Els diputats gironins qüestionen els pressupostos de l'Estat pel parador d'Aiguablava • Ràdio Capital de l'Empordà\nConsideren escasses les inversions pels passejos i camins de ronda\nCrítiques dels diputats gironins al projecte de pressupostos de l’Estat. Creuen que la partida pel parador d’Aiguablava no és una prioritat, però el sector hoteler la veu amb bons ulls. També consideren escasses les inversions pels passejos i camins de ronda\nEl diputat del PSC, Marc Lamuà, creu que “hi ha altres prioritats” abans del parador d’Aiguablava, que repercuteix “poc” en el comú de les comarques. Lamuà assegura que “no són uns bons pressupostos” i recorda que la inversió a les comarques gironines està per sota de la mitjana estatal. El PSC afirma que són inversions “difoses” per partides en infraestructures que no estan detallades.\nTambé ho ha fet la líder gironina d’ERC al Congrés, Teresa Jordà. Ha criticat, en declaracions a Ràdio Capital, que segueixi enquistat el desdoblament de l’N-II. Jordà reconeix que la inversió al parador beneficia al territori, encara que no combrega amb el projecte.\nEl diputat del PDeCAT, Jordi Xuclà, assegura a Ràdio Capital que té una “confiança baixa” en la proposta de pressupostos perquè es reiteren partides pressupostàries any rere any, amb obres que ja s’haurien d’haver acabat. Xuclà s’ha qüestionat si el parador causa competència a la resta del sector d’hotels.\nDes del sector hoteler, el gerent del Grup Costa Brava Centre Martí Sabrià explica que la inversió respon a l'”èxit” de l’establiment i assegura que acaba beneficiant tot l’entorn.\nArticle anteriorStill Waiting 6×13 – 4 abril 2018\nArticle següentÚltim dia de bonança abans de la pertorbació\nMireia Casagran 5 d'abril de 2018\tAt\t9:09\nHome… es que és públic un parador? El tenim que pagar tots? Doncs no ho trobo gens be


l'Apartament 18: Shops#1: ROUGH TRADE (London)\nAmb aquesta entrada obrim un altre apartat de l'Apartament18, per a una de les nostres grans passions: les tendes de música. Avui dia, enmig de la teranyina de grans corporacions que dominen (d'una forma o d'una altra) el negoci de la música, encara hi queden persones que, dominats per un apassionament sense límits i amb els ideals incorruptes per senyera, s'atreveixen a obrir (i mantenir!) una tenda de discos.\nÉs per aquest motiu que a l'Apartament18 volem rendir el nostre petit homenatge a totes aquelles persones que amb la seva dedicació, fa possible que encara puguem gaudir d'espais físics on ens podem perdre enmig de racks inacabales i plens de bona música. Per a nosaltres, que som compradors-compulsius-de-música, entrar en una bona tenda de discos és un moment únic, que no saps que et depararà: rarament en sortirem amb les mans buides, sempre caurà alguna cosa.\nI que millor, per a l'estrena d'aquest nou apartat, que iniciar-lo amb la millor tenda de música del Regne Unit, i per extensió, del Món. Si senyors, estem parlant de les ROUGH TRADE SHOPS de Londres.\nL'any 2006 es van complir 30 anys desde que, un jove Geoff Travis, obrís les portes d'una tenda de música situada a Kensington Road. Dos anys més tard, el mateix Geoff Travis va fundar Rough Trade Records, bressol de bandes com els Smiths, Aztec Camera, Virgin Prunes o Scritti Politti, entre moltes altres. La falera post-new wave va suposar, tant per al segell com per a la botiga, una marxa trepidant encarant un futur prometedor: en aquells temps, la compra de discos, l'edició DIY, estava el primer a l'ordre del dia i Rough Trade es va definir com l'autèntic punt de trobada per a n'aquells qui no quedaven satisfets amb les novetats de torn.\nRough Trade Records, el segell, ben aviat va necessitar de l'atenció exclusiva de Geoff Travis i això va fer que l'any 1983 els tres empleats que en aquell moment tenia la tenda (Pete, Jude i Nigel) la compressin als seus fundadors. "We didn't have mortgages, kids, so we bought it".\nLa Rough Trade original\nAixi es va obrir l'actual tenda, la "clàssica", a la Talbot Road del districte de Portobello Road, al West London. La sensació a l'entrar a la mítica Rough Trade és la d'estar trepitjant un santuari inabarcable de la música independent. Racks de discos de vinil i CD, 7" i White Labels, la mítica "The Wall", que és la pared darrera del counter (paraula molt a tenir en compte si seguiu de prop les edicions de la tenda) on els treballadors fan les seves recomanacions, sempre amb gent disposada a mantenir una bona conversa sobre qualsevol fet musical: des de l'últim llançament de la netlabel més minúscula fins a la reedició en doble vinil de 180 grams d'un gran clàssic perdut de la kosmische.\nEl famós Counter de Talbot Road\nThe Wall, signe de distinció de Rough Trade\nUna tenda que representa molt bé la passió per la música, el continuar dia rere dia sense compromisos amb ningú: "Totally inpedendent" diuen ells.\nL'any 1987 van obrir una nova tenda a Covent Garden, minúscula, a la planta soterrani d'una famosa botiga d'skates (Slam Skates), especialitzada en singles de 7" i en bandes de la west coast americana. Per accedir-hi calia baixar una escala de cargol. La tenda no tenia més de 25 m2, amb una ingent quantitat de música i parafernàlia. Actualment no existeix.\nL'escala de cargol a la mítica (mini)Rough Trade de Neils Yard\nLa falera de principis dels anys 90 va portar a Rough Trade a obrir tendes arreu del món: San Francisco, Tokyo i Paris es van convertir en referents. Però es van veure afectades per la baixada en la venda de discos i la irrupció del món digital. Actualment tampoc existeixen.\nL'any 2007 es va inaugurar una nova Rough Trade. Situada al Dray Walk de Brick Lane, a l'oest de Londres, està considerada com a la millor tenda de música independent del món. Rough Trade East (que així s'anomena) ocupa un espai en una nova zona d'oci modern de Londres, sembla una antiga fàbrica. Una cafeteria, llibreria, espai amb ordinadors amb connexió a internet i inabarcables racks de CD i vinils la completen. La nova Rough Trade (a la que, de moment, encara no hem estat) també fa les funcions de punt de trobada entre els amants de la música, oferint concerts i presentacions de discos en exclusiva. Les fotos que teniu a continuació mostren la qualitat de la nova tenda Rough Trade.