L'edat de jubilació s'endarrerirà fins als 65 anys i sis mesos a partir de gener\nA partir del 2018 s'incrementarà en dos mesos per cada període, fins a arribar als 67 anys el 2027\ndimarts, 12 de desembre 2017 - 12:00h | Actualitzat a 12/12/2017 12:10h\nL'edat de jubilació s'endarrerirà fins als 65 anys i sis mesos al gener | Cedida\nEl 2018 arribarà amb una nova mala notícia per als treballadors catalans, que veuran augmentada l'edat mínima per a la jubilació, si s'ha cotitzat menys de 36 anys i sis mesos. Concretament seran 65 anys i sis mesos els necessaris per jubilar-se aquest 2018, seguint aquest criteri, encara que durant els pròxims anys aquesta xifra anirà augmentant progressivament i a un ritme més alt que fins ara.\nL'edat de jubilació mínima es mantindrà en els 65 anys a partir de 2018 si el treballador ha cotitzat 36 anys i sis mesos o més, però per jubilar-se l'any 2027 a la mateixa edat s'haurà d'haver cotitzat 38 anys i sis mesos o més, és a dir, 2 anys més del requisit actual, segons recull el diari 'ABC'.\nSi no és el cas, i l'any 2018 el sol·licitant ha cotitzat menys de 36 anys i sis mesos, haurà de tenir 65 anys i sis mesos per poder jubilar-se. El 2027, seguint la tendència a l'alça dels requisits, la persona que no aconsegueixi els 38 anys i sis mesos cotitzats haurà d'esperar fins als 67 anys per poder sol·licitar la seva pensió.\nL'aplicació del Pacte de Toledo continua així el seu curs i obligarà als pensionistes a treballar més per cobrar menys quan aconsegueixin la jubilació. De fet, aquest canvi penalitzarà especialment als més joves si es continua amb aquest sistema, ja que han començat molt més tard que els seus pares o els seus avis a treballar i ho han fet amb sous més baixos i precaris.\nLa jubilació anticipada, seguint el mateix esquema, es podrà demanar a partir dels 63 anys i sis mesos si s'han cotitzat com a mínim 35 anys, mentre que la jubilació forçosa es podrà demanar a partir dels 61 anys i sis mesos sempre que se superin els 33 anys de cotització.\nLa guardiola de les pensions, al límit\nEl Govern de Mariano Rajoy ha reconegut que necessitarà un nou préstec, després d'esgotar els 10.192 milions que li va concedir l'Estat, per cobrir el pagament de les pensions de tot l'any 2018.\nConcretament, l'Executiu necessitarà un mínim de 18.000 milions d'euros, l'equivalent a dues pagues extraordinàries dels 9,5 milions de pensionistes que actualment depenen del sistema. Cal recordar que actualment el Fons de Pensions compta només amb 8.095 milions, és a dir, menys del que es necessitaria per pagar una paga extra als jubilats.\nEl govern espanyol ha reconegut que necessitarà un préstec per fer front al pagament de les pensions | CatalunyaDiari.com\nDavant aquests mals auguris, el Govern està començant ja a treballar en una possible i necessària reforma del sistema de pensions espanyol, encara que encara no hi ha acord amb la resta de partits polítics, ni tampoc amb els agents socials per decidir quin modelo implementar.\nUn dels models que es podria implantar a Espanya són els coneguts com a comptes nocionals, que ja s'apliquen amb èxit a altres països com Suècia o Itàlia. L'Institut Santalucía va presentar un informe que va determinar que podia funcionar també a Espanya amb èxit.\nEl sistema consisteix en què els treballadors pagarien directament les pensions, sense necessitat de tenir un Fons de Reserva. Una vegada arribats a l'edat de jubilació, es calculen les cotitzacions acumulades durant tota la vida laboral—calculant un interès, com si hagués generat rendiment— i posteriorment es calcula l'esperança de vida del jubilat per pagar-li la mensualitat corresponent.\nAixò aporta molta més transparència al sistema, ja que cada treballador sap exactament, i a qualsevol moment de la seva vida laboral, la totalitat de la seva cotització. D'altra banda, l'edat de jubilació recau en el ciutadà, basant-se en les seves expectatives econòmiques i el que hagi cotitzat.\nNo obstant això, segueix sent un sistema de repartiments, i com a tal està sotmès a les fluctuacions dels ingressos de cadascú, respecte als pagaments. És a dir, ningú garanteix que es pugui dur a terme en un període de greu recessió. D'altra banda, depèn del càlcul d'esperança de vida, una cosa que no es pot determinar amb massa exactitud.\nUna altra de les propostes per a un nou sistema de pensions és aprovar un impost per finançar-ho, mètode proposat pel Govern de Rajoy i amb el suport dels socialistes, perquè la Seguretat Social deixi d'augmentar el seu deute. Es considera que aquesta opció és la més viable, ja que la seva creació evitaria la pujada d'altres impostos ja existents i finançaria el Fons de Reserva per als jubilats. La resta de partits, no obstant això, rebutgen aquesta proposta en considerar-la «impopular».


