de la República Catalana –instaurada des dels fets d’octubre de 1934 i presidida per Carrasco i Formiguera- que ha de tornar a l’acció el 1949 per combatre una amenaça detectada per la xarxa d’espionatge català a un Madrid on ha triomfat el feixisme i Sanjurjo i José Antonio governen amb mà de ferro.\nVillaró parteix de la possibilitat que el 1934 el general Batet no hagués reprimit Companys per crear una ucronia d’alta volada on la ironia i el sentit de l’humor es combinen a la perfecció amb l’aventura i els recursos clàssics de les novel·les d’espies, amb les quals hi ha un joc d’homenatge i paròdia que és molt interessant. La novel·la és de cocció lenta, però és que la història ho reclama. De fet, passarà una bona estona abans de saber per què han anat a reclamar a Mossèn Farràs, que viu retirat al poblet andorrà de Llorts, que torni al servei actiu. Però el lector es pot ensumar que és per alguna cosa grossa. I efectivament.\nAbans de partir de cap a Madrid, Farràs passarà per una Irlanda també diferent de com la coneixem actualment, perquè els resultats de la segona Guerra Mundial i la política han fet la resta. Però els catalans trobaran en aquests valents i ardits guerrers irlandesos el millor suport per poder fer avançar la missió. Farràs també intentarà refer la seva antiga xarxa a Madrid, de la qual formava part ni més ni manco que el mateix Josep Pla, un secundari de luxe per aquesta novel·la i un dels principals encerts de Villaró.\nI és que al darrere d’una novel·la d’espies o d’una ucronia –que cadascú l’agafi pel cap que vulgui- l’escriptor andorrà ha bastit una gran història al voltant de l’amistat i de la responsabilitat. L’amistat és el valor imperant en aquest llibre, perquè Mossèn Farràs és un desencantat, un home que no acaba de creure ni en les seves possibilitats ni en les de la jove república catalana, però s’hi manté fidel per l’amistat. Sobretot de cap a aquests irlandesos que no dubten ni un segon en fer-li costat, però també de cap al record dels amics morts en massa conteses. Farràs arrossega una llarga llista de morts sobre les seves espatlles, però és en record del seus que decideix fer aquest últim favor a la pàtria. I què voleu que us digui, de bones novel·les sobre l’amistat no n’anem pas sobrats.\nEvidentment, això no bastaria per aguantar una història de 688 pàgines per si sol. Però la gràcia és que Villaró sap matissar i endolcir a través de l’humor les situacions més complicades. I a més a més és un mestre en la dosificació de la informació, per això ens manté atrapats des del principi fins al final en un llibre memorable on al final és igual la ucronia i la reconstrucció d’un món possible (ep, sense treure-li el mèrit, que és altíssim), perquè els seus personatges i la història que ens explica se’ns fan tan propers, són tan nostres, que no podem evitar riure amb ells, patir i fins i tot plorar. I això només ho fan els grans.\nPer a postres, en Villaró ens ofereix un llarg apèndix de biografies de tots els personatges que surten al llibre on podem saber quins són els seus finals i els seus orígens, i on es nota que l’andorrà s’ho ha passat tan bé com els afortunats que hem pogut llegir aquesta novel·la.\npmartinezcor\t on 27/09/2013 at 9:53\nPersones com tú, l’Anna Maria Villalonga, el Jordi de Manuel i tants negrots escriptors i amics i ressenyistes i activistes literaris, esteu aconseguint que entri en un gènere que no solia llegir. Tinc una pila pendents de llegir. Gràcies!\nEscafarlata\t on 29/10/2013 at 17:01\nM’alegro que us agradi el menú. Salut!\nBezsonoff-Montalat\t on 09/12/2013 at 22:33\nHo heu dit tot. Bravo mestre\nAlbert Villaró | BEARN\t on 03/02/2014 at 19:50\nIñaki Rubio\t on 03/02/2014 at 21:42\nMolt bona ressenya, ja tenim ganes de llegir-la!\nMontse Riu Piqué\t on 11/02/2014 at 11:55\nM’estic llegint la novel·la i és un gaudi, en el més pur estil Villaró que tant m’agrada.\nrosa maria pascual sellent\t on 18/04/2014 at 20:08\nSóc Rosa Maria Pascual, l’autora d’On vas, Irina? Veuràs, jo vaig començar la novel•la amb aquesta carta dirigida als meus personatges de ficció:\nEstimada Irina i Bacil,\nperdoneu-me, però cal que –per valorar la dignitat que encara teniu– transformi la vostra vida en una novel•la… Tot el que m’heu explicat, hem viscut, sentit, interpretat i estimat no es pot perdre… com l’ucraïnès, que està sent desplaçat pel rus i l‘anglès. L’ucraïnès només el parlen els pagesos. Els pagesos heu de menjar del que colliu. El que colliu, gràcies a Déu, diuen que està infestat i ningú no ho vol. Com que no veneu els excedents, us els mengeu vosaltres. A la que podeu, parleu en rus i apreneu l’anglès o bé altres idiomes. Només així, gràcies al Dimoni, podeu guanyar diners. L’ucraïnès es queixa, brama… la seva musicalitat baixa xisclant pel Dinièper, com una lluna que s’enfonsa i, en mirar–s’hi, es veu bonica, però menyspreada. Des de fa molt, totes les llunes noves us giren la cara gentil i us mostren la d’una vella amb una falç: la del vaixell de la mort. Pobre Ucraïna!, graner de Rússia, terra de pas de totes les guerres, mans d’esclaus durant segles per als rics, …milions de persones i animals morts de gana perquè se’ls ha robat el menjar per alimentar el monstre de Rússia, fins fa ben poc. I ara, ara que heu aconseguit ser lliures, feu com ocells que han estat engabiats i no saben enlairar–se. Ara, que us han tornat el país, que teniu contaminat -pels segles dels segles– des de l’explosió de Txernòbil. Ara, que sou independents, sou més pobres que les rates…\nparaules que no es va creure oportú publicar, però que, segons expliques, deuen amarar tota la novel•la. Crec molt oportú que hi hagi una revista que aconselli també llibres d’autors desconeguts que tenim necessitats, en aquest cas, escrivint-la desitjava canviar el passat i el futur d’aquella gent.\nRespon a Iñaki Rubio Cancel·la la resposta\nKlimt multimedia. Viena.


Formació continuada per a docents com a eina de desenvolupament i solidaritat (Lima, Cajamarca y San Martín) – Fons Pitiús de Cooperació\nFormació continuada per a docents com a eina de desenvolupament i solidaritat (Lima, Cajamarca y San Martín)\nImport total: 24.348 €\nAportació del Fons: 19.500 €\n- Ensenyants Solidaris és una ONG balear fundada en el si del sindicat de Treballadors i Treballadores de l'Ensenyament-Intersindical de les Illes Balears, STEI-i. Des de 1992, col·labora en l'execució de projectes en diferents àrees en defensa dels sectors de la població més desfavorits, incidint en aspectes de salut i d'educació, suport a la comercialització dels seus productes, construcció de casa, escoles ... així com organitzant tallers de formació a docents de Guatemala, Hondures, Perú i Marroc.\n- Instituto Pedagogía Popular (IPP). Associació civil sense finalitat de lucre constituïda el 1984, com una confluència de persones compromeses amb la pràctica social educativa en sectors populars del Perú. L'IPP ha promogut l'organització dels mestres en Cercles de Autoeducació Docent.\nEl Instituto de Pedagogía Popular és una entitat que fa 33 anys que està compromesa amb la pràctica social educativa del país i promou la pràctica de l’educació popular inspirada amb l’ensenyament de Paulo Freire. En aquests anys ha treballat amb els docents i l’alumnat del sector urbà i rural, responent a les seves problemàtiques, identificant les seves potencialitats i generant propostes de canvi des de l’educació.\nÉs a través d’aquesta experiència com l’IPP identifica la necessitat de treballar a llarg termini amb les institucions educatives i els docents per enfortir les seves capacitats i formar xarxes de suport que nomenen Círculos de Autoeducación Docente (CAD).\nEl projecte donarà formació continuada als docents coma a eina fonamental per a una educació de qualitat a les escoles públiques de diferents províncies del país. Es farà mitjançant la realització de cursos a distància i tallers presencials que treballaran les innovacions pedagògiques, així com l’utilització de les TIC.\nAquesta és la tercera fase del projecte que ja ha estat finançada pel Fons en dos ocasions a altres departaments.\nContribuir a la millora de la qualitat educativa a vint escoles públiques mitjançant la formació continua a docents, directors i comunitat local.\nRealització d’un taller per escola per a la formació en TIC bàsica que permetin el seguiment de la formació on line.\nDesenvolupament dels cursos virtuals als tres departaments.\nRealització de quatre sessions presencials per a cada curs.\nTallers de treball per a sistematitzar experiències.\nEsdeveniments de socialització.\nDisseny i elaboració de publicacions.