\nEls racks de CDs\n12", 10", 7": delícies en forma de vinil\nVista dels counters i de l'staff, sempre atents\nUna altra vista de l'interior\nPerò Rough Trade Shops no només són tendes físiques de música, sinó que també editen els seus propis recopilatoris dobles anuals, amb tot allò que ha emplenat moments únics durant les jornades de treball. Els comentaris i recomancions dels empleats i dels amos no tenen desperdici, sempre explicant alguna anècdota que envolta la cançó en qüestió. Aquestes recopilacions porten per títol "Counter Culture" i s'editen des de l'any 2002.\nA més, també han editat compilacions dobles, amb presentacions cuidadíssimes, de diferents estils. De moment hi ha disponibes: Electronic, Rock and Roll, Country, Post-Punk, Indiepop i Singer-songwriter. L'any 2001 també van editar u petit cofret de 4 CD's celebrant els 25 anys de l'obertura de la tenda. Per a celebrar els 30 anys, van editar un recopilatori de luxe, on gent relacionada amb la tenda feia la tria d'una cançó que estés relacionada amb la seva vinculació amb Rough Trade, des del 1976 fins al 2006. Tot aixó acompanyat per un llibret on cadascun dels protagonistes explica la seva relació amb les tendes.\nAquesta setmana s'han posat a la venda unes noves recopilacions: els Box Sets d'estils, és a dir, una caixa amb els 5 CD més representatius d'un estil. Han començat pel Krautrock, amb discos de Neu, Can, Faust, Kraftwerk i Tangerine Dream.\nStaff Picks, un altre gran clàssic de les Rough Trade Shops\nA banda, Rough Trade shops també són els impulsors de l'anomenat "The Album Club", que és una subscripció mensual per correu. El fet és que l'interesat omple unes enquestes on queden definits els seus gustos i la gent de la botiga fa un pack de 5 o 10 CD imprescindibles i te'ls envia a casa. Pràctic per a la gent que no pot estar al dia de tot, però que no vol perdre comba.\nDoncs bé, aixó és Rough Trade: no és solament una tenda de discos, pràcticament és una cultura, la que representa als amants i compradors de bona música. I a l'Apartament18, ens sentim identificats.\nAlgunes d'aquestes fotografies poden estar subjectes a Copyright.\nPublicat per L'Habitant 18 a les 7:59 p. m.\nSr.Sömmer 1/11/09 19:48\nMolt bon inici de secció, deixo un link d'un documental molt complet sobre Rough Trade.\njoan navarro 2/11/09 20:07\nque és la vida? l'edat ens enganya de forma constant fins escanyar-nos


Dr. Miquel Domènech: «Que els companys hospitalaris hagin pensat en mi em motiva i m’apassiona» |\nEl Dr. Miquel Domènech (Ascó, Ribera d’Ebre, 1957) és pare de família i metge geriatra de l’Hospital Pius de Valls, professió des de la que ha pogut servir, durant més de vint anys, a l’Hospitalitat. El passat dia 20 de gener va ser elegit en assemblea nou president de l’Hospitalitat diocesana per a un període de quatre anys.\n—Què significa per a vostè estar al capdavant de l’Hospitalitat diocesana de la Mare de Déu de Lourdes?\nÉs un honor i una gran responsabilitat continuar amb la gran tasca que han desenvolupat les juntes anteriors des de l’inici, en el magisteri del nostre fundador, el Dr. Pont i Gol. Formem una gran família, molts ens coneixem des de fa molts anys i hem compartit moments d’intensa emoció i també alguna tristor. Tot això amb l’aixopluc de la Mare de Déu de Lourdes i Santa Bernardette. Que els companys hospitalaris hagin pensat en mi em motiva i m’apassiona.\n—Ha estat elegit en assemblea nou president de l’Hospitalitat per a un període de quatre anys. Com afronta aquesta nova etapa?\nLa meva intenció és donar a conèixer l’Hospitalitat sense perdre el sentit i objectius fundacionals: tenir cura dels febles i vulnerables i acompanyar-los al pelegrinatge diocesà a Lourdes presidit pel Sr. Arquebisbe. Al mateix temps, cuidar i fomentar l’espiritualitat i el treball en equip dels seus membres al llarg de l’any. Si no ens cuidem en tots els aspectes a nosaltres mateixos no podem cuidar i acompanyar els altres.\n—El seu vincle amb Lourdes hi és des de fa molts anys. Quan va començar?\nRecordo el primer cop, amb nou anys, que hi vaig anar amb els pares i la tieta. Era un dia fred i plujós. Vaig quedar molt impressionat pel tipus de malalt que hi vaig veure, un tipus que actualment ja no hi és. Després hi vaig anar un cop el 1984 amb l’Hospitalitat de Barcelona, quan feia una estada a un hospital proper, de Tolosa de Llenguadoc, i finalment, a partir de 1992, com a metge amb la nostra hospitalitat tarragonina, tasca que he anat desenvolupant fins l’actualitat. Ara no sé si, a partir d’ara, la cap del servei mèdic de l’hospitalitat em deixarà fer quelcom del meu ofici…\n—Com a creient què suposa pelegrinar a Lourdes?\nÉs fantàstic. Hi vas per servir, et canses molt i trobes que reps el mil per u. Probablement aquest és el sentit més evangèlic del pelegrinatge: el contacte amb els malalts, hospitalaris i pelegrins. Lourdes és un gran espai on pots compartir els teus sentiments, creences i sentit de vida amb persones vulnerables com tu mateix.\n—Com veu la situació actual de l’Hospitalitat? Ha canviat molt amb el pas del temps?\nÉs una situació molt d’acord amb els temps d’incertesa a tots els nivells que vivim. Certament hem tingut els darrers anys una davallada de malalts, pelegrins i hospitalaris. Em preocupa molt la sostenibilitat econòmica derivada de tot això. Tota la junta de l’hospitalitat hi està treballant. Per aquest motiu, faig una crida a tothom, començant per les parròquies, voluntariat, especialment joves i estudiants i companys sanitaris, que facin l’experiència vivencial i d’acompanyament amb els malalts a Lourdes. És una teràpia que enganxa i que molts repeteixen cada any!\nEntrevista publicada al Full Dominical del 17 de febrer de 2019 (n. 3597)\nFotografia cedida per l’Hospitalitat diocesana de la Mare de Déu de Lourdes