Dancing with the Clown: de novembre 2014\n"Hey Boy Hey Girl" trencant la pista i tres noies ballant com si s'acabés el món. L'escena va tenir lloc la nit passada a la NAUB1, amb un servidor als plats i Chemical Brothers sonant pels altaveus. Fins aquí, res que cridi l'atenció. Però és que no parlem de tres adolescents. Parlem de tres dones que, com jo mateix, sobrepassen la trentena -amb una d'elles havia arribat a compartir aula a l'institut-. Tres assistents al concert celebrat immediatament abans de la meva sessió, una de les quals portava un cotxet on òbviament hi dormia un nadó. Quan les seves acompanyants van començar a ballar, ella no va dubtar a separar-se del cotxet -sense perdre'l de vista- i a deixar-se portar tal i com ho devia fer el 1999. L'escena, els ho prometo, em va alegrar la nit -i no pas per les vistes, sinó perquè la reacció d'aquelles tres noies és el millor feedback que pot rebre un quan està punxant-. I em va recordar que, per als que vam créixer durant els 90, Chemical Brothers, Nirvana i el Britpop són actualment el mateix que els Beatles, Dúo Dinámico i els pantalons de campana per als nostres pares. Referents d'uns dies en què ballàvem sense preocupar-nos de res que es trobés més enllà del nostre abast més immediat.\nEls 90. Ara en vivim un revival, diuen, però jo l'únic que observo són joves criats a cop de Facebook i teleescombraria, jugant a imitar el look de Kurt Cobain o dels protagonistes de Melrose Place, sempre en funció dels gustos de cadascú. No senyors, els 90 van ser una altra cosa. D'entrada, la gent vivia al carrer, les sales de concerts estaven plenes (com a mínim, més que ara) i els cinemes tenien un públic que entenia el valor de visionar un film en pantalla gran. I tot això, perquè els temps de tancar-se a casa davant d'una pantalla de plasma quedaven encara molt lluny. Perquè el món era menys segur i més desordenat, però qualsevol podia gaudir del seu dret a passar-s'ho bé sense rebre una multa per haver cantat una rumba sota el pis d'un burgès de classe mitjana. I perquè ser alternatiu significava exactament això i no gastar-se una fortuna en roba i entrades VIP per als esdeveniments més cool de la temporada. Perquè vivíem, en definitiva, en una societat real i no en una façana de societat.\nI això em torna a Chemical Brothers. Protagonistes d'excepció d'una dècada durant la qual l'electrònica ballable (allò que s'anomenaria EDM) va assolir la seva majoria d'edat. Banda sonora per a una generació, la meva, que va arribar massa tard a l'acid house però va ser a temps de conèixer la cultura rave en la seva plenitud. Abans que el món es tornés segur i ordenat, i el que aleshores era un moviment hedonista i contracultural esdevingués escapisme gratuït, institucionalitzat i amb dret d'admissió reservat -penso, per posar un únic exemple, en el Sónar de Nit i les seves raves controlades i amb segell municipal-. "La reformulación de la cultura rave se ha construido a base de mash-ups de ritmos insustanciales para una generación con carencias latentes de atención", escriu Jaime Casas al resum de l'any 2014 inclòs a l'especial del 30è aniversari de Rockdelux. "Sonidos de baile sin relato posicionados como el negocio más lucrativo de la música global. Es preocupante, como mínimo". I tant, que és preocupant. Tan preocupant com observar que exactament el mateix ha passat en el camp d'un rock ja totalment reduït a passarel·la per a rostres bonics amb estudiats posats d'enfant terrible.\nEtiquetes de comentaris: Brubaker, Brubaker DJ Set, Chemical Brothers, Jaime Casas, NAUB1, Rockdelux\nS'havia presentat el concert de Nologo com un homenatge a la música. Com un acte de reconeixement a tots aquells músics que no viuen de la seva vocació i que, després de dur a terme jornades laborals que poca cosa tenen a veure amb el fet musical, es troben per assajar a hores intempestives. Robant hores a la son i desafiant tota mena de circumstàncies en nom del seu art. No, Nologo no són músics d'ofici, però sí que són músics amb ofici. Ho van evidenciar amb una notable solvència escènica, fruit de les hores de servei acumulades en diverses bandes de l'òrbita granollerina i en aquest mateix projecte, que presentava a la NAUB1 el seu primer disc, "Las cosas raras". Un treball que van interpretar sencer, alternant-ne el repertori amb cites a Radiohead, White Stripes o els Beatles, i també amb grans dosis d'humor. Al final, i després d'un passi que va anar constantment a més, es van acomiadar entre multitudinàries ovacions. Les d'un públic que s'havia mostrat totalment entregat de bon principi. El seu públic. Perquè, sense viure de la música, Nologo van esdevenir estrelles del rock durant una nit. I creguin-me, ho van fer molt bé.\nEtiquetes de comentaris: Brubaker, NAUB1, Nologo\nAquesta nit estaré punxant a la NAUB1, abans i després del concert de Nologo. Obertura de portes a les 21,30h., inici de l'actuació a partir de les 22h. Entrada a cinc euros amb disc de regal -perquè després diguin que la música és cara-.\nEtiquetes de comentaris: Brubaker, Brubaker DJ Set, NAUB1, Nologo\nEra la tercera vegada que els veia en qüestió de setmanes, i cada dia m'agraden més. Ahir van comptar amb l'acompanyament de Pau Gomez a la guitarra (fora de pla a la imatge, però ben present a l'escenari). Sis cordes més reforçant una base instrumental sòlida com una pedra i fresca com una pinta de Murphy's. I aquella lírica que trenca qualsevol barrera, fins i tot les limitacions tècniques que ahir van situar les veus en un segon pla. Ètica de club, èpica d'estadi i una enorme banda de rock'n'roll.\nEtiquetes de comentaris: 100Setze, Obrigada, Pau Gomez Ensemble\nD'acord, l'excusa de tot plegat era un aniversari rodó: ja fa deu anys que Raydibaum van debutar amb aquell refrescant comprimit de rock (genuïnament) independent titulat "Grided Elephant" (2004, Cydonia Records). Però si hi havia un motiu de celebració no era (tan sols) aquesta dècada a la carretera, sinó la manera com s'ha desenvolupat i segueix desenvolupant-se la trajectòria de la banda. Sense caure mai en la previsibilitat ni l'autocomplaença, i mantenint-se sempre fidel a la constància, les bones maneres i el compromís amb el seu públic de base. Jeffrey Lewis va dir una vegada que un artista té exactament el mateix valor que la seva obra més recent. I en aquest sentit, Raydibaum poden presumir d'haver parit aquest mateix any un àlbum tan definitiu com "Estructures sota terra" (2014, Right Here Right Now). El seu "Yankee Hotel Foxtrot" particular, i un cop de volant estilístic que els desmarca de les tendències dominants al pop català contemporani amb la mateixa força amb què Wilco es van despenjar al seu dia del so Americana.\nPer això es poden permetre els barcelonins el luxe d'oferir un concert d'aniversari i centrar bona part del repertori en la seva collita més recent. Set de les divuit cançons provenien d'"Estructures...". La resta va repassar la totalitat d'un fons de catàleg capaç de lluir les seves millors formes encara a dia d'avui, de les cites al propi "Grided Elephant" a títols tan celebrats com "Alfabet", passant per perles del tamany d'un "Dins la balena" on van comptar amb l'acompanyament vocal de Jordi Lanuza (Inspira). Va ser un dels convidats -la resta van ser membres de Nyandú, excomponents de Mine! i l'equip de productors de Blind Records- d'una festa d'aniversari que tindria com a moment estel·lar un "Grans esperances" amb els membres del grup desendollats i tocant enmig del respectacle. A continuació tornarien a l'escenari, enfilarien "Aurora" i "Maleeixo el temps", i rematarien la feina amb "Gegants". La mateixa peça que tanca l'últim disc. Perquè deu anys no es fan cada dia. I perquè d'un present com el de Raydibaum pocs en poden presumir. Moltes felicitats.\nEtiquetes de comentaris: Music Hall, Raydibaum\nEl concert de Xavi Múrcia, previst per aquesta tarda a l'FNAC El Triangle de Barcelona, s'ha suspès a causa d'un lleu problema de salut. Disculpin les molèsties.\nLa Ciccone, abans i després de passar pel Photoshop.\nMadonna té arrugues a la cara. Ho han predicat als quatre vents tota mena de mitjans sensacionalistes que, de passada, deuen haver-se quedat ben a gust. La filtració l'ha fet com de costum la xarxa, i consta de les fotografies que van servir de base per una portada que la revista Interview va dedicar a la cantant el 2010. És a dir, les mateixes imatges ja publicades però sense passar per Photoshop. Mostrant el rostre real de la Ciccone per a escàndol de determinades ments tan benpensants que necessiten celebrar els draps bruts de la resta per a dissimular els seus. El més escandalós no és que es filtrin aquesta mena d'imatges. Tampoc que l'oficina artística de la cantant faci servir mètodes que estan a l'ordre del dia en un negoci on malauradament compta més la façana que l'estructura. El més escandalós és que, després de tot plegat, la dolenta acabi essent la pròpia Madonna. Culpable a ulls de l'opinió pública d'un crim tan terrible com tenir arrugues a la cara passats els 50 anys. Llàstima que aquesta opinió pública estigui tan pendent dels pecats dels altres i no s'aturi ni un minut a jutjar els seus propis. Perquè, que quedi clar, Madonna no és ni de bon tros la dolenta de la pel·lícula. La dolenta, en tot cas, és l'acumulació de convencions socials i tabús estètics, pròpia d'una societat obsessionada amb falsos mites com el de l'eterna joventut o el de la imatge. La mateixa societat que produeix fotomuntatges com el de Madonna i després els condemna. Una societat malalta, pornogràfica i podrida de dalt a baix.\nCom Springsteen a Hammersmith, els Clash al Shea Stadium o Nirvana a Reading. Diguin-me exagerat si volen, però el concert que OBRIGADA van oferir dissabte passat a la NAUB1 va ser tan gran que qualsevol superlatiu es queda curt. Aquest divendres, 28 de novembre (23,30h.) actuaran al 100Setze, a Cardedeu (avda. Rei en Jaume, 116 - RENFE / Nit Bus: Cardedeu). Oferiran un concert especial on els acompanyarà Pau Gomez a la guitarra. I un cop finalitzada l'actuació, Brubaker DJ Set -és a dir, un servidor i una colla d'explosius artefactes rodons- punxarà rock'n'roll als quatre vents. Entrada lliure i cuina de proximitat.\nPublicat per Oriol S. a 14:04 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: 100Setze, Brubaker DJ Set, Obrigada, Pau Gomez Ensemble\nRockdelux ha celebrat aquest mes de novembre el seu trentè aniversari, i ho ha fet amb una edició especial on repassa els 300 discos més essencials -sempre segons el criteri de la pròpia revista- que s'han editat durant tot aquest temps. Una llista que serà tan discutida com aplaudida -quelcom habitual tractant-se de Rockdelux-, però que en qualsevol cas ofereix una panoràmica prou àmplia de la música de les passades tres dècades. Personalment, i sense entrar a valorar el rànquing ni les seves nombroses omissions -algunes d'elles solventades en un epíleg que suma 200 títols més-, trobo un encert que la llista no discrimini els artistes estatals dels internacionals.\nD'aquesta manera, per exemple, Morente & Lagartija Nick ("Omega", 1996) entren al top ten situant-se entre My Bloody Valentine ("Loveless", 1991) i Nirvana ("Nevermind", 1991). I si bé no em sembla "Omega" un disc superior a "Nevermind" -tampoc m'ho sembla "Loveless"-, sí que em sembla un acte de valentia el fet de proclamar-ho a pàgina sencera, desafiant tabús i valorant l'obra de Morente i Lagartija Nick -o la d'Albert Pla, Negu Gorriak, Planetas i Antònia Font- en un context global. És d'aquesta manera, situant els artistes d'aquí en relació amb els de fora, com realment s'atorga valor a la seva obra i es trenquen falsos tòpics. Una pràctica habitual al món anglosaxó -no veuran cap revista britànica o nord-americana que posi Radiohead en una categoria diferent a la de Pixies pel sol fet de ser anglesos uns i americans els altres-, però no pas a casa nostra, on la pròpia Rockdelux publica cada any les seves llistes del millor d'aquí i el millor de fora. Aprofito doncs l'encert d'aquesta edició especial per a proposar un canvi generalitzat de xip.\nD'altra banda, l'especial aprofita per repassar la història de la publicació amb resums anuals i una mostra de totes les portades editades des de 1984. La qual cosa ofereix imatges que vistes avui resulten com a mínim xocants -Mötley Crüe i WASP en portada de Rockdelux: tothom té un passat i més honorable és qui no se n'amaga-. I finalment s'inclou una enquesta on participen músics del panorama estatal que han aparegut amb més o menys freqüència a les pàgines de la revista. En aquest sentit, m'agradaria destacar una sèrie de cites que m'han semblat prou interessants:\n"(Las listas) son como las notas de fin de curso. Aunque -ahora como lectora- son muy importantes para repescar cosas interesantes a las que no has prestado atención durante el año. Yo no pondría números, diría más bien 'y los veinte imprescindibles de este año son...'" (Christina Rosenvinge).\n"A mí me encantaba comprarme CDs. Era todo un ritual: el camino hacia casa con tu compra, quitabas el plástico, analizabas la portada, el libreto con o sin letras del disco, en algunos casos una y otra vez. En alguna ocasión me ha pasado eso de comprarme un CD por una canción y descubrir a un grupo, o todo lo contrario... todo eso ahora se ha perdido. Ahora descubrimos grupos a golpe de clic y, a veces, no dejamos ni que acabe una canción o un videoclip para dar nuestro juicio... En fin... una mierda" (Ana Fernández-Villaverde, La Bien Querida).\n"No hace mucho envié un disco a un periodista 'serio' en formato digital y a los veinte minutos pude leer una crítica del disco en su Twitter. Este tipo de cosas me desconciertan" (Lidia Damunt).\n"Para mí, MÚSICA es CULTURA en el sentido de postura activa, no de consumo. Es síntoma de democracia y de salud de las personas. Ahora mismo, veo que internet es el refugio de los amantes de la música frente al salvajismo depredador y esterilizante de las corporaciones económicas, a las que no les interesan las personas y solo la cultura si es de consumo" (Kiko Veneno).\nI ja per acabar, m'agradaria subratllar un fet que no per obvi deixa de ser rellevant. Rockdelux porta tres dècades dedicant-se a la música des de l'àmbit de la premsa escrita. Música i premsa, dos sectors castigats i fins i tot menyspreats com gairebé cap altre en aquest país de les meravelles que habitem. Parlo de música entesa tal i com l'entén Kiko Veneno, i de la premsa elaborada amb independència i rigor -no la que subvencionen determinades administracions perquè infli escenes inexistents-. Ho sé perquè jo també m'hi dedico i no porto en el negoci ni la meitat de temps que ha aguantat aquesta capçalera. Per això m'agradaria felicitar-la i desitjar-li que en celebri (com a mínim) trenta més.\nQuatre anys, temps suficient per a parar, reflexionar i tornar a la càrrega amb energies renovades. El temps que ha transcorregut entre el que fins ara era l'últim disc de Margarita, "Explota el cuerpo" (2010, BCore), i l'ep de sis temes amb què la banda de Madrid no només torna a l'activitat, sinó que sembla voler recuperar el temps perdut. Un ep de títol homònim -i editat també per BCore- on Margarita sonen com abans, però a la vegada diferents. El discurs segueix ben marcat pels recursos marca de la casa: velocitat màxima, veus i guitarres estridents, i ritmes que fonen el hardcore més expansiu amb el post-punk més frenètic. Però és que ara tot sona més sòlid i compacte que abans. Com si la producció de Sergio Pérez (Svper, Joe Crepúsculo) hagués separat totes aquestes peces i les hagués tornat a ajuntar previ reforç d'un motor que vibra ara més que mai. El resultat és un disc fresc, robust i tan singular com els seus propis autors. Atenció també a la caràtula, caòtica i lluminosa a parts iguals. Com aquests sis temes sense desperdici que ja poden degustar en luxós vinil.\nEtiquetes de comentaris: BCore, Margarita\nNick Drake (1948-1974) - Foto Julian Lloyd.\nAquella mirada tímida que amagava tantes coses. Amagava pànic escènic (si la seva música no va obtenir més ressò al seu moment, va ser en part perquè va oferir poquíssims concerts). Amagava solitud (gairebé no se li coneix cap relació sentimental ni amb altres músics, i les úniques persones amb qui va mantenir una certa proximitat van ser els seus familiars i aquells que el van ajudar a difondre la seva obra). Amagava frustració (no pas la de qui no ven discos sinó la de qui mai ha arribat a ser comprès). Amagava un romanticisme extrem. I amagava un geni inqüestionable. El que es manifestava cada vegada que Nick Drake es lliurava a la música. Va morir avui fa quaranta anys -una sobredosi d'antidepressius que apuntava al suïcidi-, i ho va fer de matinada. El moment del dia en què les seves cançons semblen cobrar més vida que mai.\nNow I'm darker than the deepest sea\nNICK DRAKE, "Place to Be" (1972)\n"Una mujer de mediana edad con pinta de asistenta, una adolescente chillona y chiflada y un presentador de un programa de entrevistas de la tele con cara de torta. No pegaban nada el uno con el otro. El suicidio no se inventó para gente como ésa. Se inventó para gente como Virginia Woolf y Nick Drake. Y como yo. El suicidio se suponía que era de puta madre". NICK HORNBY, "En picado" ("A Long Way Down", 2005).\nEtiquetes de comentaris: Nick Drake\nAmb el seu permís, els recomano dos concerts que tindran lloc a Barcelona aquest dijous, 27 de novembre. Horaris compatibles i distàncies curtes entre esdeveniments:\n*XAVI MÚRCIA. Un músic de llarguíssim recorregut injectant nova vida a la poesia de Joan Vinyoli. L'obra del poeta, feta cançó i elevada a les esferes del folk, el blues i el rock'n'roll més orgànic. "A través de Vinyoli" ha estat un dels plats forts de l'Any Vinyoli. Un espectacle que ha s'ha presentat en escenaris d'arreu del país i que des del passat mes d'octubre es troba disponible amb forma de disc (Discos a Mà). Presentació oficial a FNAC El Triangle (19h.).\n*RAYDIBAUM. Ja fa deu anys que la banda barcelonina va debutar amb "Grided Elephant" (2004, Cydonia Records). Era l'inici d'una de les trajectòries més sòlides i coherents d'allò que es va anomenar nou pop català. Una etiqueta que el temps ha posat al seu lloc però a la qual els barcelonins han sobreviscut a cop de constància i de discos tan monumentals com la seva darrera obra. "Estructures sota terra" (2014, Right Here Right Now). Celebraran aquest desè aniversari amb un concert especial a la sala Music Hall (21h.).\nEtiquetes de comentaris: Brubaker, Discos a Mà, FNAC, Music Hall, Raydibaum, Xavi Múrcia\nObservava com actuaven Obrigada a l'escenari de la B1 i tenia la sensació de presenciar quelcom molt gran. Èpica d'estadi per a una banda de pub amb totes les lletres. La intensitat, el lirisme i la projecció d'Springsteen a Hammersmith, els Clash al Shea Stadium o Nirvana a Reading. Salvant totes les distàncies possibles, és clar, però partint de principis tan universals com la suor, les ganes d'escenari i els impulsos vitals canalitzats a partir de quatre acords i melodies incontestables. L'huracà que van provocar a la B1 només pot comparar-se amb la muralla decibèlica d'uns Siberia que van portar al límit els volums dels seus amplificadors. Musculatura i nervi, els d'un recital de metal extrem, veus guturals, bases rítmiques aclaparadores i canvis de tempo que transformaven la densitat més rocosa en frenètica velocitat. Abans, Bishop havien presentat un repertori de pop independent que beu, entre d'altres, de Planetas. La República Rumbera havien reivindicat la rumba catalana amb el suport puntual de tot un veterà com és Nisio. I The Xonses havien ofert un repertori de versions on Police i Héroes del Silencio convivien amb Depeche Mode, Green Day i (horror!) Limp Bizkit. Les 6 Hores de Rockaumbert van ser una iniciativa de l'associació Rumb per donar a conèixer els grups que assagen o enregistren els seus discos a l'espai CUB de Roca Umbert Fàbrica de les Arts.\nLa República Rumbera.\nDante Pibernat (Obrigada).\nEtiquetes de comentaris: 6 Hores de Rockaumbert, Bishop, Dante Pibernat, La República Rumbera, NAUB1, Obrigada, Roca Umbert Fàbrica de les Arts, Siberia, The Xonses\nUlls i mirades. M'agrada com els pinta Guillermo Martí Ceballos, que aquests dies exposa a la galeria Artemisia de les Franqueses del Vallès. Obres que conviden a perdre-s'hi.\nEtiquetes de comentaris: Artemisia, Guillermo Martí Ceballos\nLa lletra d'"Stand by Me", el clàssic de Ben E. King, Jerry Leiber i Mike Stoller, impresa en un DIN A4 i llençada al terra en algun lloc de Granollers. Ignoro qui l'ha perdut, o qui se n'ha volgut desfer, i com ha acabat arribant fins on jo l'he trobat, però em sembla una imatge evocadora i, si m'ho permeten, metafòrica. De vegades, tinc la sensació que la cultura es troba en aquesta societat nostra tan abandonada, oblidada, desprotegida i trepitjada com aquest paper. When the night has come, and the land is dark...\nEtiquetes de comentaris: Ben E. King, Jerry Leiber, Mike Stoller, Stand by Me\nEtiquetes de comentaris: Jimmy Ruffin, Motown\nLa NAUB1 acollirà aquest dissabte, 22 de novembre (21,30h.), una mena de showcase anomenat 6 Hores de Rockaumbert. La idea és donar a conèixer la música de grups que assagen o enregistren els seus discos a Roca Umbert Fàbrica de les Arts. La veritat és que desconec bona part de les bandes que hi participaran, i per tant no puc parlar-ne amb propietat. Sí que els puc dir, però, que hi tocaran els imprescindibles Obrigada, i que només per això ja és recomanable acostar-s'hi. També hi actuaran els contundents Siberia, que prometen ser un altre dels plats forts de la nit. Entrada lliure i molta música a descobrir.\nEtiquetes de comentaris: 6 Hores de Rockaumbert, NAUB1, Obrigada, Roca Umbert Fàbrica de les Arts, Siberia\nSOLÉ: “S’està perdent el vincle físic amb la música”\nSolé, cantant a allò que té més a la vora - Foto Griselda Escrigas.\nDe vegades, la universalitat més absoluta és fruit del caràcter més local. “Aquest collons de poble (i altres cançons sobre Caldes de Montbui)” (2014, Petit Indie) és el segon disc de Solé. Un àlbum inspirat en el poble on el músic i periodista Ramon Solé ha viscut tota la vida, però que parla en realitat de la relació de qualsevol persona amb el lloc on viu. Enregistrat en directe en un emblemàtic cafè de Caldes, “Aquest collons de poble” és un exercici de folk de taverna en la més pura tradició britànica, irlandesa o nord-americana. Un cant a la joia i a la celebració que trenca estilísticament amb “Em perdono” (2013, Petit Indie), tot oferint un nou perfil del seu autor i il·lustrant-ne un nou capítol vital. De tot això, i també de la funció social del fet de cantar cançons, en vaig poder parlar amb ell mateix en una entrevista que ja poden llegir a Brubaker.\nEtiquetes de comentaris: Brubaker, entrevista, Petit Indie, Ramon Solé, Solé\nDe petit, sopava amb ell cada dia. Amb el Filiprim, vull dir. Un dels millors programes mai emesos per TV3. Josep Maria Bachs, el Senyor Bachs tal i com el coneixíem a casa, havia presentat molts espais televisius, i també s'havia dedicat a la ràdio. Però jo sempre l'associaré amb el Filiprim, un programa on el televisor deixava de ser la caixa tonta per a esdevenir un univers paral·lel on qualsevol cosa podia passar. Un món gairebé fantàstic poblat per elements com aquell telèfon gegant i personatges tan entranyables com el Senyor Encarregat -el també desaparegut Jaume Sorribas-. I això per no parlar d'una sintonia que marcaria època.\nAnys després, li preguntaven en una entrevista si Filiprim podria funcionar en el context televisiu d'aleshores. Corrien els primers anys del segle XXI, i sense aventurar-se a respondre la pregunta, Bachs matisava que durant els temps de Filiprim "si un programa no funcionava, es mirava de donar-li una empenta perquè sortís endavant", mentre aleshores directament se'l suprimia de la programació. Corrien principis del segle XXI, deia, i des d'aleshores la cosa només ha anat a pitjor, m'atreviria a dir. I no parlo ara de televisió. Parlo del món que ens envolta. El món de les xarxes socials, l'excés d'informació i els amics que diuen m'agrada mentre fan zapping davant d'una pantalla de plasma. Un món que avança ràpid i on no hi ha temps d'analitzar i reflexionar. Una constant cursa de fons on allò que no funciona és automàticament descartat.\nArrel de la seva mort, diversos companys de professió van lloar ahir la figura de Josep Maria Bachs. Van dir d'ell que era un gentleman i un innovador, i que tenia un sentit de l'humor molt britànic. Jo afegiria que el Senyor Bachs representava una espècie en perill d'extinció. Una classe, una elegància i una manera de fer que no encaixen en aquest món de consum ràpid on manen els dígits i els mercats. Se n'ha anat un referent molt més enllà de l'àmbit catòdic. En pau descansi.\nEtiquetes de comentaris: Filiprim, Josep Maria Bachs, TV3\nMira que l'he vist vegades. I que ho puc tornar a fer quan vulgui perquè la tinc en dvd -a sobre repetida, no em preguntin per què-. Però tot i això ahir em vaig quedar enganxat al televisor fins a altes hores de la nit. Perquè un canal de televisió dedicat exclusivament a programar cinema la va passar per enèssima vegada. I jo, que només volia veure-la una estona abans d'anar a dormir, me la vaig tornar a empassar sencera. Fins i tot aquella tercera part que tant em costa visionar. Aquella davallada tan extrema com inevitable on es donen cita el millor i el pitjor de la condició humana. Aquella caiguda en picat als inferns des del més elevat dels cims. I aquells tres personatges. Eastwood, Freeman i Swank. Tres personalitats, tres realitats, tres móns gairebé paral·lels que, no obstant, acaben encaixant com les peces d'un trencaclosques. I que un cop has conegut t'acaben acompanyant durant la resta dels teus dies. "Million Dollar Baby" (2004). Possiblement el retrat més cru de la boxa que mai s'hagi fet des del cel·luloide. Perquè l'èpica, els cops i les caigudes hi són a l'ordre del dia, sí, però hi són tan a dins com a fora del ring. Ahir me la vaig tornar a empassar sencera, i avui podria tornar-ho a fer sense cap mena de problema. I tornaria a fer-me creus que aquest monument al setè art ja tingui deu anys. I tornaria a preguntar-me què farem el dia que no hi sigui Eastwood.\nEtiquetes de comentaris: Clint Eastwood, Hilary Swank, Million Dollar Baby, Morgan Freeman\nAntifolk. És possible que Vàlius no s'identifiquin amb el terme, i fins i tot és possible que no n'hagin sentit parlar. Però creguin-me, el duet barceloní és tan antifolk com qualsevol dels outsiders que desafien les convencions del folk i el punk als soterranis de Nova York. Per entendre'ns, si l'antifolk reaccionava originalment al dogma del folk de cabells blancs i ressaca post-Greenwich Village, Vàlius ho fan respecte al de la Nova Cançó i, sobretot, l'oficialisme amb què aquesta porta gairebé quatre dècades tapant el seu certificat de defunció. Interpretant "Diguem no" de Raimon amb la mala llet d'uns Circle Jerks. Transformant "País petit" de Lluís Llach en un aquelarre post-punk a mig camí entre Joy Division i Thee Headcoats. Desfent mites, espantant puristes i sacsejant consciències.\nDos apunts, les citades revisions, en un repertori que es nodreix no obstant de la pròpia collita. De "Camps", "Gran" i la sardana punk "Això és com tot" -rotllana inclosa al centre de la pista-. D'aquell rock de garatge de format minimalista que sona com si Pau Riba i Flat Duo Jets s'intercanviessin els papers. Vàlius aterraven per segona vegada a la NAUB1 en el marc de l'IN_CULT, les jornades d'agitació cultural impulsades pel Casal Popular L'Esquerda, i compartint escenari amb Matthew McDaid. Nord-irlandès establert a Catalunya, aquest jove de mirada decidida acaba d'irrompre al panorama independent amb una col·lecció de cançons que conjuguen preciosisme, intensitat i formes clàssiques. Cançons que apunten a M. Ward, The Swell Season o Iron & Wine, per citar tres exemples més o menys contemporanis, però que no fan cap lleig a Nick Drake en els moments més intimistes, ni a Jeff Buckley quan la guitarra augmenta revolucions.\nAbans de desembocar a la B1, l'IN_CULT havia escampat el seu radi d'acció pel centre de Granollers. I ho havia fet al més pur estil situacionista. Servint-se de l'art per a alterar una realitat i denunciar una rutina. La d'un comerç hegemònic que marca no només els horaris sinó també el ritme de vida de la ciutat. La de les marees humanes que els dissabtes a la tarda transiten d'aparador en aparador i que ahir es van topar de nassos amb quelcom tan abstracte com inesperat. Quatre performances teatrals per cortesia d'Arsènic Espai de Creació. Nens perduts, captaires escampant sacs de sorra i una inquietant figura vestida amb un uniforme de protecció contra la radiació i una careta antigàs. Personatges que acabarien confluint a la Porxada entre mirades de sorpresa, aprovació i, fins i tot, rebuig. Novament, i responent a una de les principals vocacions de l'IN_CULT, s'havien sacesajat consciències.\nPerformance d'Arsènic a la Porxada.\nEtiquetes de comentaris: Arsènic Espai de Creació, Brubaker, In_Cult, L'Esquerda, Matthew McDaid, NAUB1, Vàlius\nAquest és el disc que tots vostès estaven esperant. Potser ni tan sols se n'havien adonat. Potser ni tan sols els agradarà. Potser fins i tot és impossible que mai els pogués haver arribat a agradar -perquè no és una obra de fàcil accés, i això és precisament el que la fa transcendent-. Però, hi poden posar la mà al foc, és el disc que estaven esperant. Perquè les seves vuit pistes -set temes i una introducció- contenen tanta mala llet com la que molts de vostès porten acumulant des de ja no saben quan. Perquè el caos sonor que aquests quatre terroristes han generat només és comparable a la bestial confusió que regna allà fora. Perquè en temps de postals costumistes i escapismes corporatius, els vallesans sonen tan tèrbols, perillosos i punyents com el món real. En altres paraules, Tiger Menja Zebra segueixen representant com ningú més el so dels temps convulsos que ens ha tocat viure.\n"Súper Ego" (2014, Music or Nothing) és el seu segon treball. Un disc de postguerra, perquè arriba efectivament després d'una guerra. La que els propis Tiger Menja Zebra van encetar ara fa dos anys amb un debut que podia generar qualsevol cosa menys indiferència, començant per un títol tan directe com explícit, "Com començar una guerra" (2012, Music or Nothing). La que ells mateixos han lliurat (i guanyat) durant els passats vint-i-quatre mesos. La que ha ensorrat les estructures de l'electrònica industrial, el rock en la seva vessant més terminal i qualsevol gènere musical amb prefix post, per a aixecar a partir de les seves runes un monstre que encara no coneix nom. Un atac frontal a cop de muralles sòniques, columnes de decibels i un laboratori sonor que s'ha eixamplat en aquesta segona aventura, absorbint nous matisos però sense perdre un gram de la consistència inicial. Sense oferir somriures de cartró, però deixant aflorar l'eufòria, diuen ells mateixos, de qui se sent envoltat per l'Ego titular.\nUn ego canalitzat a través de ritmes hipnòtics, explosions elèctriques i veus críptiques cantant a l'apocalipsi del dia a dia -"Esteu derrotats, castigats / Ningú us pren seriosament / Continuarem seguint el vostre rastre de mort", canten a "Devastació"-. I títols tan amables com "L'odi és una altra forma d'amor", "Formo part d'una societat secreta", "Excita la bèstia" o "Em sotmetré", tots ells extrets del text "Súper Ego" de Jesús Olvera. "Vaig aguantar, suportar molta immundícia de molta gent durant molt, massa temps. Fins que un dia, i beneeixo aquest dia, em vaig enfrontar a tots aquells que m'havien estat amargant. I (sorprenentment) van callar, els vaig intimidar i finalment els vaig derrotar", proclama el citat manifest. La mateixa contundència amb què Tiger Menja Zebra han tornat a signar una obra capital. I ja en van dues. "Súper Ego" es podrà adquirir a partir del 23 de novembre tant en format físic com digital, aquest últim a través del compte de Bandcamp de la banda.\nTiger Menja Zebra | Bandcamp\nMusic or Nothing | Pàgina web\nEtiquetes de comentaris: Jesús Olvera, Music Or Nothing, Súper Ego, Tiger Menja Zebra\nLa samarreta dels Strokes.\nQuan finalment la vaig tenir a les mans, va ser com obtenir un trofeu. Parlo de la meva samarreta dels Strokes. Ara se'n veuen moltes, però quan jo me la vaig comprar costaven de trobar. Va ser ja fa uns quants anys a Hollywood Boulevard i després de buscar-la literalment arreu de Los Angeles. Finalment la vaig localitzar en una botiga situada al costat d'un strip club en ple cor de Hollywood, i enmig d'un immens oceà de samarretes de tota mena: grups de música, pel·lícules, marques de licors i, fins i tot, simbologia neonazi -mai oblidaré la indignació del moment ni la cara de circumstàncies dels venedors, que irònicament eren paquistanesos, quan els vaig preguntar per què nassos venien allò-. I en un racó, el logotip dels Strokes sobre un fons negre. Fixin-se si costava de trobar, que tan sols la tenien en talla XXL. Vaja, que m'anava enorme i la vaig haver de portar a una modista abans de poder-me-la posar. I sí, sé què estan pensant molts de vostès. Que internet m'hauria estalviat moltes molèsties. Però també m'hauria privat d'una colla d'entranyables records i d'una vinculació, la que tinc amb aquella samarreta, que és francament difícil d'explicar.\nEl fet d'haver-me passejat de dalt a baix de Los Angeles a la recerca d'una samarreta dels Strokes il·lustra fins a quin punt aquell grup va ser important per mi en un moment molt concret de la meva vida. Per mi i per molta gent que a principis del segle XXI encara es negava a creure's allò del final de la Història. Perquè sense inventar-se la sopa d'all, aquells primers dos discos -"Is This It" (2001) i "Room on Fire" (2003)- havien proclamat als quatre vents que encara es podien dir moltes coses a partir dels ingredients més bàsics del rock'n'roll -en el cas que ens ocupa, unes gotes de Velvet, Ramones, Television i Talking Heads escampades sobre una cruixent base melòdica-. Després vindria "First Impressions of Earth" (2006), un canvi de sentit que bona part del seu públic va entendre com un entrebanc. I si bé és cert que a mi em va entusiasmar al seu moment, també ho és que porto anys sense escoltar-lo i no el trobo a faltar en absolut -els dos anteriors encara els punxo sovint-. De tot el que vindria a continuació prefereixo no parlar-ne. Una banda fracturada pels egos, una profunda sequera creativa i discos absolutament prescindibles. L'últim ni tan sols s'han molestat a presentar-lo en directe més enllà d'esporàdiques actuacions en festivals.\nJulian Casablancas + The Voidz.\nI amb aquestes, el Primavera Sound ha anunciat la presència dels Strokes a la seva edició 2015. I jo me n'alegro, però a la vegada tinc els meus dubtes. Me n'alegro perquè, malgrat tot el que acabo d'explicar, el directe de la banda novaiorquesa és una de les meves grans assignatures pendents -al seu moment me'ls vaig perdre, no pas perquè no vinguessin sinó perquè quan ho van fer no hi vaig poder anar-. I tinc els meus dubtes perquè els dies de "Hard to Explain" i "12:51" ja queden molt lluny. I perquè ara mateix em sembla molt més interessant el nou projecte solista de Julian Casablancas, uns Voidz amb els quals acaba de lliurar "Tyranny" (2014). Un àlbum que no perdurarà en el temps com els dos primers de la banda mare, però que en recupera bona part de l'esperit i de passada mostra al vocalista molt més inspirat que en el decebedor "Phrazes for the Young" (2009). Potser els Voidz també aterraran al Primavera com a part del mateix paquet i en un escenari de dimensions més reduïdes? Creuem els dits.\nEtiquetes de comentaris: Julian Casablancas, Julian Casablancas + The Voidz, Primavera Sound\nEtiquetes de comentaris: Big Bank Hank, Henry Lee Jackson, Imp The Dimp, The Sugarhill Gang\nTorna l'IN_CULT. Les jornades de transformació cultural que organitza a Granollers el Casal Popular l'Esquerda amb l'objectiu de generar debat i encetar reflexions, sempre amb l’art i la cultura com a pals de paller. Entre els propers dies 14 i 15 de novembre, proposen entre d'altres dur a terme una ocupació teatral de la plaça de la Porxada i analitzar les quatre últimes dècades de vida social i cultural a la capital vallesana -la qual cosa promet ser realment interessant-. Tot plegat culminarà a la NAUB1 amb les actuacions de Matthew McDaid i els imprescindibles Vàlius.\nPublicat per Oriol S. a 14:25 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Brubaker, In_Cult, L'Esquerda, Matthew McDaid, NAUB1, Vàlius\nRefrescant còctel de rock'n'roll i ritmes llatins.\nÉs un d'aquells detalls que t'alegren el dia. Obrir el correu electrònic i descobrir que una banda de Los Angeles t'ha contactat perquè escoltis la seva música. Que algú que es troba a un oceà i un continent sencers de distància vulgui compartir amb tu la seva obra pel sol fet d'haver-te llegit a la xarxa. I, sobretot, trobar-te de nassos amb un grup de l'alçada de Salt Petal. Una formació, els ho asseguro, a la qual m'he ben enganxat i de la qual ja no em penso desenganxar mai més. Un col·lectiu multicultural que representa com pocs la diversitat de la City Of Angels. La majoria dels seus components vénen de països llatinoamericans com l'Argentina, el Brasil o Colòmbia, i és d'aquestes terres d'on prové també bona part del seu adn musical. La resta es nodreix de gèneres com el power pop, la música surf o les formes més atemporals i heterogènies del rock independent.\nDes de l'edició del seu segon disc, el formidable "Sea Monster" (2013), han comptat amb el beneplàcit de mitjans com la BBC o MTV Tr3s, a més d'actuar en festivals de referència internacional com el SXSW d'Austin, Texas, i compartir escenari amb noms de primera fila com els de Grimes, Lila Downs o Dengue Fever. Tot plegat, gràcies a un refrescant i eclèctic còctel de sons fronterers ("Por la Luna", "Stay Awhile"), tonades nocturnes que podrien seduir al propi Tarantino ("Sabotage", "Hold on to the Night"), explosions de ritme ("Cumbia de Billinghurst", "The Sky Turns") i melodies inesborrables ("Songs I Used to Like"). Com si Calexico haguessin crescut escoltant Blondie, The Mars Volta a Mano Negra o Vampire Weekend a Los Lobos. Creguin-me, Salt Petal és molt més que una nova revelació californiana. És un projecte únic, un d'aquells fenòmens que passen tan sols un cop a la vida.\nSalt Petal | Soundcloud\nEtiquetes de comentaris: Salt Petal\nSala Foyer (Gran Teatre del Liceu), Barcelona\n"Algú m'hauria de fotre crits per no haver escoltat mai abans aquest grup". M'ho deia un conegut que havia assistit encuriosit al concert i que en va sortir molt més que convençut. Mostra evident no només del potencial d'Illa Carolina a l'hora de convertir indecisos a cop d'inesborrables melodies pop, sinó també de la solidesa que ha adquirit el seu directe sis mesos després d'encetar la gira de presentació del seu segon disc, "Bengala" (2014, Buenritmo), a la NAUB1. Ahir el van interpretar gairebé en la seva totalitat a la sala Foyer, sota la platea del Gran Teatre del Liceu i amb la solemnitat que requeria l'ocasió. Rodones píndoles executades amb ofici i solvència, lírica introspectiva i atmosferes hivernals per a una freda tarda de novembre.\nEtiquetes de comentaris: Gran Teatre del Liceu, Illa Carolina, Liceu, Músiques Sensibles, Sala Foyer\nNew Order (Sumner, primer per l'esquerra), scooter boys.\n"Podies ser un rocker o un scooter boy. Com a scooter boy, em van dir que no anés mai de la vida a Macclesfield, perquè estava ple de greasers i era una bogeria. Però més tard vaig acabar formant una banda amb dos nois de Macclesfield. I una noia, és clar. Anar en scooter era millor que agafar el bus, i ajudava a atreure les noies perquè et feia semblar guai. No era mod. Era post-mod: la primera onada d'skinheads fent-se suedeheads". Bernard Sumner (New Order) recorda la seva adolescència a l'extrarradi de Manchester, durant la segona meitat dels 70, en una entrevista signada per John Robinson i publicada aquest mes de novembre per Uncut. Mods, rockers, skinheads i suedeheads. El que aquí anomenem tribus urbanes són al Regne Unit subcultures totalment integrades a la societat. Per això, mentre a casa nostra aquests entorns han degenerat en competicions per saber qui s'ha comprat més singles estranys a eBay, en ciutats com Manchester han format músics com el propi Sumner, avançat outsider de la primera onada post-punk amb Joy Division i posteriorment arquitecte del pop electrònic amb New Order.\nA la mateixa entrevista, el guitarrista parla sobre Ian Curtis. "Tenia unes influències diferents de les nostres", recorda sobre el desaparegut cantant de Joy Division. "Li agradaven els Doors, els Stooges i la Velvet Underground. Me'l trobava als clubs. Vaig anar a casa seva el març de 1977, quan acabava de sortir 'The Idiot', i ell em deia 'Escolta això, escolta això...' mentre sonava 'China Girl', i immediatament em vaig enganxar a Iggy Pop. A l'Ian li encantava Love. Tenia molt bon gust a nivell musical". Els Doors, els Stooges, la Velvet i Love. Quatre grups estilísticament distants però amb un tret en comú que comparteixen amb els propis Joy Division, la singularitat d'uns discursos tan personals com avançats als seus respectius temps. I és l'absència d'aquest mateix tret, l'absoluta manca de singularitat, el que defineix tota la munió d'imitadors de Joy Division que han proliferat durant els darrers anys. Ja se sap, per a entendre l'essència d'un músic no n'hi ha prou amb escoltar-lo a ell, cal explorar també la música que ell escoltava, les seves influències. I, malauradament, els imitadors d'Ian Curtis tendeixen a passar-se més hores pentinant-se que escoltant música.\nEtiquetes de comentaris: Bernard Sumner, Ian Curtis, John Robinson, Joy Division, New Order, Uncut\nNo cal inventar-se la sopa d'all per a poder presumir de frescor. Obrigada ho saben bé. O potser no, potser ni tans se n'adonen, però sigui com sigui han desenvolupat un discurs fresc i vital. I ho han fet a partir d'algunes de les expressions més bàsiques i primitives del rock'n'roll. Les que van esclatar i col·lisionar al Soho, al Bowery, a Asbury Park, a Canvey Island i a Ladbroke Grove. Les que fins i tot abans de la invenció del propi terme ja feien tremolar garatges i soterranis a banda i banda de l'Atlàntic. El de sala petita, suor a l'escenari i emocions transformades en elèctrics decibels. El que el quartet vallesà va reivindicar ahir a la nit en el seu debut barceloní. Amb força, nervi i un repertori on les dianes es compten a grapats -"Distant Mile", "Mireneah", "Five Minutes Left", "Night's Open" o aquell himne adrenalínic que és "Anything Anywhere"-. Amb una base rítmica que no concedeix treva, unes guitarres que suen fum i distorsió i un frontman, Dante Pibernat, que evoca Strummer, Lanegan, Waits i l'Springsteen dels 70. Enèrgica posada de llarg per a un combo cridat a fer quilòmetres.\nEtiquetes de comentaris: Brubaker DJ Set, New Underground, Obrigada\nSHE OWL: “Si saps fer-los servir, els instruments musicals t’explicaran històries”\nEndian i Moletta, al Bosc Màgic d’Òrrius – Foto Oriol S.\nEls últims rajos de sol d’un dia de tardor reforcen el misticisme del Bosc Màgic d’Òrrius. Situat al bell mig del Parc de la Serralada Litoral i permanentment envoltat d’una aura de misteri, aquest paisatge de conte podria ser perfectament l’escenari d’una cançó de She Owl. Aprofitant un parèntesi en el marc de la seva segona gira per Catalunya, Jolanda Moletta i Demian Endian van visitar aquest indret de somni i es van deixar seduir pels seus encants. Un servidor els hi va acompanyar després d'una entrevista de sobretaula que ja poden llegir a Brubaker.\nPublicat per Oriol S. a 12:12 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Bosc Màgic d'Òrrius, Brubaker, Demian Endian, Jolanda Moletta, She Owl\nRecordin que aquesta nit estaré punxant al New Underground de Barcelona (c/. de l'Aviació, 5 - metro: Les Corts / Sants Estació), després del concert dels irrepetibles Obrigada (22h.). Més informació aquí. Els hi espero!\nLlegeixo als crèdits de Bandcamp que "Into the Night" va veure la llum el passat mes d'abril. La bona nova m'ha arribat doncs amb mig any de retard, però crec que el moment no podria haver estat més oportú. Perquè el quart disc d'A Quiet Man podria ser la banda sonora ideal per a endinsar-se en aquesta tardor que, també amb retard, tot just acaba de començar. Tons menors, textos que naveguen entre la introspecció i el més salvatge dels pecats, paisatges de color sèpia i aquella malenconia que impregna l'ambient amb la mateixa facilitat amb què les fulles caigudes dels arbres formen catifes de fredes tonalitats. L'amor com a fil conductor d'un ventall líric on la por i la pèrdua ("Geneviève") van de la mà amb la manifestació més acusada del desig ("Natalia"), els neguits interiors ("Insomnia"), el romanticisme en la seva vessant més extrema ("To Kill You with Love") o l'instint protector d'un infant cap a la seva germana menor ("The Protector"). Evidenciant més que mai les qualitats literàries del tarragoní Fabio Vega -nom real d'A Quiet Man-, poeta urbà i narrador d'històries amb ànima de crooner. D'un crooner que manté posat un ull al Leonard Cohen més crepuscular i l'altre al Bowie continental. I que amplia horitzons amb un disc on, sense trencar amb "The Affairs" (2012), no renuncia a créixer tot incorporant matisos: l'electrònica de les seccions rítmiques, els patrons repetitius, els coixins atmosfèrics i una càrrega dramàtica que es perfila a l'alça. I saben què és el millor de tot plegat? Que havent escoltat ambdós treballs, havent apreciat aquest salt evolutiu i sense cap més remei que aplaudir-lo, un no pot evitar pensar en aquest disc com un treball de transició. Un pas (de gegant) cap a quelcom que encara ha d'arribar i que bé podria acabar de confirmar Vega com un majúscul artesà de la cançó.\nA Quiet Man Bandcamp\n"Hello Good Morning". La peça que encetava el debut homònim dels Tea Servants (1995). Un dels inicis de disc més frescos registrats durant les passades dues dècades en aquesta banda dels Pirineus. Dos minuts i mig de guitarres dissonants i ritmes bàsics però efectius com a coixí d'una veu, la d'un jove Steven Munar, que ja aleshores destil·lava singularitat pels quatre costats. Constants que es repetien en peces com "This Man Loves the Sun" -que podria ser la resposta definitiva al "Who Loves the Sun" de la Velvet-, la frenètica "This Is Not My Place" o la deliciosa "The Laughing Song". Llargament descatalogat, "The Tea Servants" ha estat per fi recuperat coincidint amb el vintè aniversari de la formació de la banda. Amb remasterització a càrrec del sempre oportú Roger Gascón (Dunno, El Dia de la Barbota) i completant d'aquesta manera un acte de justícia històrica que va començar ara fa dos anys amb la reedició de "Police Looking After Thieves" (1996), segon disc de la banda i obra capital del pop independent de casa nostra. Un salt de gegant respecte a un debut homònim que, no obstant, sona en ple 2014 tan fresc com el primer dia. Un sòlid exercici de post-punk immediat i de baixa fidelitat, i els ciments de tot el que vindria a continuació, que no va ser poc. Reeditat només en format digital, durant les properes dues setmanes estarà disponible a Bandcamp en pay what you want.\nBandcamp Steven Munar\nEtiquetes de comentaris: Roger Gascón, Steven Munar, The Tea Servants\n"Sé que allà fora hi ha 50 llocs on podeu escoltar nord-americans tocant música d'arrels", ironitzava Chuck Prophet des de l'escenari de la sala Sidecar, "per tant us dono les gràcies per haver decidit passar aquesta vetllada amb nosaltres". Ironies al marge, fins i tot en un univers paral·lel on Barcelona pogués encabir mig centenar d'esdeveniments d'aquesta mena en una sola nit, Prophet destacaria per mèrits propis. Per veterania, per una trajectòria que a dia d'avui encara no ha mostrat signes de feblesa i per una ètica de treball que l'empeny a alternar sense condicions l'estudi amb una carretera que sembla haver estat feta per a ell. Una hora i mitja llarga, la d'ahir, en què va repassar un repertori prou estratosfèric per no ressentir-se ni tan sols d'algunes absències notables. Sí que van sonar, i brillar, perles de la magnitud de "White Night, Big City", "Castro Halloween" o "Sonny Liston's Blues". Amb ofici, compromís i moltes ganes de gresca. Em comentava un conegut que assistir a un concert de Prophet és com presenciar una actuació de Tom Petty, però sense l'estadi. I que duri, perquè és precisament en concerts com el d'ahir on el rock'n'roll ha sobreviscut, sobreviu i seguirà sobrevivint al marge de tota la resta.\nEtiquetes de comentaris: Chuck Prophet, Sidecar, Sidecar Factory Club\nEls convido a descobrir un dels meus grups preferits. Els convido a degustar una de les dosis de rock'n'roll més fresques que hauran pogut escoltar en una bona temporada. I ho faig amb tot l'orgull del món. Perquè parlo d'Obrigada. Parlo de quatre elements que sonen com si Joe Strummer encapçalés els Replacements. Com si els Modern Lovers haguessin seguit la dieta dels New York Dolls. O com si els Stones se n'haguessin anat a fer la volta al món amb Dr. Feelgood quan encara hi eren a temps. Parlo d'Obrigada, deia. De quatre paios que han estat els meus veïns durant més de mitja vida i que l'any passat es despenjaven amb un debut homònim amb regust de bourbon, pub anglès i versos a peu de carrer. I en parlo amb tot l'orgull del món, i tant que sí. Perquè Obrigada són de Cardedeu, el mateix poble al qual un dia vaig dedicar una cançó de títol inequívoc ("Dead Town") però sobre el qual podria pronunciar ara mateix mil meravelles. I és que, els ho asseguro, ser del mateix lloc que aquests quatre és tot un orgull. I encara ho serà més el fet de compartir escenari amb ells. Aquest divendres, 7 de novembre (22h.), actuaran a la sala New Underground de Barcelona (c/. de l'Aviació 5 - metro: Les Corts / Sants Estació). Tot seguit, Brubaker DJ Set -és a dir, un servidor amb una maleta plena de plàstics rodons- oferirà una sessió de rock'n'roll sense conservants, colorants ni condicionants. S'hi apunten?\nEl gironí Jaime Rodríguez és sens dubte un músic prolífic. Quan encara no fa ni un any que va lliurar "Metamecánica" (2014), es despenja amb "Estructura de una panacea discreta", el 24è disc que signa com a Kazuality en els seus dotze anys de trajectòria. I un àlbum de transició, segons afirma ell mateix al seu compte de Bandcamp, cap a una nova etapa vital que tot just comença a prendre forma en títols com "Descansen armas, rompan rompan filas", "Lo que el trazo resiste", "La marmota del día" o "De las esquinas a la matriz". Registres diversos per a un discurs on predominen la intensitat i els canvis de ritme inesperats. Respecte a la seva anterior obra es mantenen els ressons d'Anímic ("Falso año nuevo") i d'Standstill (la citada "Descansen armas..."), però el ventall sonor s'amplia amb traços com l'electropop sinistre de "Nos queda Roma", l'èpica ombrívola de "Tema serio" -que puntualment remet a Soda Stereo- o l'explosió post-punk de "Finalista (ellas ganaron el premio)". Un disc fosc i enigmàtic que recull els fruits dels que el van precedir i, a la vegada, planta les arrels d'un futur que promet brillar amb llum pròpia. Escoltin-lo aquí.\nPRIMAVERA CLUB 2014 (dia 2)\nSala Apolo i teatres Principal i Latino, Barcelona\nDER PANTHER. Electrònica i arts visuals.\nTHE COATHANGERS. Urgència de garatge.\nWOMAN'S HOUR. La gran promesa d'aquesta tardor.\nWHITE LUNG. Punk rock amb totes les lletres.\nEtiquetes de comentaris: Apolo, Der Panther, El Teatro Latino, Primavera Club, Primavera Sound, Teatre Principal, The Coathangers, White Lung, Woman's Hour, Younghusband\nSol i re. Els dos únics acords sobre els quals s'aixeca "La niña imantada", una de les peces interpretades la nit passada per Love Of Lesbian. "Es pot fer moltíssim amb tan sols dos acords", sentenciava Santi Balmes després de trencar el gel amb el seu etern sentit de l'humor. Efectivament, dos únics acords poden edificar una gran cançó, de la mateixa manera que una caixa de cartró pot fer sortir de dins seu un zeppelin com el que ahir va sobrevolar l'escenari del Teatre Auditori. Moment àlgid d'un set teatralitzat on la banda barcelonina va interactuar amb personatges de tota mena, va mirar enrere amb la dosi justa de nostàlgia i va vèncer dimonis de tota mena a la vegada que el propi Balmes cantava des de l'interior d'una bossa de plàstic gegantina. Escenografia d'impacte, obra de Guillem Albà, per a un repertori que apuntava directament a les arrels creatives de la formació. A cançons que parlen de records -alguns eren reals, d'altres no-, de somnis i del pas del temps. I a una posada en escena que permet a Balmes i companyia defugir el circ dels macrofestivals i mostrar-se davant el seu públic tal i com són. Trencant el gel i sense necessitat de dir-ho tot pel seu nom. Envoltats de caixes de cartró i navegant per un oceà de metàfores. Però tal i com són.\nEtiquetes de comentaris: Granollers, Guillem Albà, Love Of Lesbian, Teatre Auditori