El temps i les cançons de Madò Buades – Revista Caramella\nEL TEMPS I LES CANÇONS DE MADÒ BUADES\nNaixement i volada d’un rossinyol\nCARAMELLA 12 – PARLEM DE…\nFa dècades que era inqüestionable la veritat alliçonadora d’aquella dita clàssica: «les paraules se les emporta el vent». Tot entenent, subliminalment, el vent, també, com el pas inexorable del temps. I així fou des que l’ésser humà va començar a parlar i a cantar.\nSortosament, i gràcies a les modernes tecnologies, avui en dia disposam de sistemes d’enregistrament de la veu humana, de les cançons, d’accessible i còmode abast. I, aquests enregistraments musicals, permetran a les futures generacions escoltar i gaudir de la veu, de les cançons, d’Antònia Buades Vallespir, més coneguda com Madò Buades, el rossinyol de les marjals pobleres.\nAntònia Buades Vallespir 'Madò Buades', intèrpret, Mallorca, Sa Pobla\nEl temps i les cançons de Madò Buades2018-02-222018-02-22http://www.revistacaramella.cat/wp-content/uploads/2017/12/logo_caramella.pngRevista Caramellahttp://www.revistacaramella.cat/wp-content/uploads/2018/02/c12_ballester.jpg200px200px\n«A la vera, vera, vera… de Lleida»Caramella 12, Parlem de...\nToni TorregrossaA fons, Caramella 12


L'arribada dels Reis Mags posa fi a la programació de Nadal de Sta. Magdalena — Santa Magdalena de Polpis\nInici » Notícies » L’arribada dels Reis Mags posa fi a la programació de Nadal de Sta. Magdalena\nL’arribada dels Reis Mags posa fi a la programació de Nadal de Sta. Magdalena\nMés de 25 actes han conformat la intensa programació de Nadal, Any Nou i Reis, organitzada per l’Ajuntament de Sta. Magdalena, en col·laboració amb les diferents associacions i entitats locals. La programació s’iniciava el 15 de desembre amb les I Jornades Templeres i des de llavors, l’activitat ha sigut molt intensa.\n“Hem tractat d’organitzar, com cada any, una programació pensada en tots els públics, però sobretot en els més xicotets de la casa i la veritat és que estem molt contents amb la resposta de tots els veïns i veïnes, que han participat activament de totes les activitats”, indica Sergio Bou, alcalde de Sta. Magdalena.\nD’altra banda, Sta. Magdalena ja es disposa a preparar la programació de la festa de Sant Antoni, que organitzen els Majorals 2019, unes activitats, que en breu, ja es donaran a conéixer.


Club Atletisme Ondara: d’octubre 2014\nVos fem partíceps dels acords de la reunió d'ahir sobre el III Gran Fons:\n1- Es va acordar a la reunió no pujar la quota d'inscripció i deixar-la en 9€.\n2- La borsa del corredor la prepararem el dissabte 08 de novembre a les 18.30h., dins l'edifici del Prado.\nDurant tot el dissabte estarem en Tururac Esports de Dénia, entregant els dorsals.\n3- El diumenge de la prova, ens reunirem ben matí per preparar tota la zona de meta i post-meta. A les 07.30h. del matí ens veurem davant del Bar Bombilla (zona de meta).\nRecordeu ser puntuals.\nPublicat per ondaracorre el 31.10.14 Cap comentari:\nPublicat per ondaracorre el 27.10.14 Cap comentari:\nPublicat per ondaracorre el 24.10.14 Cap comentari:\nEl Pont venia carregat de curses! Per començar, la dels veïns del Cap i Cua, la cursa de Beniarbeig celebrava la seva XIII Volta a Peu a Beniarbeig, el mateix 9 d'octubre, amb la llargada ja coneguda de 7,7 kms, amb pujades i baixades, un total de 311 foren els valents que s'atreviren a córrer la cursa, entre ells 23 corredors del nostre Club, a destacar, Sergi Soler, qui s'imposà en la cursa amb una absoluta tranquil·litat, Emili Pérez, que quedava 1er en la seva categoria, Marga Escoda, també 1era en la seva categoria i destaquem, també, el debut com a membres del Club d'Isaac Arcos i Nerea Frasés, tots dos, realitzant molt bona cursa!!!\nTambé volem destacar el bon paper dels runners ondarencs en general, ja que Sergio Torres de l'Ondara Tri-Esport, aconseguia la 2ª plaça de la cursa, però no s'acaba ací, ja que dels 20 primers arribats a meta, 8 (Sergi, Sergio, Ivan, Emili, Toni, Raül, Joanfe i Vicent) eren del C.A. Ondara o de l'Ondara Tri-Esport, increïble l'estat de forma de tots ells!!!\nEl diumenge 12 d'octubre es corria a Teulada-Moraira la "Gourmet Race" i com no podia ser d'altra forma, fins allí tinguérem representació, també! Toni López i Juani Martínez s'aproparen per córrer la prova d'uns 8 kms.\nJosep, Emili, Almu, Javi i Ana en Alzira!\nEixe mateix dia, se celebrava, un poc més lluny, la XVII Mitja Marató d'Alzira!\nI, sí! Allí també tinguérem representació del Club, entre els 1.308 finishers!!!\nEn una dura marató, amb molt corredor d'elit, els nostres aconseguiren fer uns temps impressionants!!!\nEmili Pérez, aplegava a meta el 8è de la seva categoria, aturant el crono a 1h28minuts i 10 segons.\nAna Melenchón, feia la 6ena de la seva categoria, amb un crono d'1h47minuts i 03 segons.\nAlmu Sánchez, 11ena en la categoria, aplegava just darrere, amb 1h47minuts i 35 segons.\nTambé estava en Alzira el nostre company d'entrenaments, del C.A. La Xara, Josep Català, qui aconseguí un bon crono d'1h27minuts i 43 segons, sent el 6è en la seva categoria.\nClassificacions Mitja Alzira 2014\nL'enhorabona a tots i recordar-vos que aquest cap de setmana estan la cursa de Daimús en 6 i 12 kms i també en La VilaJoiosa en 8,7 kms, el dissabte 18 d'octubre. Mentre el diumenge 19 es corre en Dénia, la Cursa de La Dona de 5 kms. Anima't i col·labora!!!\nMés info en: http://www.somesport.com/index.html\nPublicat per ondaracorre el 13.10.14 Cap comentari:\nPublicat per ondaracorre el 7.10.14 Cap comentari:


CALIDAD RURAL, una etiqueta para la calidad Territorial / Projectes de cooperació / Desenvolupament Rural\nMESURA 2- Formació dels portadors de la MQTE. MESURA 3- Comunicació i sensibilització. MESURA 4- Promoció comercial de la MQTE. MESURA 5- Intercooperació d'empreses i entitats amb MQTE. MESURA 6- Reconeixement oficial de la MQTE. MESURA 7- Gestió i seguiment del projecte. Valor afegit\nLa MQTE "Calidad Rural" és una coetiqueta resultat de la cooperació entre territoris. Possibilita la viabilitat i sostenibilitat de les marques territorials per la facilitat d'identificació per part dels consumidors, l'economia d'escala en les accions de promoció, la creació de productes comercials, i l'estalvi en gestió i certificació a raó de la massa crítica assolida. Categoria del projecte


Aposta ferma pel mecenatge - Marta Llorens - Els blogs d'e-noticies\nAposta ferma pel mecenatge\nUn dels pocs aspectes positius de l’actual situació de crisi econòmica és que ens obliga a aguditzar l’enginy per trobar noves vies de finançament tant per a les administracions públiques com per a les empreses. Per avançar en aquest sentit, des de CiU hem presentat una proposició de llei per incrementar els incentius fiscals al mecenatge amb la voluntat d’equiparar-nos als països més avançats del nostre entorn, com ara França, que ha trobat en aquest mecanisme una manera d’incentivar la iniciativa privada en àmbits d’interès socials.\nPer aquest motiu, celebrem que el govern de l’Estat, enfront la nostra proposta, s’hagi avingut a parlar-ne i hagi decidit crear una comissió per avançar en aquest terreny. La voluntat de diàleg, de negociació i de compromís sempre són una bona notícia i la millor via per dur endavant mesures que beneficiïn el interès general. Aquest és el cas de la proposta de Convergència i Unió per establir una nova llei del mecenatge com a alternativa real al finançament públic.\nPerquè el mecenatge sigui eficaç ha d’aportar incentius que la facin atractiva per als particulars, per a les empreses i per als consorcis. La nostra proposta preveu que les deduccions fiscals passin del 25% actual al 65% en el cas de les persones físiques i del 35% al 55% per a persones jurídiques. A més, volem que els primers 150 euros de la donació quedin exempts i que siguin deduïbles al cent per cent de l’IRPF.\nAquest és una projecte ambiciós i necessari ateses les grans dificultats per al finançament públic. L’objectiu és afavorir sectors d’àmbit social, cultural, educatiu, d’investigació i de desenvolupament o de cooperació que avui es veuen especialment ofegats. I apostem per fer-ho des de la proximitat ja que estem convençuts que des de les comunitats autònomes és poden definir amb més coneixement i precisió les activitats que es poden beneficiar del mecenatge.\nSi el govern de l’Estat accepta aquesta proposta impulsada per CiU serà d’una gran utilitat per pal·liar les greus dificultats financeres que avui pateixen totes les administracions i per ajudar al sector privat. Si ho aconseguim, haurem avançat en el camí que ens porta a la sortida de la crisi. No oblidem que aquest és el nostre objectiu fonamental.\nEls blogs d'e-noticies - Marta Llorens - Aposta ferma pel mecenatge


Ràdio Tordera – Torna el confinament comarcal aquest divendres, també per a bombolles de convivència\nabr. 08, 2021App, Salut, Societat\nEl confinament comarcal torna a partir de divendres. El Procicat ha decidit fer marxa enrere i ja no permetrà que les bombolles de convivència puguin sortir de la comarca, una excepció en les restriccions que ha estat vigent des del 15 de març; tres caps de setmana, amb les vacances de Setmana Santa incloses, que han permès agafar una mica d’aire.\nLa mesura entra en vigor a partir de les 00.00 d’aquest divendres 9 d’abril i serà vigent cada dia, de dilluns a diumenge. L’Alcalde de Tordera, Joan Carles Garcia apunta la paradoxa que puguem anar a Montgat o Tiana i que no podem anar a Blanes, Fogars o Hostalric.\nalcalde mobilitat perimetral\nLa Regidoria d'Ensenyament presenta el 15 d'abril el projecte educatiu municipal "Tordera Educa" Convocades jornades de portes obertes a les llars d’infants


Pedro Sánchez i Ximo Puig durant el congés del PSOE celebrat a València (Fotografia: Prats i Camps=\nActualització: 11.11.2021 - 21:45\nEntre tots els gratacels de formes capricioses que dibuixen la línia de l’horitzó de Benidorm, se’n destaca un que és l’edifici més alt del país i l’hotel més alt d’Europa. És l’Hotel Bali, de 186 metres i 52 pisos. En aquest escenari els socialistes valencians celebraran el catorzè congrés. En aquest cas, totes cinc accepcions del verb celebrar que inclou el DIEC escauen a la definició d’allò que passarà aquest cap de setmana a Benidorm.\nBenidorm és la capital del turisme, la ciutat dels excessos, però també, diuen, la ciutat del benestar i de l’optimisme. El lloc on van els jubilats europeus per intentar d’allargar la vida i millorar-ne la qualitat. L’elecció d’aquesta babel és una manera de clucar l’ull al sector turístic que ha patit durament per l’embat de la crisi de la covid.\nEl vent a favor\nAquest congrés, al qual assistiran 475 delegats, i que avui té tot de pròlegs i homenatges a socialistes històrics i comença demà de manera efectiva, té una mica de passeig amb barca. Tres dies per a aprofitar els vents que encara bufen favorables perquè ressonen els aplaudiments i els himnes que fa just un mes van retrunyir a la Fira de València, quan el PSOE espanyol hi féu el quarantè congrés federal.\nLlavors, Ximo Puig n’era l’organitzador, l’amfitrió perfecte que ho tenia tot a punt quan van arribar els convidats. Aquell congrés no va tenir cap daltabaix i Pedro Sánchez va veure com més del 95% de la militància li referendava la gestió i l’estalonava a la Moncloa. A la búlgara, en deien abans. A la valenciana, se n’ha de dir a partir d’ara. Ximo Puig aspira a això també. No vol ser menys que Sánchez o que el seu col·lega Guillermo García-Page, que també va resoldre el seu congrés domèstic amb un 99% pràcticament insuperable.\nLa via valenciana i la mar de la tranquil·litat\n“La via valenciana” és el títol de la ponència política elaborada pel conseller Arcadi España, i bastida de bones intencions. Feminisme, economia blava, vertebració del territori, memòria democràtica, finançament… Tot amb una inspiració clarament socialdemòcrata, arrenglerada amb el discurs que Pedro Sánchez va fer en acabant el congrés de València, i amb la resta de partits socialistes europeus.\nEl catorzè congrés dels socialistes valencians serà el més tranquil d’aquests darrers anys. Aquests tres dies a Benidorm seran tan tranquils com puga ser un congrés del partit socialista. Per primera volta, un secretari general del PSPV es presenta a la reelecció sense candidats alternatius. La caiguda en desgràcia de José Luis Ábalos, ex-ministre espanyol i ex-secretari general del PSOE, ha aplanat el camí a Puig.\nUna històrica cursa d’obstacles\nXimo Puig dirigeix el partit dels socialistes valencians d’ençà del 2012. Aquell any, en un congrés a Sant Vicent del Raspeig, quan el partit es ressentia de les conseqüències de disset anys de corró del PP, amb tot el desgast que això implica, Puig va guanyar l’altre candidat, Jorge Alarte, amb un suport del 61%.\nL’any 2017, a Elx, quan ja feia dos anys que era president de la Generalitat, en coalició amb Compromís, va haver de posar tot l’aparell a treballar per revalidar el càrrec de cap orgànic. El sector d’Ábalos va jugar molt fort i va presentar com a candidat alternatiu en unes primàries Rafael Garcia, que era el batlle de Burjassot. Puig va guanyar, però sols amb el 56,7% dels vots de la militància. Aquesta dada, que un president de la Generalitat en exercici tinga tanta contestació interna i s’haja d’enfrontar a un candidat alternatiu a les primàries, és una bona fotografia del clima històricament caïnita que ha predominat en el socialisme valencià.\nEls abalistes no descansen\nAra això ara no passarà. No hi ha hagut ni primàries ni candidat alternatiu, però hi ha un petit núvol a l’horitzó que l’equip de Puig treballa per neutralitzar. L’abalisme no descansa. Tal com va publicar Valencia Plaza fa uns dies, José Luis Ábalos va dinar amb uns quants dirigents crítics amb Ximo Puig. Tot i que el contingut de la reunió no se sap, segons el diari, Ábalos malda per cohesionar un grup unit que treballe per a copar espais de poder en convocatòries posteriors.\nPer això, l’única incògnita d’aquest congrés és saber com els dirigents que encara s’adscriuen al sector abalista s’integren en la nova executiva. El cap més visible és Mercedes Caballero que, segons algunes fonts del socialisme valencià, no es conforma amb el paper de perdedora i té la mirada llarga. Si no obté rèdits gaire bons d’aquest congrés, espera traure’n de millors quan es facen els conclaves de cada demarcació. Controlar el partit a València no és poca cosa. Alguns dels pesos pesants de l’aparell oficialista treballen per desactivar-los i els ofereixen càrrecs en la nova executiva, que serà més reduïda i que ja té dos noms assegurats. Continuen al mateix lloc el vice-secretari general, Manolo Mata, i el secretari d’organització, José Muñoz.\nDesembarcament del PSOE\nEl fet que el PSPV siga el partit hegemònic al País Valencià el fa atractiu als socialistes espanyols. Fins a Benidorm es desplaçaran el secretari general, Pedro Sánchez; la vice-secretària, Adriana Lastra; el secretari d’organització, Santos Cerdán; i les ministres Diana Morant i Pilar Alegría.\nNoms històrics del socialisme espanyol, com ara José Luis Rodríguez Zapatero i Leyre Pajín, molt vinculada familiarment a Benidorm, també tindran un lloc d’honor en els actes d’aquest cap de setmana a l’edifici més alt del país.