L’esplèndida intimitat d’una vocalista molt personal: René Marie - Revista Musical Catalana\nL’esplèndida intimitat d’una vocalista molt personal: René Marie\n31è Festival Jazz Terrassa. A la Nova Jazz Cava, Centre Cultural Unnim, Teatre Auditori de Sant Cugat i Parc de Vallparadís, entre altres llocs. Del 8 al 25 de març de 2012.\nRene Marie © Ned Radinsky - Rockmountainjazz\nLa vocalista nord-americana René Marie obtingué un gran èxit en el seu debut a Terrassa i, més concretament, en el 31è Festival de Jazz. Aquest fou el millor concert dels quatre als quals vam assistir. Els altres tres els van encapçalar els combos de Luis Bonilla, Teodross Avery i Ambrose Akinmusire, respectivament.\nEl Club de Jazz dels Amics de les Arts i JJMM, organitzadors de l’efemèride, han vist enguany una participació de públic més elevada que en les dues edicions anteriors: quaranta-tres mil espectadors, sobretot perquè hi ha hagut més concerts populars a l’aire lliure. De fet, les actuacions de pagament han experimentat un descens d’afeccionats del vint per cent respecte al 2011. En qualsevol cas, els organitzadors valoren positivament l’experiència d’enguany, en què s’han pogut presenciar trenta concerts i s’han pogut veure i escoltar dos-cents músics.\nLa sessió de cloenda va servir per atorgar el premi Jazzterrasman al veterà pianista Pere Ferré. Un premi per la seva dilatada carrera –als anys seixanta va ser el primer pianista regular del Jamboree i als setanta ho fou de l’antiga cava egarenca del carrer de Sant Quirze– i que ha tingut sempre una estreta vinculació amb Terrassa.\nEl concert de René Marie es va celebrar a la sala petita del Centre Cultural Unnim, una sala molt a propòsit per a la música que va eixir de l’escenari. I és que la cantant posseeix un estil molt intimista i acollidor, al qual aporta una veu no gaire potent però, això sí, enormement educada, que li permet matisar de manera esplèndida els diversos passatges dels temes que interpreta. Però la cosa no s’acaba aquí, perquè la cantant hi aporta també un feeling molt especial, ja que a estones canta parlant o bé parla cantant. És quan ens explica, per exemple, les seves sensacions.\nRené Marie no és una vocalista que només canti swing. La seva varietat de registres la porta també al blues, la samba, l’espiritual, el pop i, fins i tot, al flamenc. I és per això que es va poder permetre interpretar “Them there eyes”, que popularitzaren entre d’altres Billie Holiday, Diana Ross o Peggy Lee i, tot seguit, entrar de ple, cantant en castellà, en un bolero dels del morro fort: “Angelitos Negros”.\nForen dos magnífics exemples de la seva ductilitat. Perquè, a part que les dues versions eren molt personals, molt reeixides, curulles de gràcia i savoir faire, en cap moment deixaren el seu substrat jazzístic. Molt més fàcil de mantenir en el primer cas, naturalment, però ja força més difícil en el segon. Però René Marie se’n sortí a la perfecció perquè el bolero es transformà en una mena de saeta dolça, que la cantant teixí amb textures de cant flamenc. A canvi, tot allò quedà envoltat per una suau cadència jazzística que elevà encara més el nivell d’un tema que s’havia encarregat de fer conèixer arreu un cubà que es deia Antonio Machín.\nAquests dos exemples formen part del més recent treball de la vocalista: Voice of my Beatiful Country. Un treball al qual René Marie aporta un trio compacte, enormement ben greixat i, al seu torn, d’una gran ductilitat i matisos excel·lents. Si Kevin Hamilton al contrabaix i Quentin Baxter a la bateria van estar impecables, el mateix podem dir del pianista, Kevin Bales, posseïdor d’un estil més dur, més encabritador. Que, a estones, trencà de manera esplèndida una intimitat no gens embafadora, en absolut repetitiva.\nUn altre bon concert fou l’ofert pel quintet de Luis Bonilla, trombonista californià d’ascendència costa-riquenya. Havíem sentit Bonilla en el passat Festival egarenc formant part del grup de Dave Douglas, la BrassEcstasy, i ja ens va agradar la seva ductilitat. Enguany, la seva música, molt ajustada i molt ben servida pels cinc elements del combo, s’integrà en un context força modern, en el qual Bonilla i la seva gent van entrar en el terreny del latin, el post hard-bop, el blues i el funk. O sigui, en el seu darrer treball, titulat Twilight, barreja amb claredat i eficiència aquests diferents estils. Als quals aporta una magnífica tècnica i intenció, que és extensiva al saxo tenor Iván Renta i al pianista Bruce Barth, un altre home de ductilitat fora de tota mena de dubte.\nEn aquesta ocasió, tal com passà amb el grup de René Marie amb Kevin Bales, Barth fou l’intèrpret de les emocions amagades, que féu sorgir de cop gràcies a una força a estones abassegadora. Al seu torn, Andy McKee al contrabaix i John Riley a la bateria, no desentonaren gens. Un únic però a l’actuació del grup: un cert avorriment degut a repeticions esquemàtiques en algun que altre tema.\nDel Teodross Avery i el seu combo podem dir que no deixaren ningú indiferent. Que ja és molt. Aquest home, que torna al jazz després del seu periple pel funk, el pop i el rock, no va treure cap sorpresa del barret. La seva música fou en general un hard-bop força reeixit, però que no contingué cap passatge que trenqués el clixé. Bona música, això sí, bon domini del seu saxo tenor i un trio sense fissures: Eric Reed, piano; Darryl Hall, contrabaix, i John Davis, bateria. L’aparició, ja a la primera part i com a convidat del trompeta Raynald Colom –magnífic, com sempre– serví per elevar un concert que, en segons quins moments, palesà una certa mandra expositiva.\nLa decepció vingué, tal com passà l’any passat, amb Ambrose Akinmusire. Aquest jove trompeta era el 2011 el líder del grup Tarbaby. I ens vam avorrir d’allò més amb el seu funk empeltat de pop i música disco. Enguany, el seu estil ha canviat. Ara, dins d’un context on entra i surt amb gran alegria el free empeltat d’una barreja sense gaires definicions, sembla com si no tingués terme mitjà, ja que evoluciona dels aguts als baixos amb gran aplicació. No discutirem la seva tècnica, però no n’hi ha prou amb això per tirar endavant una proposta que resulta desdibuixada, molt desigual i força avorrida a estones. A la qual el seu quartet tampoc no va donar el plus que calia.