Comencen les excavacions al Mercat de Sant Antoni\nLes obres duraran 36 mesos i costaran 60 milions d'euros\nJORDI MUMBRÚ ·29/12/2010 - 04:31h\nEn els pròxims dies les màquines excavadores entraran al Mercat de Sant Antoni i començaran a foradar fins a arribar a 14 metres sota terra. En total, les màquines guanyaran tres plantes subterrànies que permetran modernitzar les instal·lacions d'aquest mercat que es va inaugurar l'any 1882. La primera planta permetrà ampliar la superfície comercial; la segona s'usarà com a magatzem, zona de logística i aparcament per als clients, i la tercera serà un aparcament públic de 400 places.\nDurant aquest any d'obres s'han enderrocat totes les estructures internes i s'han desmuntat i protegit els elements de valor històric. L'alcalde de Barcelona, Jordi Hereu, va voler aprofitar que encara es pot trepitjar el terra del mercat per fer ahir una última visita d'obres i contemplar la gran estructura externa que queda dempeus sobre una superfície de 5.200 metres quadrats. Segons va dir l'alcalde, encara caldrà esperar tres anys perquè s'acabin les obres i els paradistes (que durant aquest temps estaran repartits pel barri) tornin a donar vida al Mercat de Sant Antoni.\nEl soterrani tindrà tres plantes que faran d'aparcament i de magatzem\nMés de 500 paradistes\nLes obres de reforma del mercat més gran de Barcelona costaran 60 milions d'euros i presenten grans reptes, com ara modernitzar l'espai mantenint l'estructura existent. Tot i així, la dificultat principal que ha tingut fins ara l'Ajuntament de Barcelona per remodelar aquesta instal·lació no ha arribat de les obres, sinó de les negociacions amb els diferents implicats. En total estan afectats fins a 500 paradistes, entre els que es dediquen al producte fresc, a la roba i al mercat dels diumenges. El principal escull ha estat amb els venedors del mercat dominical. L'ajuntament i els paradistes han estat tot un any discutint la seva ubicació, que finalment serà al carrer Urgell entre Tamarit i Floridablanca. Aquest tram quedarà tallat al trànsit tots els diumenges des del mes de març (quan està previst el trasllat) fins d'aquí tres anys.\nEl president del mercat dominical, Joan Pasqual, va afirmar que es tracta de "la millor ubicació possible", mentre que la presidenta dels paradistes del producte fresc, Maria Masclans, va explicar que, un any després del trasllat a les carpes de la ronda Sant Antoni, la situació ja s'ha normalitzat. Els paradistes que encara queden fora del mercat són els que ho estan passant pitjor. Un d'ells, David Torres, va pronosticar que "de les 44 parades en quedaran unes 15".\nFinalment, l'ajuntament encara ha de convèncer la Generalitat perquè aprofiti aquestes obres per fer passar la tuneladora que ha de permetre la connexió de la L2 del metro amb la Zona Franca.