Noticies del club d'agility Canic en l'any 2010\nCompetició a Vilallonga de Ter 2010\n27 jul 10 La prova de Vilallonga, un cop més, una éxit. Aquest cop amb 76 participants, punt per en Bugui (que passa a grau II) i en Zar i trofeu (bén maco, per cert) per la Nelly i la Nit (Montse). Hem esmenat l'enllaç al resultats, gràcies per l'avís.\nCalendari de la Federació\n19 jul 10 Hi ha un calendari provisional, les dates són certes però els clubs que les organitzen poden variar. En el nostre cas organitzem una prova el 7 de novembre. Tingueu present que per a poder competir cal haver passat abans el test de competència. N'hi ha pocs i el primer és el 5 de setembre a Can Jané, caldrà coordinar-ho amb la selectiva que es farà el mateix dia a Marvi.\n18 Jul 10 Ja tenim un primer bloc de fotos de la demostració de Calella a Fotos recents. Si algú en te més, també ens les podeu passar.\n14 Jul 10 Hem obert una nova secció a la web amb les noticies destacades de la nostra història. Hem començat pel 2003 i anem avançant poc a poc però ja hi ha alguna noticia interessant.\nEn Pelut ja no hi és\n10 Jul 10 Bo i els seus 14 anys, en Pelut ha mantingut sempre un esperit independent. Ara ens ha deixat després d'una llarga malaltia que no li ha impedit seguir fent una vida activa.\nDissabte 17 al mati demostració a Calella\n9 jul 10 Dissabte 17 farem una demostració de les nostres activitats a Calella. Hi podeu venir tots els que vulgueu, només cal dir-li a la Neus. A no ser que sigueu del Maresme Nord, quedem a les 9:30 a les noves instal·lacions per carregar la pista i anar-hi junts.\nCol·laborem contra l'escleròsi múltiple\n6 Jul 10 Col·laboració del club amb la prova solidària organitzada a Cornellà on l'Iru va acabar en sisè lloc. Com sempre ja hi ha les pistes publicades al canal Youtube del club, gràcies Xavier i Elisenda.\nFederació catalana d'agility\n30 Jun 10 El darrer dissabte 26 es va celebrar la primera assemblea general de la Federació Catalana d'agility de la que el nostre club és soci fundador. Les activitats de la Federació començaran el 1 de setembre i properament es sabrà el calendari de competició. Us adjuntem les normes de regim interior i el reglament de competició de la Federació.\nProva de Vilallonga\n27 Jun 10 Diumenge 25 de Juliol organitzarem la tradicional prova d'agility a Vilallonga de Ter i dissabte aprofitarem a fer una excursió per la zona (l'any passat ho varem passar força bé). La gent del club hauríeu d'anar confirmant si hi pujareu.\nProva oberta dissabte 3 de juliol\n17 Jun 10 El club d'agility Cornellà organitza dissabte 3 de juliol a les 18:30 una prova oberta contra l'esclerosi múltiple. Més dades


Equipo Nizkor - La Fiscalia ordena investigar tots els alcaldes compromesos amb el referèndum.\nLa Fiscalia General de l'Estat ha demanat investigar tots els alcaldes que s'hagin compromès amb el referèndum. Concretament, el fiscal general de l'Estat, José Manuel Maza, ha dictat una instrucció en què demana obrir diligències d'investigació contra els 712 alcaldes dels ajuntaments que figuren en la llista de l'Associació de Municipis per la Independència (AMI) i que han signat decrets a favor del referèndum. En aquest llistat no apareixen ciutats com Badalona o Sabadell, que sí cediran espais municipals per a l'1-O però que no formen part de l'AMI. Per ordre del ministeri fiscal, se citarà de forma prioritària els alcaldes de municipis amb més població.\nA més a més, la Fiscalia General de l'Estat exigeix que els Mossos d'Esquadra -i no altres cossos policials- detinguin els alcaldes que no compareguin si són citats a declarar. Aquesta ordre arriba l'endemà que la Fiscalia Superior de Catalunya traslladés al major, Josep Lluís Trapero, instruccions perquè la policia catalana requisés urnes i actués davant de qualsevol acte impulsor o promotor de l'1-O.\nLa Fiscalia recorda que la "notorietat de la prohibició" que pesa sobre el referèndum arran de les suspensions del Tribunal Constitucional (TC) implica que qualsevol conducta d'autoritats, funcionaris públics o particulars en connivència amb aquests dirigida a organitzar l'1-O pot ser constitutiva d'uns delictes de desobediència, prevaricació i malversació -aquest últim pot suposar penes de presó.\nPuigdemont desafia la Fiscalia piulant l'anunci de l'1-O\nLa resposta del president de la Generalitat, Carles Puigdemont, ha estat immediata: piular a Twitter, de nou, l'anunci del referèndum i també una notícia del New York Times fent-se ressò de l'ordre de la Fiscalia d'investigar els alcaldes.\nSuport de la Generalitat al món local\nEl món municipal és un dels flancs decisius en què es jugarà la partida del referèndum, i és per això que el Tribunal Constitucional va advertir tots els alcaldes que els preparatius de l'1-O estaven suspesos. La Generalitat, però, té previst traslladar un missatge al món local: els municipis estan "emparats" per la "legitimitat" del Parlament, que va aprovar el marc legal del referèndum a través de diputats "escollits democràticament". També els facilitarà "defensa jurídica", segons fonts consultades per NacióDigital.\nPuigdemont preveu valorar aquest nou escenari en l'entrevista que li farà aquest dimecres a TV3 el director de la cadena, Vicent Sanchis. L'executiu, de moment, preveu seguir endavant amb els preparatius del referèndum tot i la cascada de suspensions i d'advertiments a càrrecs públics. Els representants de l'Associació Catalana de Municipis (ACM) i l'Associació de Municipis per la Independència (AMI) valoraran la situació abans d'una reunió aquesta tarda a la conselleria d'Economia amb el vicepresident Oriol Junqueras.\nL'AMI, de fet, ha convocat una reunió aquesta tarda per avaluar la situació, segons fonts consultades. Intentaran avaluar una resposta conjunta davant d'aquesta nova ofensiva de la Fiscalia en un moment en què la CUP ja ha fet públic que no té intenció d'anar a declarar davant del ministeri públic.\nEl primer membre del Govern en reaccionar públicament ha estat el conseller d'Empresa i Coneixement, Santi Vila, que s'ha preguntat "fins quan serà sostenible" el "despropòsit" de la Fiscalia. "Hi ha algun cas al món que fiscalia investigui i, si cal, detingui al 75% alcaldes d'un país?", ha considerat.\n[Font: Par Isaac Meler i Oriol March, Nació digital, Barcelona, 13set17]