Volta al món - 1 any - marc i mireia: Argentina: Crònica d'un dia normal\nArgentina: Crònica d'un dia normal\nEns llevem disposats a deixar Bariloche per arribar a El Chaltén per la famosa ruta 40. Hem decidit marxar sense haver esquiat, però hem de prioritzar. Marxem de l'hostal i preguntem per un bus que vagi a El Chaltén. Ens diuen que la ruta40 està tancada al hivern i que encara no està oberta, segurament fins al novembre. Bé, se'ns acaben de desmuntar tots els plans. L'única opció d'arribar a El Chaltén és a través de Rio Gallegos, en un trajecte de més de 30h. en bus. Tornem a l'hostal perquè aquesta opció no ens convenç i després de tot un matí de gestions decidim canviar la ruta. L'endemà anirem a esquiar, agafarem un bus fins a Puerto Madryn i posteriorment baixarem fins a El Calafate (Perito Moreno), ho farem d'aquesta manera perquè ds d'Ushuaia hem trobar un vol per 100€ fins a Buenos Aires (creiem que és econòmic tenint en compte que costa quasi el mateix arribar-hi en bus). Així doncs, ens relaxem un cop tenim alternatives... i és que sempre hi ha alternatives.\nMe n'alegro que tingueu alternatives. Nosaltres hem estat aquest cap de setmana a Berlin, regal del Tito Livio a la Tita Livia pel seu aniversari.\nAnireu doncs al Perito Moreno? Espero que si i que ens ho compteu amb pelos y señales.


Alba Camps, de Puig-reig, es perfila com a nova delegada - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nAlba Camps, de Puig-reig, es perfila com a nova delegada\nERC considera que la regidora és un dels nous valors a la Catalunya Central\nenric badia 12.06.2018 | 07:10\nAlba Camps en un miting arxiu particular\nLa regidora de Puig-reig Alba Camps es perfila com a futura delegada del Govern de la Generalitat a la Catalunya Central, segons ha pogut saber aquest diari de fonts properes a ERC. Camps substituiria en el càrrec la santpedorenca Laura Vilagrà, que ha decidit no continuar, de moment, en la vida política activa, després de ser destituïda pel Govern de Mariano Rajoy, en virtut de l'article 155. Camps, anit, va declinar fer declaracions a aquest diari, sense confirmar ni desmentir una notícia que en aquell moment no tenia caràcter oficial. Tampoc ho van voler confirmar els càrrecs de responsabilitat de la formació republicana, però en canvi el nom de Camps era sabut entre destacats militants.\nEl nom d'Alba Camps estaria a punt per entrar en els propers nomenaments de càrrecs del govern que faci l'executiu. L'elecció per part d'ERC està feta i beneïda per tota l'estructura del partit. Avui hi ha consell executiu, però fonts d'ERC indicaven ahir al vespre que els nomenaments potser no es farien. Aquest migdia, en la roda de premsa de la consellera Portaveu, Elsa Artadi, se sortirà de dubtes.\nERC del Bages no s'hauria sortit del tot amb la seva de tenir una delegada que fos dona i del Bages, però sí parcialment. És dona, com es volia, i no és del Bages però és del Berguedà. Seria la segona titular berguedana de la delegació de la Catalunya Central, després del pas de Juli Gendrau, quan era alcalde de Berga.\nAlba Camps és vista pels dirigents d'ERC com una persona amb moltes possibilitats de fer carrera política, una dona «potent». Va néixer el maig del 1989. Per tant, acaba de fer 29 anys.\nÉs llicenciada en Sociologia per la Universitat Autònoma de Barcelona, i en el seu perfil de regidora a l'Ajuntament de Puig-reig escriu que «sempre he tingut passió per tot allò que té a veure amb les relacions humanes, per aquest motiu, vaig continuar els meus estudis amb un postgrau i un màster en resolució de conflictes i promoció de la convivència».\nTambé es declara una aficionada a la lectura, la fotografia i les manualitats. A Puig-reig és regidora de Benestar social i de Participació Ciutadana. Els republicans també premien d'aquesta manera els bons resultats del grup de Puig-reig en les darreres en les eleccions municipals d'ara fa tres anys.