Sóc un kikuiu ('Somnis en temps de guerra', del kenià Ngugi wa Thiong’o)\nCrítica de 'Somnis en temps de guerra', de Ngugi wa Thiong’o. Raig Verd. Traducció de Josefina Caball. 256 pàg. / 21,90 €\nSóc un kikuiu\nLa literatura ens enganya; aquesta és la nostra sort. No ens enganya perquè, tot sovint, ens parli des de la ficció -perquè és així com explora exhaustivament la radical ambigüitat humana-. Ens entabana perquè sembla que ens parla d’un altre i, en realitat, sempre ens parla de nosaltres mateixos. Per això vam pensar que Aleksiévitx ens parlava de la Guerra de l’Afganistan o de Txernòbil però ens parlava de la nostra por als canvis, de la incertesa (i la fortalesa) de l’amor, de la solidaritat. També semblava que Salinger ens parlava de la peripècia d’un adolescent que fugia al Nova York dels anys 40, però en canvi hi vivíem el descobriment de com és sentir-se sol i estrany al món. Ngugi wa Thiong’o, autor kenià de referència en la literatura i la cultura postcolonial, pràcticament desconegut aquí, però que va sonar a les travesses per a l’últim Nobel, ens explica en aquestes memòries com era ser un nen a la regió dels kikuiu, a Kènia, en un moment de canvi històric, amb l’aparició del moviment insurrecte dels Mau Mau i la independència final de la metròpoli.\nCom Stefan Zweig a El món d’ahir, o com Gaziel a Tots els camins duen a Roma, el lector treu el cap per un món que ja no existeix. Veiem, a través dels ulls ingenus i astorats d’un nen, com és créixer en una família polígama kikuiu, rural i tradicional, en un poblat de cabanes, amb diverses mares i germans, havent de córrer 15 quilòmetres cada dia per anar a escola. Com és viure en el món de la literatura oral, dels contes a la vora del foc. Quan Thiong’o ens explica com son pare va repudiar sa mare, o com s’organitzaven les castes a partir del nombre de cabres, no ens sembla gaire diferent -sent absolutament diferent- del que sentim quan Pla ens explica a El quadern gris El quadern grisla seva estupefacció davant dels ritus higiènics de sa mare. Quin gust, sentir-nos un kikuiu més, ensumar la ufanor verda del bosc vora el poblat, l’olor del moniato calent; quina aventura girar cada full, anar amb ell a una escola karinga, és a dir, a una escola que no ensenyava només perquè els nadius fossin mà d’obra barata dels blancs, sinó per cultivar-los íntegrament i fer-los autosuficients. Des de la seva alçada, ens atemorim pel silenci de l’avi que el crida cada matí per prendre el te i perquè posi en paraules els seus somnis, vestit amb un sac tradicional nuat a l’espatlla i descalç. Ngugi té un do per al cant i per a l’escriptura, però també té un germà gran que es fa mau mau ; els kikuiu ja n’estaven tips, de ser expulsats de les seves terres per l’home blanc.\nUn autor popular i extracanònic\nUn autor popular i extracanònic Que diferent és aquesta Àfrica de la dels contes amb tenda de campanya, elefant i el Kilimanjaro al fons de Hemingway; dels porxos d’Isak Dinesen on els blancs beuen llimonada i escruten la posta de sol entre les acàcies; fins i tot és diferent de la d’altres -molt valuosos-premis Nobel africans, com Nadine Gordimer i J.M. Coetzee. I en canvi, com ens recorda l’Àfrica dels reportatges de Xavier Aldekoa a Océano África o a la d’ Eben de Ryszard Kapuscinski, o a les Áfricas de Bru Rovira. I tot això Ngugi wa Thiong’o ho fa en una prosa fresca i suau, transparent i aromàtica com l’oratge en un d’aquests camps de te on aquells infants s’hi deixaven l’esquena. Thiong’o és una fèrtil connexió entre la cultura oral tradicional africana i la cultura escrita; popular, extracanònic: un Bob Dylan africà.\nEl llibre acaba amb la seva entrada a l’Alliance High School, la millor escola del país. A pocs dies d’anar-hi, li falta una cosa que mai no ha dut: sabates. Una de les seves germanes, la Njoki, el crida i li dóna tots els seus miserables estalvis. Ngugi recorda que l’havia mortificat amb un joc infantil temps enrere. Així que li diu: perdona’m. Ella ni se’n recordava, esclar, eren criatures! I la Njoki fa una cosa que, des que havia perdut el seu nòvio en un accident, no feia mai: somriure. “Sempre que porto sabates -ens diu Ngugi- recordo aquell somriure”. Ara que som kikuiu, en volem més!\nNgugi wa Thiong'o és un dels noms que els últims anys sonen per al Premi Nobel de Literatura. Raig Verd publica per primera vegada un llibre seu en català, les memòries d'infantesa 'Somnis en temps de guerra'.