Cara a cara pel dret a la informació | Sindicat de Periodistes de Catalunya\nCara a cara pel dret a la informació\n- Dll 29 ago 2005\nAquest article ha estat publicat a "Le Monde diplomatique", en un número extraordinari sobre comunicació editat recentment\nEl canvi polític resultant de les eleccions del 14 de març de 2004 es va dur a terme sota els ecos d'una cridòria indignada que demanava «volem saber la veritat». No va ser un fet inesperat. La societat espanyola s'havia estat indignant per l'ocultació, en els mitjans de comunicació oficials, de l'existència i l'abast de l'última vaga general de feia dos anys; de la dimensió de la marea negra del Prestige; dels defectes de construcció de l'AVE; de la catàstrofe del Jakoleff; de les mentides sobre la guerra de l'Iraq i, com a punt culminant, de l'autoria de l'atemptat de l'11-M. Del «Nunca máis» al «Volem saber» transcorren molts mesos de presa de consciència i respostes ciutadanes en les quals no van faltar reflexions sintetitzades en un eslògan que va fer fortuna entre milions de manifestants: "La manipulació informativa també és una arma de destrucció massiva".\nAmb la nova majoria política resultant es debat actualment a les Corts Generals un projecte de llei que pretén, després de 25 anys de democràcia, donar garanties per primera vegada del dret a la informació. Tots menys el Partit Popular van acceptar a tràmit el projecte de llei de l'Estatut del periodista professional (EPP), proposat pel grup d'Esquerra Unida-Iniciativa per Catalunya-Verds (IU-ICV). És ara una oportunitat política amb els equilibris parlamentaris adequats per a la seva aprovació. Però les adhesions al text proposat, per part dels grups parlamentaris que ho han acceptat a tràmit, són molt desiguals. L'articulat és sens dubte millorable, però moltes reticències no ho són tant a la forma com al fons. D'aquí que el tràmit parlamentari resulti molt més que un mer tràmit i pel camí de les esmenes i d'un torn de compareixences diverses, el text legislatiu pot quedar buit de contingut si s'imposen les reserves més directament neoliberals o desreguladores.\nL'EPP va néixer del consens llargament latent en el si del Fòrum d'Organitzacions de Periodistes (FOP) que engloba el conjunt d'organitzacions sindicals i professionals de periodistes d'Espanya. En concret, les agrupacions de periodistes de CCOO i UGT, la Federació de Sindicats de Periodistes, els Col·legis de Periodistes de Catalunya i Galícia i la Federació d'Associacions de la Premsa d'Espanya. IU en la legislatura anterior es va comprometre a traslladar-lo com a projecte de llei i no va prosperar davant la majoria absoluta del PP. El PSOE va instar el Govern Aznar que proposés una llei en el mateix sentit i també va ser rebutjat. En l'actual legislatura s'ha repetit l'operació amb l'acceptació unànime de tot l'arc parlamentari menys del PP. El text continua sent l'elaborat pel FOP.\nPerò una vegada ha prosperat la iniciativa, una de les organitzacions integrants del FOP, i redactora durant anys del text consensuat, ha manifestat la seva desvinculació del projecte i presenta fora de lloc i termini una espècie de vot particular alternatiu que, aparentant estar d'acord a legislar el dret a la informació, nega tot el substancial del que s'ha requerit. Aquesta organització discrepant és la Federació d'Associacions de la Premsa d'Espanya (FAPE), liderada ara per Fernando González Urbaneja, que finalment fins i tot va decidir la seva sortida unilateral del FOP i sense explicacions.\nUrbaneja és alhora el vot discrepant de l'informe de la comissió d'experts per a un nou model dels Mitjans Públics. En aquest altre cas també, després de reconèixer les excel·lències de l'informe oficial de la comissió, discrepa en allò fonamental volent reduir els mitjans de titularitat pública a la mínima expressió, proposant la privatització d'una de les cadenes de TVE, impedint a la supervivent compaginar publicitat i pressupost públic i posant com a condició prèvia al nou model una dràstica disminució de plantilles. Tot això sent president d'una organització de periodistes.\nPerò vegem en què discrepa Urbaneja i veurem que és el més fonamental de l'EPP. Discrepa en el fet que existeixi un Consell de la Informació, com a autoritat pública, que atorgui el carnet als professionals (pretén atorgar-los des de la FAPE). Discrepa que aquest organisme tingui potestat per fer complir la llei, és a dir, capacitat sancionadora, amb la qual cosa una llei sense organisme responsable per fer-la complir queda en poc més que una declaració de bones intencions. Discrepa que el Codi deontològic dels periodistes, aquell que creiem que són les nostres normes d'obligat compliment, tinguin un òrgan de seguiment institucional amb capacitat sancionadora (pretén que aquest òrgan també el detecti la FAPE i només amb autoritat moral), amb la qual cosa les normes deontològiques deixarien de ser de compliment obligat i el seu incompliment, impune. Pretén consagrar els col·laboradors, fins i tot els que treballen sota mandat dels mitjans, i que engloba en el concepte genèric de «periodistes per compte propi», com a treballadors autònoms sense vincle laboral, que és tant com consagrar legislativament el motor de la precarietat del sector. I tot això una vegada més en nom dels periodistes.\nPerò tot i que això és greu, no és el pitjor. És pitjor que introdueixi, un cop passat, la falsa creença de la desunió entre la professió, servint d'excusa a aquells que sense voler contreure compromisos en la matèria, entre altres coses pel que pugui suposar de dificultat amb els editors, anteposen a qualsevol decisió política la falsa premissa de «primer posin-se d'acord vostès», com si fos obligació d'algú posar-se d'acord amb segons qui, disposat per endavant a reafirmar la seva vocació persistent de vot discrepant amb allò raonable i amb arguments sempre a favor que «la millor llei de premsa és la que no existeix».\nPerò això últim encara no és el pitjor, perquè finalment qui li fes cas només estaria buscant-se el pretext per sortejar la seva responsabilitat legisladora. El pitjor és que l'alternativa discrepant perd de vista que la informació és un dret ciutadà consagrat a la Constitució. Que no es legisla per als periodistes, ni pels periodistes. Que no es pot ser, des d'una organització privada de periodistes, jutge i part en la gestió de drets públics de la totalitat de la ciutadania. Les seves alternatives són, després de tant soroll, redaccions diverses i contradictòries, simplement inconstitucionals.\nPer si no fos poc, entre els escrits alternatius mostrats als grups parlamentaris perquè els tinguin com a punt de referència quan existeix ja un projecte de llei admès a tràmit i les seves declaracions públiques i persistents hi ha un abisme de continguts i despropòsits. Mentre per escrit només s'atreveix a redactar un text alternatiu però al cap i a la fi un estatut per a la professió periodística, en les seves manifestacions declara la guerra total a qualsevol estatut, qualifica el del FOP de franquista, corporativista, contrari a la llibertat d'expressió i fins i tot de voler sovietitzar les redaccions. Tot això junt i regirat i amplificat pels mitjans que, sense haver explicat els continguts de l'EPP, editorialitzen dimonitzant-lo amb els seus mateixos arguments. És clar que els mitjans d'aquesta campanya són els grans defensors dels valors democràtics, de les llibertats i del rigor informatiu: ABC, La Razón, El Mundo i les cadenes radiofòniques del mateix entorn en les quals participa de «tertulià».\nPerò els legisladors s'hauran pres un temps per poder comparar el dret consagrat en el nostre entorn democràtic. Veuran la similitud de lleis que regulen els mateixos deures i drets que els proposats. Que finalment Espanya pot deixar de ser diferent i legislar com van fer tots aquells que van patir les dues grans guerres del segle XX i van veure el rostre del totalitarisme a Europa. Veuran també que Espanya va signar el Codi deontològic del periodisme del Consell d'Europa on ja s'insta els Estats a regular aquestes matèries. Codi, per cert, aprovat per unanimitat dels grups parlamentaris europeus. Veuran també que queda pendent el mandat constitucional de desenvolupament legislatiu del secret professional. Veuran finalment que la informació no és una mercaderia sinó un dret ciutadà, que va pel camí de convertir-se en un simple engany. Veuran la necessitat d'enfortir la tèbia democràcia espanyola en la qual encara continua l'anomenada «llei Fraga», últim vestigi del franquisme en matèria informativa. Veuran tot això i decidiran. I tenim l'esperança que no decidiran debades.