Vouchers para la resistencia: cuando todo esto pase, seguiremos ahí\nVouchers per a la resistència\nSi ho penses, el més probable és que la majoria dels llocs que freqüentes siguin petits comerços. Si traces un mapa mental des de la barra de bar en la que has arreglat el món tantes vegades, passant per la perruqueria a la qual vas a tallar-te els cabells, el gimnàs que ha aconseguit que la teva vida sigui menys sedentària o la llibreria que està a prop de casa, tot són petits comerços de grans emprenedors.\nParlem molt de quan tot això acabi, però i ara?\nLa veritat és que necessitem que tots aquests llocs resisteixin durant aquest temps perquè segueixin aquí per a nosaltres quan tots tornem a gaudir de la quotidianitat. D’aquest afecte cap a aquests negocis que formen part de les nostres vides i de la preocupació pel seu futur han sorgit els vouchers.\nPer ajudar a que ‘quan tot això passi’ aquests petits comerços tancats durant la crisi del Covid-19 puguin tornar a aixecar la persiana, podeu comprar cupons que es canviaran en els establiments un cop que aquests reobrin les portes.\nAlguns membres de Poblenou Urban District també han posat en marxa aquest sistema de vouchers.\nAl web d’Orval i Espai Joliu a més de comprar revistes d’edició limitada, tasses, espelmes i plantes, també hi trobareu gift cards per regalar i l’opció de comprar un voucher per un import entre 15€ i 30€ per gastar en cafè o qualsevol de les delícies que preparen cuan obrin de nou.\nA Noak Room també ha llançat un cupó únic de 100 € amb el qual pots gastar fins a 150€, és a dir, tens 50€ de regal. No obstant això, pots comprar diversos vouchers i acumular la quantitat. Només es podrà adquirir el voucher durant el període d’alarma, però ho podràs fer servir quan vulguis, sense data de caducitat. És aplicable a tot l’estoc de mobiliari vintage i també en peces rebaixades. Per fer-te amb aquest cupó, contacta amb ells a través d’Instagram.\nNoak i Orval\nDes de Poblenou Urban District us animem a comprar ara per a gaudir després, en un intent de donar una mica d’aire a aquests petits negocis que amb la persiana baixada continuen havent de fer front a les despeses. Fem que puguin sentir el nostre afecte en aquests temps tan difícils i que sàpiguen que seguirem aquí quan passi tot això.\nEspais\tFa 4 dies\nXerrada sobre ‘Les dones treballadores de Poblenou’\nAmb motiu d’aquest dia, l’Arxiu Històric del Poblenou ha organitzat la xerrada ‘Les dones Treballadores de Poblenou’ a càrrec d’Ana… Més →


El butlletí especial\nAvisos importants sobre el servei\nCom a mesura per contenir l'expansió del COVID-19, des de dijous 12 de març i fins a nou avís la biblioteca S. Vives Casajuana romandrà tancada.\n- Els documents que tens en préstec els pots conservar a casa fins que la biblioteca torni a obrir. S'ha ampliat el termini de retorn fins al 21 d'abril.\n- Si no els vols tenir a casa recorda que la bústia de la biblioteca està oberta les 24 hores.\n- Si t'arriba algun avís de recollida de reserves no pateixis, aquestes reserves no caducaran fins a la reobertura de la biblioteca.\nE-biblio és el servei gratuït de llibres electrònics adreçat a tots els usuaris amb carnet de biblioteca.\nPots accedir als continguts a través de diferents dispositius: ordinadors personals, lectors de llibres electrònics, tauletes o telèfons intel.ligents.\nHi trobaràs obres de ficció per adults joves i infants, que inclouen còmic, narrativa, poesia i teatre. Obres de no-ficció, revistes, i més de 2000 títols de pel.lícules, curtmetratges, concerts i documentals.\nSi tens qualsevol dubte o problema per accedir al recurs envia'ns un e-correu a l'adreça b.st.vicensc.svc@diba.cat o un missatge per les xarxes socials.\nLa Xarxa de Biblioteques Municipals ofereix tot un univers de serveis pensats per a tots els públics i centrats en la informació, l'accés a noves tecnoligies, l'aprenentage permanent i l'entreteniment. Entre els recursos que pots trobar destaquem:\n- autoaprenentage d'idiomes\n- formació en tecnologies de la informació\nEs tracta d'un dipòsit digital de la Xarxa que té com a objectiu promoure i difondre la cultura local i facilitar l'accés a aquelles col.leccions úniques i valuoses de les biblioteques de la xarxa.\nLa nostra biblioteca ha digitalitzat la revista local Castellet, els programes de la festa major des de l'any 1930 al 2016, una col.lecció de cartells cinematogràfics, i un recull de cartells de representacions musicals i esportives de la Societat Ateneu.\nI no ens volem oblidar dels infants.