El cap de la brigada municipal de Tarragona, castigat per abús d'autoritat | Diari La República Checa\nEl cap de la brigada municipal de Tarragona, castigat per abús d’autoritat\nBrigada Municipal de Tarragona\nMarc Antillach, el cap de la Brigada Municipal, acaba de ser sancionat. Per què? Doncs, per, almenys en dues ocasions, haver “abusat de la seva autoritat en l’exercici del càrrec”. Ha estat ‘castigat’ per uns fets qualificats com a faltes greus. Tal com va avançar LaRepublicaCheca.cat, l’afer té relació amb dos vehicles propietat d’Antillach que aquest va resguardar en el taller del servei municipal que ell dirigeix. El sindicat USOC va denunciar l’assumpte, el qual ja s’hauria resolt disciplinàriament.\nSegons fonts coneixedores del cas, el gener de 2020, el cap de la Brigada va portar una autocaravana de la seva empresa, Barretina Camper SL, a un taller privat situat al costat de la nau municipal. Els mecànics van determinar que el vehicle presentava una avaria important al motor. Posteriorment, es va traslladar a la nau de la Brigada on va romandre (aparcada) durant el confinament sense que s’hi fes cap arranjament.\nAl tornar i fora de l’horari de treball, es va acabar de muntar amb l’ajuda de dos funcionaris que actualment estan jubilats. Finalment, les mateixes fonts apunten que l’autocaravana es va treure de l’edifici aproximadament el maig de 2020. A més, una furgoneta d’Antillach també va romandre en el magatzem de la Brigada sense que s’hi fes cap feina.\nPer tant, es tracta de dos vehicles que van ser guardats en un espai municipal, fet pel qual l’Ajuntament detecta dues faltes greus, independents l’una de l’altra. L’instructor del cas, J. O., considera que la sanció no hauria d’alterar la prestació del servei ni rebaixar les retribucions d’Antillach, i que el ‘càstig’ proporcional seria la pèrdua d’un grau personal per cadascuna de les infraccions.\nEn aquests casos, el sou – superior als 4.000 euros mensuals – podria notar una rebaixa d’uns 126 euros. A més, l’Ajuntament anota aquestes faltes i sancions a l’expedient disciplinari que es va incoar contra Antillach, a efectes d’apreciació de reincidència si fos necessari. El consistori preveia en un informe que el director podria haver comès dues faltes molt greus, però finalment les ha catalogat com a dues greus.\nD’acord amb les nostres fonts, ha quedat palès que el director de la brigada municipal havia fet mal ús de les dependències municipals, fent-les servir per a ús personal. De fet, l’instructor de l’expedient disciplinari deixa evident que Antillach va abusar de la seva autoritat en l’exercici del seu càrrec, dipositant una autocaravana particular en un espai municipal.\npreviousNo hi ha manera: Linares Deportivo 0-0 Nàstic (6-5)\nnextSalut reobre els punts de vacunació massius per la tercera dosi