14 novembre, 2013 – Un viatge per la Xàtiva del segle XVIII\nDay: novembre 14, 2013\n17 JUNY 1707. El fatídic dia\nLes tropes de Felip V avançaren des de la cima del calvari alt, a extramurs de la porta de Cocentaina. Antoni Martorell cap dels coraceros, va tractar de prendre la fortalesa per sorpresa durant la nit. Però tot i això, va fracassar, al sortir el sol va veure el gran número de baixes que li havien infringit. D’Asfeld va enfilar els cànons cap a la porta principal de les dos fortaleses, no hem d’oblidar que Xàtiva conta amb un castell major y un castell menor, va destrossar l’entrada matant als seus defensors.\nEl foc i la batalla es va prolongar durant diversos dies, finalment es quedaren sense aliments, i es varen veure obligats a rendir-se, però aconseguiren una capitulació honrosa. La guarnició del castell va eixir amb honors, acompanyada pel governador Purroy, i foren escoltats fins a Catalunya. Els paisans que estaven en les presons continuaren en elles, sols salvaren els seus honors militars, no importava la vida del poble setabense. La capitulació es va firmar el dia 6 de juny, després el general francès va anar cridant a una llista de eclesiàstics a Sant Josep, per a desterrar-los.\nPer a aconseguir un major botí, i que Xàtiva sofrís un major càstig, d’Asfeld va fer córrer el fals rumor de que mentre assetjaren el castell, les tropes havien demanat reforços a València; fent-se valer d’un conducte secret per a atrapar-los entre dos focs. Aquesta mentida els va valer per aconseguir el decret de la extinció i incendi de Xàtiva. La data del 17 de juny de 1707 ha quedat per sempre a la memòria d’aquesta humil ciutat, que encara conserva el quadre d’aquell qui la ordenà boca abaix.\nQuan els xativins tornaven a acomodar-se a les seues cases, no ja els austriacistes, sinó tots els veïns que havien sobreviscut, reberen la ordre d’evacuació. La seva ciutat, després d’haver-la saquejat i arrasat, anava a ser aliment de les flames, aquella històrica ciutat, la Saiti ibèrica, la Saetabis romana, la ciutat islàmica, etc. Ja res no importava. Chaves Osorio, facilità carruatges a monges i ancians que es dirigiren cap a València. El corpus del 22 de juny d’aquell any, ja no es celebraria.\nDins d’aquest episodi sorgeix un altre personatge, Melchor Rafael Macanaz, enviat per a acabar amb els furs i llibertats, sota el pretext de traïdors, justificant d’aquesta forma la destrucció de la ciutat. Els testimonis presencials como Castanyeda asseguren que el foc amb lentitud va durar des de el 19 de juny fins a març de l’any següent. Se van respectar alguns edificis públics, com la Seu, les colegiaes, l’almodí. Bàsicament es van cremar en gran mesura les cases, sense discriminar entre borbònics o austriacistes, els seus habitants, molts d’ells ho veren des del camp i muntanyes veïnes.\nD’aquells pobres socarrats, ja sols quedaven en Xàtiva tres beneficiaris en la Seu, B. Bosch, I. Gil, A. Del Villar, més el notari Bartolomé Pont. Que contemplaren com aquella magnifica ciutat, ara jaquia entre el fem, les cendres, amb les cases i carrers destruïts. Però aquí no acaba la història, el càstig no semblava suficient per al monarca, i per això també va voler canviar-li el nom, passant a ser la colònia nova de Sant Felipe, i amb això els decrets de Nova Planta, que comportaren entre d’altres coses l’abolició dels furs, i el canvi de llengua en els òrgans oficials. Alguns historiadors l’han comparat amb Neró, però no podem jutjar els actes, simplement contem el que va passar, interpretant els testimonis que ens han quedat. Aqui els deixem un video amb la narració de la cremà de Xàtiva mostrant els diferents llocs.\n14 novembre, 2013 11 desembre, 2013 JessicaAdd a Comment


PDeCAT Cambrils inicia una campanya de proximitat amb els veïns als diferents centres cívics del municipi - Revista Cambrils\nPDeCAT Cambrils inicia una campanya de proximitat amb els veïns als diferents centres cívics del municipi\nPublicat el Dimecres, 9 de maig de 2018 09:37h\nEls quatre regidors del PDeCat: Joan Maria Artigau, Antonio Laguna, Mercè Dalmau i Lluís Abella | Cedida\nEl grup municipal del PDeCAT a Cambrils inicia, la setmana vinent, una campanya de proximitat als diferents centres cívics del municipi. Sota el nom de 'Jo t'escolto, serem la teva veu' la formació vol tenir un contacte directe amb els ciutadans de manera que tots els veïns del municipi puguin compartir de forma "lliure, propera i sincera les seves necessitats i inquietuds amb el Cambrils del futur", segons un comunicat de la formació.\nMercè Dalmau, cap de llista del PDeCAT a Cambrils i portaveu del grup municipal sosté que cal escoltar què pensen els ciutadans de Cambrils i trobar espais per compartir les seves necessitats. "En cap cas es tracta d'escoltar temes d'àmbit particular o privat però sí començar a dibuixar el full de ruta dels pròxims anys al municipi i fer-ho de la mà de les persones que hi viuen. És imprescindible que els veïns vegin que les seves preocupacions arriben al consistori i es posen a debat. Hem de seguir fent un exercici de proximitat", assegura Dalmau.\nInfraestructures, comerç, serveis, cultura, jovent, esports són algunes de les propostes que l'equip format pels quatre regidors i la resta d'associats al partit volen obrir a debat i escoltar les preguntes dels veïns de Cambrils.\nL'agenda de reunions tindrà aquest calendari:\nDilluns 14 de maig, de 19h a 21h, a la seu del PDECAT (Carrer de València, 13)\nDilluns 21 de maig, de 19h a 21h, al Centre Cívic les Basses\nDilluns 28 de maig, de 19h a 21h, al Centre Cívic de Vilafortuny\nDimarts 5 de juny, de 19h a 21h, al Centre Cívic del Nou Cambrils\nDilluns 11 de juny, de 19h a 21h, al Centre Cultural i Ocupacional\nDilluns 18 de juny, de 19h a 21h, al Casal Municipal de la Gent Gran