Vox denuncia la premsa com a corretja de transmissió - Notícies Política - Notícies Política - e-notícies\nPolítica · 22 d'Octubre de 2021. 12:30h.\nIgnacio Garriga acusa Godó, El Periódico i l'Ara\nEl líder de Vox al Parlament, Ignacio Garriga, ha denunciat que la premsa fa de "corretja de transmissió del Govern". Ho ha manifestat en la seva visita al barri de Sant Josep Obrer de Reus, en el marc de la campanya "Barris segurs".\n"S'ha acabat el temps pels delinqüents que estan a les institucions. Pel silenci que contribueixen els mitjans de comunicació subvencionats, els grans magnats de Catalunya com el senyor Godó, els grans diaris com El Periódico o l'Ara, tots aquells mitjans subvencionats pel separatisme, les corretges de transmissió del Govern i de les institucions a Catalunya", ha declarat Garriga.\nEl líder de Vox al Parlament ha afirmat que a Catalunya "barris segurs s'han convertit en nius de delinqüents, de tràfec de drogues i on els veïns es veuen obligats a marxar". Garriga ha explicat que amb la seva visita pretenia "escoltar de primera mà el que els grans mitjans de comunicació a Catalunya, subvencionats pel separatisme, i el que els polítics al Parlament de Catalunya liderats pel Govern de Pere Aragonès silencia permanentment".\nAragonès qüestiona la renovació del Tribunal Consitucional


CERVESA EN CATALÀ: Avaluació - Gustos - AMARGOR - Qualitat\nL’AMARGOR DE LA CERVESA\nL'amargor és un aspecte sensorial fonamental de la cervesa perquè, poc o molt, gairebé totes les cerveses són amargues. La descripció d’aquest aspecte presenta alguns problemes que podria ser interessant repertoriar i definir.\nUna percepció molt subjectiva\nEstà molt clar que l’amargor agrada de forma molt variable als consumidors de cervesa. I també és patent que la percepció de l’amargor és un fenomen extraordinàriament complex que implica una alta incidència de la subjectivitat en la seva avaluació. En especial, alguns de nosaltres hi som molt sensibles i, per tant necessitem un sistema que ens permeti avaluar l’amargor al marge del nostre gust particular que, en casos d’intensitat, podria implicar apreciacions negatives. Els amants de l’amargor no necessiten tantes precaucions perquè el seu judici implica distorsions positives menys perjudicials a la imatge de la cervesa que s’està avaluant. Però les seves apreciacions no deixaran de constituir distorsions de l’avaluació que voldríem aconseguir. La idea bàsica de tot plegat és arribar a avaluar una amargor al marge dels gustos personals.\nL’única manera que se’m acut per arribar a descriure l’amargor amb un mínim de fiabilitat, consisteix en multiplicar els tastos i extraure’n dades estadístiques.\nAixí doncs si volem crear aquest sistema, necessitem tres coses:\n1.- Un nombre mínim de jutges. Si són entrenats, l’Institut Siebel en suggereix un mínim de 7. Com menys preparats siguin els jutges, més en necessitem per tal de dissoldre al màxim les distorsions possibles.\n2.- Com que l’aprensió de l’amargor és molt variable d’un individu a l’altre i com que sabem també que aquesta percepció depèn de moltes dades relacionades amb la genètica de cadascú, intentarem definir uns criteris de base. Cal doncs estudiar la «composició» de l’amargor si és possible. Hem pogut observar que és possible aquest esmicolament. Farem una proposta d’aquesta descomposició.\n3.- Necessitarem valorar numèricament les qualitats de l’amargor per poder fer-ne un tractament estadístic. Així doncs, haurem d’inventar una escala que permeti aquestes valoracions\nDescripció de l’amargor\nEn general, les definicions de l’amargor, o bé són molt vagues i generals o són extremadament tècniques (fisiològiques i químiques). Les aproximacions més esclaridores són comparatives: es diu quina cosa és exemple d’amargor i se suposa que cadascú n’ha fet o en farà l’experiència. Així, ens suggereixen de tastar cafè, mate, cogombre tropical, olives, pela de llimona, xicòria, escarola, cervesa o altres begudes tòniques amb quinina.\nLa varietat de descriptors possibles pot semblar confusa però, en realitat, és la imatge exacta de la complexitat de la percepció i descripció de l’amargor. Veiem per exemple que en aquesta llista, gairebé no trobem amargor «pura» en cap d’ells. Es proposen totes les experiències amargues en associació amb altres elements com ara l’acidesa, l’astringència o, fins i tot la dolçor. Semblen distorsions però veurem que, en realitat, no ho són.\nPertanyo a l’equip de control de qualitat així com d’investigació i desenvolupament d’una micro-broueria catalana anomenada Art Cervesers. En el marc de les meves atribucions, m’han encarregat crear i desenvolupar un sistema d’avaluació dels llúpols. Lògicament, aquesta avaluació passa per generar i tastar preparacions així com descriure’n l’amargor.\nAquest sistema persegueix dos objectius fonamentals als quals, a poc a poc, ens anem acostant:\n-minimitzar la influència de la subjectivitat de l’avaluador\n-definir uns criteris de descripció sensorial comprensibles i accessibles.\nEl segon objectiu implica l’aprenentatge sensorial empíric de tants aromes i sabors comparatius com hem trobat en la literatura i en les nostres experiències. En altres termes, hem cercat descriptors dels llúpols en la literatura i en sessions de tast d’infusions d’herbes i espècies diverses. Curiosament però, les descripcions de l’amargor mateixa es mantenen bastant limitades. Les descripcions de l’amargor són poc... descriptives.\nAmb la majoria de descriptors a la ma, hem dissenyat un full de recollida de dades simple per documentar les experiències sensorials.\nTambé hem experimentat i establert un protocol d’infusió de llúpols en aigua que pugui emular les diverses maneres que existeixen d’incloure el llúpol en la cervesa. De fet, com que hi ha moltes formes d’addició, n’hem extret també al menys tres formes de fer infusions i, ara, estem en la fase de simplificació i optimització dels resultats.\nMés avall descriurem els criteris de descripció que estem desenvolupant.\nNo és l’objectiu d’aquest text descriure el sistema complet d’avaluació sinó, molt concretament, descriure l’estat de les nostres investigacions en relació amb l’amargor.