FEINA PER EDU I MET | IGUALADA HOQUEI CLUB\n← LLAVEROLA : ANIREM A PORTUGAL A PASSAR L’ELIMINATÒRIA\nTREBALL SENSE INTERRUPCIÓ →\nEls jugadors de l’Igualada segueixen treballant tot i que aquesta setmana no hi ha competició amb motiu de la celebració de l’Ok Stars a les Comes. Aquest dimarts a les Comes s’hi ha vist molts exercicis de finalització, arribades a porteria i també contratacs. Treball tot aquest que li anirà molt bé a dos dels representants arlequinats en la festa de les estrelles de l’hoquei de dissabte. Edu Fernàndez i Jaume Llaverola. El capità perquè participarà en la prova de precisió que aplegarà els 8 màxims golejadors de la primera volta de la competició. Pablo Álvarez (Coinasa Liceo), Jordi Bargalló (Coinasa Liceo), Jordi Ferrer (CP Vilanova), Raúl Marín (Tecnol Reus Deportiu), Toni Pérez (Enrile PAS Alcoy), Jordi Molet (Tecnol Reus Deportiu) i Cristian Santiago (Enrile PAS Alcoy). I amb ells, un any més l’Edu que van passant les temporades i segueix demostrant la seva fiabilitat golejadora. Cada jugador disposarà de 8 boles i un temps limitat per col.locar la bola per uns forats situats estratègicament en la porteria. Els que obtinguin millor puntuació disputaran la ronda final.\nLlaverola per la seva banda participarà en la prova de porters, fent parella amb algun dels altres 3 porters seleccionats per la Ok Stars (Trabal, Fernàndez i Grau). Hauran d’intentar aturar el màxim de boles davant d’un grup de 8 jugadors. El millor de cada eliminatòria disputarà la final.\nPer cert que la llista de participants ha tingut dos petits canvis. Jaume Farrés del GEiEG substituirà al jugador del Voltregà Juli Anguita que té un trencament fibril.lar. Per la seva banda Lucia Contreras ocuparà el lloc de la seva companya al Vigo Stick Noelia Carrera.


Escola Bressol Municipal Els Musterets » PEIXOS\nInici\tQUI SOM?\nContacta\tLes capses del cap de setmana\nEls nens i les nenes de la classe dels peixos hem iniciat una nova activitat. Es tracta de les capses del Cap de setmana. Cada nen té una capsa que ha decorat i…\nLA CAPSA DEL CAP DE SETMANA\nSóc la capsa del Cap de Setmana i cada divendres viatjaré cap a casa teva.\nQUÈ HEU DE FER AMB MI?\nHeu de posar al meu interior alguns objectes significatius que representin alguna activitat que hàgiu fet el cap de setmana.\nQUIN OBJECTIU PRETENEM ACONSEGUIR AMB AQUESTA ACTIVITAT?\nAfavorir l’expressió verbal.\nCada dilluns, els infants hauran d’expressar verbalment què han fet el cap de setmana tot ajudant-se dels objectes que porten dins, per tant… cada dilluns al matí caldrà tornar a portar la capsa a l’escola.\nINTENTAREM CONSERVAR LA CAPSA EN BON ESTAT!\nCategories : PEIXOS\nDes de principis de mes i fins al mes de desembre aproximadament tenim a la Miryam a la nostra escola cursant el practicum de psicopedagogia . La Miryam ja és mestra d’Educació Especial i per tant té molta experiència en el món educatiu. Moltes gràcies Miryam!\nCategories : GENERAL, PEIXOS, TORTUGUES\nReunions pares 3er trimestre\nLes reunions de pares corresponents al 3er trimestre es realitzaran el proper dijous 14 de juliol.\nClasse de les Tortugues: 17h\nClasse dels Peixos: 18h\nRecordeu que hi haurà servei de cangur per als alumnes de l’escola.\nSortida a la piscina d’Almoster\nEls peixos ja hem fet la plantada de primavera al nostre hort; pebrots, enciams, tomàquets i maduixes…\nHem plantat plantes aromàtiques!\nAl pati hem plantat plantes aromàtiques: alfàbrega, farigola, romaní, espígol, julivert, menta… i hem aprés que si les toquem i després ens olorem les mans… mmmmmm! fa una oloreta molt bona!\nAniversari David i Clàudia\nAquest cap de setmana ha estat l’aniversari del David i la Clàudia i el divendres ho vam celebrar a l’escola.\nCategories : ANIVERSARIS, PEIXOS\nSetmana Cultural: tallers.\nEls tallers de la Setmana Cultural van donar per molt! Enguany la temàtica era la plàstica i els nens i nenes van poder experimentar amb un munt de materials: fang, pintura, verdures, fruites, arròs, cafè, xocolata, cereals, sorra de platja, llegums…\nHa estat una experiència molt enriquidora i amb tots els treballs realitzats durant aquesta setmana, el divendres vam inaugurar la exposició que encara podreu veure uns dies i que va quedar molt i molt bonica!\nAprofitem també per agrair a totes les famílies que vau poder participar d’una manera o d’un altra durant aquesta setmana especial, com sempre, els més agraïts són els vostres fills.\nCategories : FESTES, PEIXOS, TORTUGUES\nSetmana cultural: tardes culinàries.\nDurant les tardes d’aquesta setmana, els nens i les nenes amb l’ajuda d’algunes mares, han fet els seus propis berenars: pa amb tomàquet, canapès, gelat, macedònia… Ha estat tota una experiència i ens ho hem passat d’allò més bé!\nPeixos: Hem anat al teatre!\nCom sabeu ahir vam anar d’excursió al teatre La Salle de Reus. Ens ho vam passar molt i molt bé i des d’aquí volem agrair a la Deli i a la Sònia, la mama de l’August i la mama del Marc que ens volguéssin acompanyar.\nI demà… al teatre!\nUs recordem que demà dijous 24 de març al matí realitzarem la sortida al Teatre per tal de veure l’espectacle “En Patufet”.\nL’autobús que ens portarà a Reus ens recollirà a les 9,10h, per tant, cal que tots els nens i nenes estiguin a l’escola molt puntuals (penseu que han de buidar motxilles, han de fer un pipí abans de marxar…)\nEls nens i nenes que no es queden a dinar cal que vinguin esmorzats de casa i no cal que portin motxilla.\nUs recordem també que els nens i les nenes han de venir amb el xandall de l’escola.\nCategories : GENERAL, PEIXOS\nAvui els nens/es de la classe dels peixos han celebrat l’aniversari de la Elisa.\nJa té 3 anys!!! Felicitats bonica!\nEls nens i les nenes de la classe dels peixos anirem d’excursió al teatre!\nSerà el proper dijous 24 de març al matí al Teatre La Salle de Reus i anirem a veure l’espectacle de titelles “En Patufet”.\nCom cada any, necessitarem dos pares o mares voluntaris perquè ens vinguin a acompanyar…\nEns ho passarem molt i molt bé!\nHorari i calendari 2012-2013\nARTICLES RECENTS\tAniversari Enric\nTenim cura de les plantes.\nPsico amb robes, capses i paper triturat…\nHem guarnit el pati.\nFem roses i decorem capsetes.\nEl concurs de pastissos.\nTaller de globus\nCOMENTARIS RECENTSBofempot en Estampació amb fruites i verdures.Mar en V Setmana CulturalSusanna en BENVINGUTS I BENVINGUDES AL CURS 2012-2013Mª Carme Benach en FELICITATS ARNAU: AVUI FAS 2 ANYS!!!Anna en FELICITATS ARNAU: AVUI FAS 2 ANYS!!!Els Musterets en II Concurs de pastissosMºCarmen en II Concurs de pastissosEls Musterets en Experimentem amb flors…MºCarmen en Experimentem amb flors…CARMINA en Tots amb el pijama i sabatilles!!!Animeu-vos a participar!\tARTICLES\tANIVERSARIS (4)\nVISITES\tXTECBlocs\t- Funciona amb WordPress i va ser dissenyat per Julien De Luca.