La collita de préssecs i nectarines a Europa creixerà enguany un 10%\nA l’Estat espanyol la producció de fruita de pinyol augmentarà un 12%\nLa campanya de recollida de fruita de pinyol a les comarques de Lleida es preveu que comenci en uns 15 dies a la zona del Baix Segre en varietats com la nectarina primerenca.\nLa seu de l’Associació Empresarial de Fruita de Catalunya (Afrucat) a Lleida va acollir ahir el Fòrum Interprunus, on es va presentar la previsió de collita de la fruita de pinyol a Europa. En aquest sentit, es va avançar de què serà un 10% superior respecte el 2018. Segons dades facilitades en el marc del fòrum, la producció de fruita de pinyol (préssecs, nectarines, paraguians i albercoc) durant el 2019 a Europa serà de 3.060.800 tones, per la qual cosa serà un 10% superior a la del 2018.\nLa producció a l’Estat espanyol s’incrementarà enguany un 12%, mentre que a França un 17% i a Itàlia, un 13%. Per contra a Grècia la producció caurà aquest any.\nEl director general d’Alimentació, Qualitat i Indústries Agroalimentàries del Departament d’Agricultura, el lleidatà Carmel Mòdol, va manifestar en el marc del fòrum que “esperem que el consumidor percebi la fruita com un aliat de salut”.\nPer la seva part, el director general d’Afrucat, Manel Simon, va afirmar durant el fòrum Interprunus celebrat a Lleida que Xina és el principal consumidor de préssec i nectarina a nivell mundial. La campanya de recollida de la fruita de pinyol es preveu que comenci a Lleida en uns 15 dies i en concret a la zona del Baix Segre en municipis com La Granja d’Escarp i Massalcoreig.


Adéu al plàstic d’un sol ús, hola a l’economia circular | Jordi Solé\nPlats, coberts, bastonets per a les orelles i canyes per a les begudes són alguns dels productes de plàstic d’un sol ús que més sovint es troben a les platges. I són justament aquests els productes que, a partir del 2021, estaran prohibits a la Unió Europea. A més, caldrà reduir un 25% els recipients d’aliments d’un sol ús –com les safates de fruites i verdures que venen els supermercats-, proposar sistemes de recollida separada per les ampolles de beguda, i responsabilitzar les companyies de tabac dels costos de la recollida i la gestió dels filtres de les cigarretes.\nAixí ho determina la directiva dels plàstics que vam aprovar la setmana passada al Parlament Europeu i que ara caldrà acabar de negociar amb els estats membre. Amb aquest text, la Unió Europea obre la porta a un nou model que, amb el temps, pugui canviar el paisatge de moltes platges i mars, assetjats de residus: segons els càlculs de la Comissió Europea, més del 80% de les deixalles marines a tot el món provenen de residus plàstics. Unes deixalles que sovint s’acaben menjant animals marins com ara tortugues i balenes i, fins i tot, peixos que després són de consum humà.\nMés enllà de la importància d’aquestes mesures concretes, el text suposa un pas decisiu en el camí per acabar amb l’economia de l’usar i llançar. Un concepte que cal substituir pel de l’economia circular, que permeti que tot residu pugui ser transformat en matèria primera, i es redueixin els productes que ni es poden integrar novament al medi ambient ni poden ser transformats en un nou producte.


Notícies anarquistes de més de 50 col·lectius catalans 🏴 Anarquia.cat Els pulmons verds i comunitaris, en perill – Anarquia Catalunya 🏴\nA l’àrea metropolitana de Barcelona i a la segona corona, hi ha petites parcel·les entre les runes d’edificis enderrocats, solars tancats i abandonats provisionalment. Sovint són descampats que esperen l’activació de plans urbanístics i projectes immobiliaris, l’arribada d’inversors estrangers o promotors del totxo del país. Mentrestant, es converteixen en abocadors improvisats o assentaments provisionals de persones que malviuen en la marginalitat i l’exclusió. En altres ocasions, són recuperats com a horts urbans.\nAixí i tot, en un context d’emergència climàtica -declarada per les diferents administracions locals, estatals i internacionals-, aquests espais segueixen mantenint una lluita constant per la seva supervivència. I més que mai, reivindiquen el seu paper de pulmó ecològic i constructor de comunitat enfront de les polítiques de desenvolupament immobiliari. Actualment, a Barcelona es generen 3,2 milions de tones l’any d’emissions de gasos d’efecte hivernacle i el 80,1% tenen el seu origen en el consum energètic, principalment del transport i l’habitatge.\nEl pròxim dia 21 d’octubre se celebrarà el judici contra l’espai. Des d’El Jardí denuncien que estan rebent “pressions i intimidacions” per part de la immobiliària. Consideren que l’objectiu de la demanda no és només recuperar el solar i construir-hi, sinó que “apunta directament a dues veïnes de Sant Andreu”. La demanda va acompanyada d’un informe de cent pàgines d’una empresa de detectius privats contractada pel fundador de la immobiliària, Moran Prieto, amb l’objectiu de localitzar ‘los cabecillas’ del Sindicat d’Habitatge de Sant Andreu.\nA més de New Real State Horizon, Francisco Moran Prieto és fundador i conseller delegat de nombroses societats immobiliàries com Aquí tu reforma, Homes Experience Group, Compropiso, Era Real Estate o Xarxa Inmobiliaria. També és fundador i president de les franquícies Equivalenza, especialitzades en la venda de perfumeria low cost i que compten amb més de 700 establiments a tot el món.\nL’Espai Vallparda naixia el febrer d’aquest any enmig dels confinaments municipals i comarcals originats per la Covid-19. “El projecte s’ubica al districte de Collblanc /La Torrassa, un dels més densos en població d’Europa, amb zones verdes gairebé inexistents i per sota dels llindars de salut recomanats per l’OMS”, explica Santi, membre del projecte.\nRubí ja té més de 70.000 habitants, la majoria concentrats en pocs barris, per la qual cosa, des de l’assemblea de l’hort comunitari El Mirlo, subratllen que “la falta d’espais que permetin descongestionar aquesta densitat resulta molt problemàtica”. Més enllà dels boscos del voltant i el parc de Ca n’Oriol, afegeixen, “no hi ha parcs on es pugui gaudir de la natura”. Un escenari que combina amb una altre: els cinc abocadors i els dotze polígons industrials que hi ha al terme municipal i rodegen completament la ciutat.\nEl Brot es troba amenaçat per l’Ajuntament de Barcelona, immers en un procés administratiu amb data de desallotjament pel dimarts 6 d’octubre. Si s’executa, Edu denuncia que “una porció del terreny reclamat acabaria en mans d’empreses privades amb un projecte d’edificació d’habitatges”. Pel membre de l’espai, “el barri en si mateix és un projecte de gentrificació, d’espais verds estèrils i d’enderrocs de vells emblemes per a les veïnes. Només s’ha de donar un tomb pel barri per veure quants edificis tenen menys de deu anys”. Així i tot, afegeix que “és un lloc de trobada entre les persones del barri i de retrobament amb les reivindicacions locals. Ha aglutinat a tota mena de persones i ha generat un clima de convivència i respecte al barri que no han donat els espais creats per l’administració. Creiem que és important posar això en valor i lluitar-lo”.\nEl passat 15 de setembre, les màquines enviades pel gegant de la construcció Núñez y Navarro destrossaven una part de les parcel·les que formaven els horts de la Maladeta, al barri de Porta de Nou Barris. El projecte va començar l’any 2007, quan en el context de la crisi immobiliària, les veïnes van ocupar els seus 900 m2. Lluitaven per aconseguir un espai públic, evitar l’edificació de la zona i ampliar equipaments com el pati de l’escola Splai. “Els pisos no només implicarien especulació, sinó més contaminació i carrers més estrets”, explicaven en un comunicat.\nAlejandro Sanz de l’AAVV de Porta recorda que els horts de Maladeta “eren parcel·les individuals, majoritàriament treballades per gent gran que també gaudien l’espai”. Des de l’associació de veïns es va plantejar crear un eix verd, buscant un procés participatiu amb el districte que finalment va rebutjar, tot i aconseguir recollir fins a 2.000 signatures favorables al projecte. Malgrat que la superfície ha minvant, el veïnat no ha abandonat la seva activitat en les altres tres parcel·les actives.\nLa majoria de municipis de les comarques gironines tenen un índex elevat de perill de contagi de covid-19, poques de risc mitjà i una cinquantena sense perill a dia d’avui Les escoles de Girona tancaran el curs amb talls de vies per segellar els projectes verds Tallers jurídics comunitaris al Raval, dimarts 1/12 a la CNT-AIT C/ Joaquim Costa 34, baixos L’alumnat de cinc escoles de Girona reclama entorns verds 6 persones mortes de covid-19 mentre es dispara la Rt a la Regió de Sanitària de Girona que posa en perill el pas al segon tram de la desescalada la setmana vinent El perill d’haver permès la institucionalització de l’odi La ‘rasmia’ d’una llengua en perill d’extinció Ajuda humanitària o distopia? El perill de les dades biomètriques El Govern de la Generalitat torna a demanar el toc de queda per a 162 municipis fins al 6 d’agost i alt íbex de perill de contagi de covid-19 al departament dels Pirineus Orientals “El creixement de l’aeroport pressiona una pagesia en perill d’extinció” “La introducció de les pedagogies alternatives a l’escola pública representa un perill per a la classe obrera” La pineda de La Farella en perill, a Llançà