\nEn base a realitzar molts tastos d’infusions de llúpol em arribat a la conclusió que la descripció que es fa habitualment d’aquest gust és insuficient. En general, podem llegir apreciacions d’intensitat, de persistència i, en algun cas de qualitat. En especial, aquesta darrera sol quedar expressada en termes generals de «bona» o «mala», amb algun descriptor addicional com «rodona». I això és perdre’s la possibilitat d’explicar l’evolució de l’amargor en boca, de valorar els seus diferents components i, sobre tot, d’entendre el paper d’aquesta amargor concreta en la cervesa que estem avaluant.\nLa característica que tothom coincideix en valorar és la intensitat.\nSembla que sigui relativament fàcil. Es diu si una amargor és «forta», «fluixa» o de «mitjana intensitat» i sembla que tot estigui dit. Però tots hem tingut l’experiència de prendre cerveses amb una valor IBU notable i ens hem adonat que aquesta intensitat nominal no quedava reflectida en la sensació general d’amargor. Passa una cosa semblant amb l’alcohol. Algun cop tastem una cervesa amb una alta graduació alcohòlica i observem que el valor numèric no s’adiu amb la percepció que extraiem d’aquesta descriptor. Solem dir que l’alcohol queda «ben integrat» en la cervesa. Al revés, algunes cerveses amb una contingut amarg nominal baix, ofereixen unes sensacions amargues molt per sobre del que suggeria el valor numèric. Per tant la percepció de la intensitat és relativa i depèn de moltíssims factors, alguns dels quals ni tan sols són coneguts.\nAixí doncs podem definir un criteri general d’intensitat. Cal fer-ho. No és més que el que fem servir gairebé sempre, però per tenir un panorama complet, l’hem de citar i valorar seriosament.\nUna altra cosa que hem pogut observar és que, si bé no es posen d’acord sobre la intensitat, els tastadors presenten una certa coincidència en el que podríem anomenar l’«evolució» de l’amargor. Podem avançar que l’aprensió de l’amargor presenta diversos moments que es poden definir amb facilitat i que, poc o molt, solen fer gairebé la unanimitat dels jutges. De fet, quan els expliquem, solen ser entesos a l’acte.\nEn primer lloc podem parlar de l’«atac» de l’amargor. En efecte, es diu que l’amargor és una sensació química molt ràpida o molt immediata. Això significaria que, tan aviat com entra en contacte amb les nostres papil·les gustatives, genera una resposta. Des del meu punt de vista, és una afirmació una mica excessiva atès que, al menys farà falta que els components que imparteixen amargor es trobin en suficient quantitat per provocar la resposta esmentada. Hi deu haver un llindar de percepció per sota del qual no percebrem aquesta amargor. Per tant necessitem un temps per que arribin suficientment compostos d’aquests als receptors que, posteriorment, podran donar (o no) seguiment a aquesta informació. És possible però, que aquesta quantitat sigui especialment baixa.\nHem pogut observar com els jutges poden definir (si se’ls atrau l’atenció sobre aquest fet) un temps entre l’entrada de la cervesa en boca i l’aparició de l’amargor que és variable d’un exemplar a l’altre i que coincideix bastant entre jutges. Valdria la pena establir aquesta coincidència amb més exactitud i també seria divertit investigar si existeix alguna regla que relacioni aquest temps de «retard» amb el tipus de cervesa. De moment no ho hem fet.\nSigui com sigui, podem descriure com algunes amargors, al marge de la seva intensitat, són més o menys «ràpides» o més o menys «lentes». Així tenim un primer criteri d’avaluació que podem anomenar simplement «rapidesa».\nA més, aquesta mateixa «rapidesa» ofereix la possibilitat de descriure’n la intensitat. Així, per exemple, podem dir d’una amargor que és «ràpida» però de poca intensitat o que és intensa però que té un «retard» notable. En una descripció, ambdós conceptes es poden descriure en paraules, però al menys el de la intensitat pot rebre un tractament numèric.\nAquesta primera gràfica il·lustra com dues cerveses tenen una amargor que no apareix de seguida o que apareix inicialment gairebé imperceptible i que accedeixen posteriorment al mateix màxim. La corba blava faria pensar en una amargor relativament ràpida mentre que la roja pertanyeria a una amargor més «lenta». Després, les dues amargors ofereixen la mateixa evolució. Aquesta gràfica i les següents han estat inventades a efectes d’explicar l’evolució de l’amargor.\nPot ser que l’amargor comenci al seu màxim d’intensitat i després vagi disminuint. O potser també que, una vegada iniciada la sensació, augmenti fins a arribar a aquest màxim. Ambdues evolucions poden ser descrites en funció de la intensitat i del temps.\nAixí doncs, si no ha començat al seu màxim, una amargor evolucionarà cap a ell en més o menys temps. Per tant el màxim, talment com l’atac, podrà arribar també més o menys ràpidament.\nQuan parlem de la «intensitat» d’una amargor, gairebé sempre expressem una barreja entre el seu màxim i la seva persistència. Ara podem distingir la «intensitat» com el valor que donem al punt màxim d’aquest descriptor i posteriorment, podrem parlar de la seva evolució i de la seva persistència.\nUna curiositat és que aquesta amargor pot arribar al màxim i quedar-s’hi una estona més o menys llarga o baixar de seguit. I ja que estem posats en aquests detalls, podem descriure ambdues opcions.\nAquesta segona gràfica permet veure tres amargors de tres exemplars diferents. El seu inici és el mateix i el seu màxim també. Però arriben a aquesta segona etapa en moments diferents. L’evolució de l’exemplar blau és més «ràpida» i arriba abans que les altres al seu màxim. L’evolució groga és la que tarda més en arribar al seu màxim mentre que la roja és intermèdia. Hem fet coincidir el principi i el final però no té perquè ser així.\nLògicament, com diu la saviesa popular, «el que puja acaba baixant» i, per tant, l’amargor, un cop a assolit el seu màxim, va perdent intensitat. Aquesta baixada pot ser més o menys ràpida i més o menys regular. I també la podem descriure. En la gràfica podem veure dues amargors que comencen igual i arriben al mateix màxim. Però l’amargor blava disminueix menys que la roja tot i ambdues allarguen la seva presència. Podem imaginar que, a la llarga, l’amargor blava acabarà més tard que la roja.\nEn general, quan descrivim la persistència, sense adonar-nos-en, solem descriure el temps que dura l’amargor en la nostra boca. Per tant, sovint la persistència general de la cervesa coincideix amb la persistència de l’amargor. Aquesta pot ser més o menys llarga i, si ens hi fixem, no està necessàriament relacionada amb la seva intensitat. Hi ha amargors poc intenses però molt persistents i d’altres molt exuberants que desapareixen en poc temps (val a dir que aquesta segona opció és menys freqüent). Així, en la gràfica, podem observar com dues amargors han assolit el seu màxim. Però la blava es manté en intensitats altes mentre que la roja perd ràpidament intensitat i sembla que, si s’allarga, ho farà en intensitat discreta.