Maurice Martenot - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n14 octubre 1898\n8 octubre 1980 (81 anys)\nInventor, enginyer, musicòleg, pedagog musical, músic, onista, compositor i violoncel·lista\nMètode Martenot i Ginette Martenot\n(1975) Oficial de la Legió d'Honor\n(1949) Cavaller de la Legió d'Honor\nMaurice Martenot (París, 14 d'octubre de 1898 - Clichy, Alts del Sena, 8 d'octubre de 1980) fou un músic i inventor francès.\nPrimer fou pianista i violoncelista i després director d'orquestra. Durant la Primera Guerra Mundial, serví en un batalló de transmissions, on va poder observar el comportament de les ones sonores. Això li'n donà la idea de construir l'instrument musical que el faria famós per ser aquest un dels elements de la futura música electrònica. En les ones Martenot, els diferents sons es produeixen mercès a l'encontre de dues ones d'alta freqüència, de l'ordre dels 300 kHz, generades per oscil·ladors.\nEs pot modificar a voluntat la freqüència d'una de les dues ones, amb el que varia el so resultat, i també l'amplitud del senyal aconseguit i, per tant, la intensitat.\nDiversos músics francesos varen estudiar la possibilitats del nou instrument, i Jolivet arribà a escriure per aquest aparell un concert amb orquestra. També l'emprà Messiaen en algunes obres del seu primer període.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Maurice Martenot\nEnciclopèdia Espasa Suplement dels anys 1979-80, pàg. 128 (ISBN 84-239-6954-1)\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Maurice_Martenot&oldid=21032761»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 27 abr 2019 a les 02:36.


Visites guiades: Museu Torre Balldovina de Santa Coloma de Gramenet\nEl Museu ofereix un ampli ventall de visites per donar a conèixer el patrimoni arqueològic i arquitectònic de Santa Coloma de Gramenet.\nDes del poblat ibèric Puig Castellar, situat al cim del turó del Pollo, fins als edificis més emblemàtics de construcció més recent. Alguns espais es poden visitar lliurement, i en altres casos el museu organitza visites en grup puntualment.\nEl Museu també ofereix de manera permanent visites guiades per la ciutat adreçades a grups organitzats al llarg de tot l’any (excepte a l’agost). En aquest cas cal fer-ne reserva prèvia i es poden combinar dues o més activitats alhora.\nPer obtenir informació sobre les activitats o bé resoldre qualsevol dubte sobre el contingut de les visites, podeu contactar amb museutorreballdovina@gramenet.cat\nRecorregut per l'edifici de la Torre Balldovina (segles XI-XX) per conèixer el museu de la ciutat, la seva història i l’exposició sobre la història de Santa Coloma.


Escalopes a la graella | Consumer\nEscalopes a la graella\nLa forma més comuna de menjar les escalopes és fregint-los o a la planxa, encara que altres varietats en la manera de cuinar-los resulten també molt suculentes\nData de publicació: Dijous, 01deMaigde2008\nImatge: Luis Fabres\nA les petites porcions de filets de carn netes de greix i ossos, ja sigui de vedella, d’ocell o de porc, solem anomenar-les escalopes. Una manera sana i saborosa de fregir escalopes consisteix a cuinar-los en una paella amb estries o ondulacions en la base, de manera que, en cuinar la carn, aconsegueix un efecte similar al d’una graella.\nTant en el cuinat a la planxa com en aquesta mena de paelles cal tenir en compte que el greix ha d’estendre’s sobre el producte i no tirar-se en la paella o en la planxa. D’aquesta manera, el resultat és més saludable, a part de provocar menys fum.\nPer a elaborar les escalopes, els impregnarem d’oli abans de cuinar-los. Una vegada escorregut l’excés, els col·locarem sobre la planxa o paella calenta, de manera que es daurin per l’exterior i es cuinin el just per l’interior. Per a donar-li major aroma, podem untar-los amb oli amb un toc de vainilla, pebres variats, all trossejat, o barrejar diverses classes d’oli, ja siguin d’oliva, de gira-sol o de nous, entre altres.\nI finalment, quan els filets ja estan fets, s’afegeix una miqueta de sal. Si se’ls agrega la sal abans de posar-los en la paella, es deshidraten durant el cuinat i el resultat és un filet sec.\nUna vegada cuinada la carn, podem desgrasar la paella amb una mica de vinagre balsàmic o una miqueta de vi dolç o blanc per a, d’aquesta forma, obtenir una mica de salsa per a acompanyar les escalopes. Aquesta salsa resultant també pot servir de base per a elaborar unes altres, com la salsa de ceba. En aquest cas afegirem dues cebes tallades en juliana, un altre doll de vi blanc i un polsim de pebre.\nPer a qui prefereixi una salsa més lleugera, està la salsa de bolets al formatge light: en una paella en la qual s’aboca el resultant del desgrasado, afegim all picat i els bolets, o els xampinyons, trossejats. Deixem que treguin el suc i que aquest s’evapori, evitant que es daurin en excés els alls. Seguidament incorporem una mica de llet desnatada i formatge light (tipus rodanxa). Es deixa que es dissolgui totalment el formatge i quedi una salsa homogènia. Aquesta salsa és ideal per a carns poc grasses, com són, en aquest cas les escalopes.\nAcompanyar la carn\nDe la mateixa manera, hi ha nombrosos tipus de guarnicions per a servir junt la carn, des de les tradicionals patates fregides, pebrots o enciam, fins les quals ofereixen les cuines de diferents zones d’Espanya o altres països, entre els quals es troba l’acompanyament anomenat Aranjuez, que són puntes d’espàrrecs amb salsa holandesa; chucrut amb bacon (típic d’Alsalcia); saltat de bolets amb cogombrets, albergínies i tomàquets (tradicional de la cuina africana); i el del tomàquet concassé -arròs amb all i julivert picat- i cebes fregides (típic de la zona de Bohèmia), per citar alguns exemples.\ncarn escalopes Plancha-ca salsa sarten


Activitats d’Estiu 2012 – Esplai Natzaret\nPublicat el 31 de Juliol de 2012 21 de Mai de 2020 per Mag Fistandàntilus\nTambé vam despedir la Maria Frias (monitora) que marxava a Ucraïna, esperem que li vagi molt i molt bé i disfruti de l’experiència!!!!\nL’últim dia va ser més calmat. Pel matí vam acabar de fer les motxilles i vam anar a missa. Després de dinar ja vam desperdir-nos de la casa i de Tuixén i vam fer la última foto final amb les samarretes que havíem fet!! Ja veieu que molen molt i tots sortim guapíssims!!\nPublicat el 28 de Juliol de 2012 21 de Mai de 2020 per Mag Fistandàntilus\nNomés queden tres dies pe acabar els campaments i sembla que van començar ahir!\nPublicat el 26 de Juliol de 2012 21 de Mai de 2020 per Mag Fistandàntilus\nPublicat el 24 de Juliol de 2012 21 de Mai de 2020 per Mag Fistandàntilus\nAhir i avui han estat uns dies molt interesants, plens d’aventures i coses noves, classes i històries divertides.\nPer començar diumenge per la tarda vam fer unes classes magistrals Esquirols de criatures màgiques i Dofins d’herbes i plantes. Tot va anar molt bé, els petits van estar pel poble buscant un memori i el grans van recorrer el poble mentre la professora Hanterbicida els explicava quines eres les seves propietats. Després van preparar uns beuratges màgics.\nAvui hem fet la primera excursió. Hem anat al Molí de Fornols a banyar-nos a la piscina. L’aigua estava molt i molt freda però ens hem banyat tots! A part quan estavem allà a aparegut en Marmol, un follet que ens ha explicat que per vencer el mag dolent hem de buscar les peces del gran amulet. Demà ens dedicarem a fer-ho per veure si podem aconseguir-les totes!!\nPublicat el 21 de Juliol de 2012 21 de Mai de 2020 per Mag Fistandàntilus


població links mail\nChichigalpa està situada al bell mig de la plana que baixa des del volcà i arriba fins a la costa del Pacífic.És una zona molt rica des del punt de vista agrícola ja que gaudeix de l'aportació constant de cendres volcàniques transportades des del con volcànic per les pluges. La contrapartida de viure tan aprop dels volcans és la inseguretat constant i el perill de patir esllavissades de terres cendroses inestables, terratrèmols, erupcions de cendres o materials piroclàstics, o inundacions per onades gegants des del mar quan els terratrèmols es produeixen dins de l'aigua aprop de la costa. El fet de trobar-se en la zona de Carib propensa a generar ciclons fa que sovint el país sigui escombrat per aquests ciclons o pels huracans que generen afegint als perills naturals de la zona els que provoquen el vent i les pluges torrencials.L'esfondrament del volcà Casitas (octubre del 98) i l'esllavissada de terres que va seguir i que va matar 2600 persones deixant milers de damnificats és l'exemple recent més dramàtic de la combinació fatal entre la fragilitat volcànica i els excessos climàtics que pateix la zona, afegit tot plegat a la fragilitat dels habitatges i de les infrastructutres, és clar...\nEl clima de la població segueix el model tropical amb estació seca. Època seca de desembre fins abril i època plujosa entre maig i novembre.El període de sequera és el més calorós. L'època de pluges pot comportar aiguats molt intensos i les temperatures, tot i que no arriben als extrems de l'època seca segueixen sent altes en relació al nostre clima temperat.\nLa principal activitat econòmica del municipi gira a l'entorn de la canya de sucre i del rom. El Ingenio San Antonio és el tipus de gran fàbrica de sucre d'origen colonial que ha monopolitzat el domini i l'ús de la terra per a produir canya. Això fa que, tenint una terra molt fèrtil, la majoria de la població no tingui accés a la seva riquesa ja que el monocultiu de canya per a la indústria dóna beneficis a la multinacional (d'origen català...) que la explolta i la poca gent que hi pot treballar de manera estable. La resta, s'ha de conformar tenint feina mal pagada a l'època de zafra (quan es crema, es talla i es porta la canya al Ingenio) que dura a tot estirar cinc o sis mesos l'any. La resta del temps gran part de la població activa està a l'atur, sense subsidi de cap mena, i buscant-se la vida com poden. Abans el Ingenio sostenia una colònia obrera ben equipada a l'estil de les que existien a Catalunya. Actualment, l'empresa s'ha tret de sobre totes les compensacions socials, exceptuant un economat que és el testimoni mínim de l'antiga colònia.\nLa destileria de rom "Flor de Canya" pertany al mateix grup econòmic del Ingenio i aprofita les mèls que queden com a restes un cop feta l'extracció del sucre per elaborar un rom d'alta qualitat per a l'exportació. La gent humil del país no es pot permetre aquests luxes i es fabrica per a ells un succedani de batalla, anomenat genèricament guaro. L'alcoholisme és un problema de primera magnitud entre la població adulta i jove.\nMalgrat aquestes dues fonts de riquesa importants, la major part de la població viu en l'extrema pobresa. Tampoc el municipi com a institució rep cap tipus de compensació per radicació, deteriorament, ús de carrers i carreteres, contaminació, beneficis, etc...