Two-Bedroom Holiday home El Gastor with a Fireplace 04 Randa Espanya - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n-, Montecorto, Randa, Espanya - Veure al mapa\nMés informació sobre Two-Bedroom Holiday home El Gastor with a Fireplace 04\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Màlaga, no busqui més enllà de Two-Bedroom Holiday home El Gastor with a Fireplac. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAmb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, Two-Bedroom Holiday home El Gastor with a Fireplac és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara aire condicionat, calefacció, aparell de televisió, TV satèl•lit/cable, nevera per satisfer els clients més exigents. Durant el dia podeu gaudir de l'atmòsfera relaxant de piscina exterior, jardí. Two-Bedroom Holiday home El Gastor with a Fireplac és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Màlaga.


El govern crea tres nous impostos mediambientals i diu no al "fracking"\nEl consell de govern ha aprovat crear tres nous impostos de caràcter mediambiental per recaptar uns 50 milions d'euros l'any: un sobre l'aviació comercial, un altre sobre la producció d'energia termonuclear i el tercer sobre l'emissió de gasos i partícules contaminants. També ha dit no a l'ús de la tècnica del "fracking" emparant-se en l'infome encarregat al grup de treball que el desaconsella.\nRedacció 10/09/2013 - 15.12 Actualitzat 10/09/2013 - 23.02\nEl consell de govern ha aprovat l'avantprojecte de llei per crear tres nous impostos de caràcter mediambiental: un sobre les emissions de l'aviació comercial, sobre les companyies aèries o els propietaris d'aeronaus; un altre sobre la producció d'energia termonuclear i el tercer sobre l'emissió de gasos i partícules contaminants a l'atmosfera. Amb aquests nous impostos, l'executiu català espera recaptar uns 50 milions d'euros l'any. Uns diners que es destinaran, segons ha explicat el portaveu Francesc Homs, a inversions que afavoreixin l'entorn i millorin les conductes respecte el medi ambient. Homs ha expllicat també que es tracta de mesures "contrastades i amb recorregut que hem intentat implantar-ho al nostre país".\nD'altra banda, el govern ha dit no a l'ús de la tècnica del "fracking", o la fractura hidràulica, emparant-se en l'infome encarregat al grup de treball que el desaconsella i que l'executiu se'l pren com a propi. "No té massa sentit aquest tipus de prospectiva en el nostre país. Això no té el recorregut que es pensava inicialment que podia tenir", ha admès el portaveu del govern.\nNous impostos de la Generalitat


El Llagostera torna al Municipal amb una derrota contra el Cornellà - Diari de Girona\n?Els d'Òscar Álvarez perden el primer partit de la pretemporada després de tres victòries seguides ?Un gol de Fall decanta el partit a la segona part\nddg 07.08.2017 | 07:06\nPitu Comadevall efectua una passada davant la pressó d´un jugador del Cornellà. aniol resclosa\nÒscar Álvarez va veure la primera derrota del seu equip.\nTres temporades després de l'exili a Palamós, el Llagostera va tornar ahir al Municipal. La reestrena a casa no va ser del tot lluïda perquè malgrat les bones sensacions de l'equip durant la pretemporada i que el partit havia generat expectació al poble, el Cornellà va derrotar el conjunt d'Òscar Álvarez. L'únic gol del partit va arribar curiosament en una acció d'estratègia que els seguidors blaugrana s'havien fet un tip de veure acabar en gol local al Municipal. Va ser però el Cornellà qui es va beneficiar d'un servei de banda per penjar la pilota a l'olla i allà Fall va rematar de cap al fons de la porteria de Marcos.\nEls gironins van encaixar la primera derrota de la temporada després d'arribar a la cita comptant per victòries tots els partits disputats fins ara (Júpiter, Figueres i Terrassa). Les característiques del Municipal són peculiars i de ben segur que els gironins de mica en mica les tornaran a dominar com temps enrere per a explotar-les a la perfecció. Ahir el futbol que es va veure va ser l'esperat, amb molt d'equilibri, perill a pilota aturada i molta intensitat malgrat ser pretemporada. Els d'Òscar Álvarez van fer el primer avís amb un cop de cap de Lucas Viale a la sortida d'un córner que va sortir fora. La mobilitat de Gavilán caient a les bandes i les pilotes de Pitu i Raúl Fuster cap a l'andalús i a Gavarre van ser algunes de les aproximacions ofensives dels gironins. Cap d'elles, però, va trobar el camí del gol.\nA la represa, el ball de substitucions habitual en aquest tipus de partits de pretemporada va interrompre encara més el joc al Municipal llagosterenc i d'ocasions encara n'hi va haver menys que a la primera part. En una acció aïllada, Fall va rebre d'un servei de banda de Gispert per a rematar la pilota a gol lluny de l'abast de Marcos.\nEl Llagostera, que continua pendent d'un o dos retocs més per completar definitivament la plantilla, tornarà a jugar dimecres. En aquest cas el rival serà l'Hospitalet de Tercera Divisió i l'escenari la Feixa Llarga (20.00).