L’Ajuntament de Lleida durà a terme les obres de perllongament de la xarxa d’aigua potable a l’Horta, per tal d’abastir els veïns que tenen els seus domicilis en dos camins de la partida de Grealó, que fins ara no disposen de subministrament. Les obres, que aniran a càrrec de l’empresa concessionària Aigües de Lleida, permetran que el servei arribi a 20 noves cases, mitjançant la instal·lació d’una canonada d’aigua potable de 560 metres de longitud.\nEl primer tinent d’alcalde i regidor d’Urbanisme, Toni Postius, i el regidor de l’Horta, Joan Ramon Castro, han destacat la importància de garantir els serveis bàsics als veïns de l’Horta. “L’Ajuntament fa un esforç important perquè tots els veïns de Lleida, independentment d’on visquin, puguin tenir accés a un subministrament tan bàsic com és l’aigua potable. Actuacions com aquesta mostren que l’Horta és una prioritat per aquest govern”, ha assenyalat Postius.\nPer executar les obres, cal tancar primer el procés d'expropiació dels terrenys afectats per la servitud de pas de la canonada, uns 172 m² al llarg del camí veïnal (de propietat particular), per on transcorrerà la conducció. També es farà una ocupació temporal de 360 m² mentre durin les obres. L'expedient d'expropiació es troba pendent d'aprovació inicial de la relació de béns i drets afectats per part de la Junta de Govern Local.\nLa previsió és poder iniciar les obres, que compten amb un pressupost de 75.768,79 euros, al mes de setembre, un cop conclosos aquests tràmits.


Som més nois o més noies?. Demografia. Secundària. Aprèn estadística. Generalitat de Catalunya\nNom de l’activitat: Som més nois o més noies?\nPlantejament de l’activitat: Estudiar l’estructura de la població de la teva comarca i analitzar quines necessitats de serveis tindrà en un futur\nObjectiu: Aprendre els conceptes estadístics específics relacionats amb la demografia: piràmide de població\nConceptes estadístics: Mitjana, piràmide de població, diagrama de sectors\nInici > Índex secció demografia >Som més nois o més noies?\nA en Marc i l’Oriol no els agrada la seva classe; estan enfadats perquè mai poden fer equips només de nois per jugar a futbol. La setmana vinent organitzen les olimpíades a l’escola i ara el tema de conversa al pati és: “Tu amb qui faràs equip per fer els relleus? I per fer la cursa de 100 metres? A més a més, el professor diu que hem de fer equips mixtos i a la meva classe hi ha més noies que nois. Saps quants nois i noies sou a la teva classe? I en el teu curs?”\nPrimer de tot, has d’estudiar les característiques de la teva classe. Compta el nombre de nois i noies que hi ha a la teva classe i valida-ho:\nQuants nois hi ha?\nQuantes noies hi ha?\nPregunta l'edat dels nois i noies de la classe i calcula’n la mitjana aritmètica:\nQuina edat mitjana tenen?\nObserva la taula i centra’t en el nombre total de nois i noies que han nascut el mateix any que tu i escull un àmbit geogràfic (pots seleccionar Catalunya o una comarca).\nQuè hi ha més, nois o noies, a Catalunya?\nQuè hi ha més, nois o noies, a la teva comarca?\nQuè hi ha més, nois o noies, a la teva classe?\nObserva la taula i centra’t ara en la variable edat.\nA quina franja d'edat hi ha més gent a Catalunya?\nA quina franja n’hi ha menys?\nA quina franja hi ha més homes?\nA quina franja hi ha més dones?\nCompara els resultats de Catalunya amb els de la teva comarca.\nUs proposem que feu una anàlisi dels familiars (mare, pare, germans, tiets, avis, cosins...) dels companys de classe. També podeu tenir en compte els professors; però abans us heu de posar d’acord amb la persona a qui preguntareu.\nEt proposem fer la piràmide de població de les famílies dels nois i noies de la teva classe.\nPrimer ordena les dades en una taula que inclogui l'edat i el sexe de cada persona.\nAgrupa les edats en intervals de 5 anys (0-4 anys, 5-9 anys, 10-14 anys...).\nPosa a la piràmide una data i un àmbit geogràfic (en aquest cas seria la teva classe).\nCompara la teva piràmide amb la de la teva comarca.\nFes un diagrama de sectors per representar el percentatge d'homes i de dones.\nAgrupa les edats en grans intervals: 0-14 anys, 15-64 anys i 65 i més anys i fes el diagrama de sectors corresponent.\nFes el mateix que en el punt anterior, però per als homes i les dones separadament. Hi ha diferències?\nPer últim, comenta els resultats que has obtingut.


Torna 'Llegir en valencià'. VEU Revista Cultural de la Universitat d'Alacant\nTorna 'Llegir en valencià'\nEl cap de setmana, la literatura i la gastronomia tenen una cita als quioscos a través de «Llegir en valencià, amb molt de gust», una campanya que vol fomentar la lectura i promocionar el valencià, amb els nostres menjars com a fil conductor.\nUn total de 13 llibres es distribuiran al llarg de cada dissabte i diumenge fins al 29 de juliol amb el diari Levante-EMV al preu simbòlic d’1 euro. Cada narració gira al voltant d’alguns dels plats més tradicionals de la nostra cuina i ens ofereix una degustació en format de butxaca a càrrec dels escriptors Enric Lluch, Teresa Broseta, Francesc Gisbert, Pepa Guardiola, Pep Castellano, Raquel Ricart i Josep Franco.\nEls bunyols de carabassa, els torrons, la fideuà i la paella són alguns dels protagonistes d’aquests llibres, que inclouen també la recepta del plat en qüestió.\nA més, a www.llegirenvalencia.org hi ha informació de com guanyar vals de compra de Consum a través del concurs i consultar el calendari de la campanya, així com altres detalls sobre els llibres i els autors.\nTambé es poden conèixer les últimes notícies de «Llegir en valencià, amb molt de gust» a través de la Fundació Bromera, entrant en la seua web, en el seu Facebook o omplint aquest formulari per a formar part del Club d’Amics de la Lectura.\nMés informació: www.llegirenvalencia.org


La plaça de les Roquetes – NouBarris.Net\nLa plaça de les Roquetes\n11 d'Agost de 2019 15 de Juliol de 2019 Informatius Història, Les Roquetes, Relligant Nou Barris\nAvui és el torn de la plaça de les Roquetes. Originàriament era un barranc entre els carrers de la Mina de la Ciutat i de Vidal i Guasch. Va esdevenir el primer escenari de les reunions de l’associació de veïns de les Roquetes. Allà hi feien les assemblees i allà hi començaven les manifestacions veïnals per protestar per les moltes mancances del barri. A la zona s’hi acumulava la vegetació, la brossa i l’aigua d’una riera. També hi havia la porta d’una mina de xampinyons que s’estenia por sota del carrer de la Mina de la Ciutat.\n3 d'Agost de 2019 Urbanitzar en diumenge\n← La plaça de Sóller\nLa plaça de Santa Eulàlia →


PABLO FRANQUET ELÍA – Testimonios para la Historia\nPortada » PC, 18è VOLUM. Recerca Científica » PABLO FRANQUET ELÍA\nSr. Pablo Franquet Elía\nMANUBENS & ASOCIADOS, ABOGADOS\nEl Dret Farmacèutic implica una reglamentació imprescindible en les societats modernes i un forma de protecció dels consumidors i de la indústria.\nEl dret farmacèutic és un cos normatiu de gran extensió i complexitat i, al mateix temps, dels més regulats dins de la jurisdicció espanyola. El desenvolupament del món farmacèutic, l’avenç constant de la ciència, la descoberta de nous fàrmacs, l’ampliació de mercats –i per tant de consumidors– han generat la necessitat de regular cada vegada més el sector. A banda dels consumidors, també s’ ha de tenir en compte els professionals sanitaris, com metges, farmacèutics i infermers, que per si sols no poden arribar a conèixer les característiques de tots els medicaments. La quantitat d’informació és elevada i només la intervenció de l’Estat i els procediments d’avaluació, autorització i registre previs a la comercialització, el control de qualitat, la farmacovigilància, etc. asseguren que allò que arriba a la societat és realment eficaç i segur. “El Dret Farmacèutic implica una reglamentació imprescindible en les societats modernes i un forma de protecció dels consumidors i de la indústria.”\nPablo Franquet Elía és advocat especialitzat en Dret Farmacèutic i Sanitari, sector en constant transformació que coneix a bastament. Pablo Franquet combina la passió i un ferm sentit vocacional per la professió jurídica amb l’interès per una altra disciplina, la mèdica. El 2002 va començar a exercir la professió i darrerament ha pogut culminar un dels seus objectius a Manubens & Associats desenvolupant l’especialitat que més el reconforta. “Vaig buscar un bufet amb un departament de Dret Processal dinàmic i amb una forta projecció al sector farmacèutic i sanitari.” “El dret és cada vegada més especialitzat, com també passa amb altres disciplines, per exemple la Medicina. No es pot ser un gran especialista en tot. Jo m’estic especialitzant en la responsabilitat civil i dins d’aquesta en la responsabilitat professional i en el subgrup dels defectes de productes. Tinc molt clar el que vull des de fa anys, l’advocacia vinculada al sector sanitari (farmacèutic, clínic, hospitalari). En l’actualitat, estic col·laborant en una revista especialitzada en medicina estètica dirigida a cirurgians plàstics.”\nCarles Manubens, soci fundador i director de Manubens & Associats, ha delegat en aquest jove advocat la confiança sobre aquesta especialitat “El despatx busca persones amb voluntat de fidelitat, amb il·lusió per créixer i consolidar-se.”\nEl sector farmacèutic és potser el més regulat de l’Estat espanyol. És constant el flux de nova legislació que exigeix l’actualització de coneixements als juristes. “Apareixen noves normatives i reglamentacions que mostren la voluntat reguladora d’aspectes que no estaven prou acotats; per exemple, amb el reglament sobre transfusions de sang s’ha volgut superar una normativa massa genèrica. A més, en la actualitat està en curs la redacció de la nova Llei del medicament que pretén suplir les carències del text de 1990 i regular alguns del problemes sorgits al sector en els darrers anys.”\nDins del Dret Sanitari i Farmacèutic hi ha molts àmbits i especialitzacions, com els referents a “patents, contractes, distribució, contractes hospitalaris, relacions amb el personal sanitari o la resolució de conflictes”. A l’Estat espanyol hi ha una taxa de litigiositat en el sector farmacèutic inferior a la d’altres països del nostre entorn com poden ser els Estats Units. En proporció, es produeixen pocs litigis, i els que hi ha, s’intenten tancar de forma negociada, sense arribar als tribunals. Als laboratoris a vegades no els compensa la repercussió que pugui tenir el seu cas en els mitjans de comunicació, encara que l’hagin de guanyar. Els juristes també hem de procurar arribar a un acord entre les parts enfrontades. Tenim la responsabilitat social de procurar resoldre el conflicte de forma extrajudicial mitjançant una entesa de voluntats que satisfaci a ambdues parts .”\nUn litigi a la indústria farmacèutica pot versar sobre danys causats per un producte defectuós. “Mentre que en el món de la medicina es parla de mala praxi o de negligència professional en referència al dany causat a una persona, en el món de la farmàcia el dany que pugui provocar un laboratori seria conseqüència d’un producte defectuós. La llei diu que un producte és defectuós quan no té la seguretat que el consumidor podria esperar legítimament. És un criteri. En altres països el criteri és diferent.” Com funciona la mala praxi? “El metge respon en cas que s’entengui que la seva actuació en l’acte mèdic ha estat negligent -és a dir, quan ha actuat de forma que no es correspon amb l’estàndard i l’estat de la medicina actual-. No obstant això, els advocats vinculats al món sanitari acostumem a parlar més de responsabilitat mèdica i no tant de negligència.”\nDes del punt de vista del litigi, els criteris de responsabilitat són totalment diferents en el camp de la farmàcia i en el de la medicina. Un àmbit de gran interès en el món de la farmàcia i de la investigació científica és el de la propietat industrial. “Hi ha moltes formes de protegir la investigació. El científic s’ha de posar en contacte amb un advocat quan fa una descoberta per tal que l’assessori sobre com protegir-la de manera que no el limiti en el futur o freni la investigació d’altres. A Espanya comptem amb diverses fórmules per protegir la innovació, com podrien ser les clàusules de confidencialitat per part dels treballadors, les patents, que són l’instrument per excel·lència per protegir les descobertes científiques, o uns acords de col·laboració entre empreses farmacèutiques o biotecnològiques que protegeixin suficientment el know-how respectiu de les parts. La patent és necessària. Permet protegir el descobriment i fer-lo rendible.”\nSens dubte, en els propers anys veurem com el Dret Farmacèutic continuarà desenvolupant-se perquè l’evolució social i els avenços científics i tècnics exigeixen l’adaptació de les normes a la realitat social, a nous reptes amb noves respostes i fórmules legislatives.\nPrevAnteriorDR. CRISANTO GÓMEZ LÓPEZ\nSiguienteREINALD PAMPLONA GRASNext