\nHem de dir que aquestes il·lustracions no són reals en la mesura que «lent» o «ràpid», en matèria d’amargor, es calcularia dins d’un espai de temps bastant curt. És per tant un aspecte que no podem quantificar. En canvi, la intensitat del màxim sí que pot ser-ne. Per tant, descriurem l’evolució en paraules però podrem segurament donar un valor numèric a la intensitat del seu màxim.\nAfegiré ara mateix per als que no hi estiguin del tot avesats, que l’amargor del llúpol és introduïda pels àcids amargs continguts en la lupulina. La majoria de les vegades, es descriuen àcids alfa i àcids beta. Els primers es tornen amargs (canvien d'estructura) per mitjà de l’escalfor mentre que els segons ho fan per oxidació. La primera deducció que en podem inferir és que, en una cervesa acabada de fer, els àcids que manifesten la seva amargor són els alfa mentre que, en una cervesa madurada, més aviat s’expressaran els àcids beta. Es diu que ambdues famílies d’àcids ofereixen una «qualitat» diferent, essent la segona més rodona i menys agressiva que la primera.\nPerò hem parlat de «famílies» perquè no estem tractant amb una sola substància sinó amb moltes versions. Per les dues famílies, se citen habitualment els 6 àcids més importants, però hem de saber que n’hi ha més. Amb l’escalfor, com hem dit, canvien (s’isomeritzen) cadascú en al menys dues formes diferents. De manera que l’amargor que percebrem, al menys la que procedeix del llúpol i que és la més important, serà el resultat de l’actuació de diversos àcids, en quantitats diferents i a nivells diferents d’isomerització.\nExplico tot això per posar en evidència que la diferència de percepció de l’amargor entre jutges no és només deguda a l’enorme variabilitat de constitució de cada avaluador sinó també de la gran varietat de compostos químics amargs que trobem dins de la cervesa acabada o dins d’una extracció de llúpol en aigua. I es pot dir que hi són gairebé sempre tots, però en proporcions diferents. I aquest és el segon motiu per explicar la gran complexitat de la sensació d’amargor impartida pel llúpol, i això també justifica la baixa coincidència dels avaluadors entre ells.\nUn cop hem descrit els aspectes d’intensitat i de persistència, aspectes que segurament són llargs d’explicar però molt fàcils i ràpids d’establir, podem seguir en l’avaluació de l’amargor en la seva vessant de qualitat. Els textos sobre aquesta particularitat no són gaire precisos. No ajuden gaire a fer-se una idea del que és una amargor de «bona qualitat» i altra no tan afavorida. O no he sabut trobar els que ho explicaven de forma que em fos entenedora.\nEns hem fixat molt a fons en la qualitat de l’amargor avaluant tes de llúpol. I salvant característiques que es podrien afegir a mesura que se’n trobessin més, podem avançar que hem pogut descriure 5 qualitats de l’amargor que descriurem a continuació.\nHem pogut observar que algunes amargors s’expandien millor que d’altres en la boca. Algunes amargors, a partir d’una intensitat variable, poden concentrar-se en algun lloc de la boca mentre que d’altres, com hem dit s’escampen bé. Quan posem en evidència aquest fet, molts alumnes es fixen que efectivament, això passa, però gairebé sempre ho situen en llocs diferents. No és d’estranyar. Cadascú té una boca diferent i percep la pungència de l’amargor en llocs diferents de la geografia bucal. Però si bé es percep en intensitat i en situació de forma diferent, gairebé sempre es coincideix en aquesta qualitat més o menys expansiva. Solem dir d’aquelles amargors que es concentren que són «punyents» mentre que no ens complicarem la vida amb les altres i direm que «s’escampen bé dins de la boca». I en general, sense que sigui una regla absoluta, es prefereix que l’amargor s’escampi bé.\nTot i això, una mica de pungència pot ser força positiva en la mesura que, com l’efervescència, pot contribuir a donar una sensació vivaç al conjunt de la cervesa que no és gens de menystenir. Així que no només ens preguntarem si l’amargor és punyent o no, sinó que si ho és, ens podrem demanar què aporta aquesta pungència, i si ho aporta de forma adequada en relació amb la lògica interna de l’exemplar de cervesa que estem analitzant. No és en absolut dolent que una amargor introdueixi notes punyents. El que no és una bona qualitat, és que no tingui sentit.\nSi bé el caràcter punyent pot ser acceptable, si les addicions de llúpol no estan ben calculades ni ben repartides en el temps, aquesta pungència pot degenerar en una aspecte molt semblant a l’acidesa que ens ha semblat que sempre es percep negativament.\nPersonalment, sospito que els afeccionats a l’amargor invasora cerquen activament aquest aspecte. Ras i curt correspon a la sensació vasoconstrictora que generen la menta, l’eucaliptus, algunes resines d’arbres. La sensació general de les substàncies responsables d’aquest efecte recorda una mica les dragees que ens prenem i les pomades que apliquem per «obrir» les vies respiratòries o per «destapar el nas».\nTot sovint aquesta sensació és bastant llarga d’arribar tot i que, en algun cas, hem pogut observar que apareixia amb el mateix inici de l’amargor. Però el més freqüent és que s’expressi un cop empassada la cervesa. És també aquella sensació refrescant que trobem molt curiosament en cerveses que s’han anat escalfant. Malgrat l’escalfor, la sensació segueix essent de frescor. Des del meu punt de vista, el Zatec és el campió d’aquesta sensació que, més d’un cop podem associar amb olors de menta.\nMoltes vegades, la sensació balsàmica perdura bastant de forma reconfortant i allarga el tast. No hem experimentat fins ara cap sensació «excessiva» de l’aspecte balsàmic i sempre s’ha percebut com una cosa positiva.\nL’aspecte metàl·lic és aquell que podem notar posant-nos una peça de metall a la boca. Sol ser un aspecte que es manté força discret però alguns llúpols en poden aportar quantitats que, de seguida, poden resultar excessives. Tinc una experiència força negativa amb una cervesa en la que em vaig excedir amb llúpol de la varietat Perle. Va ser de molt poc però l’excés es va percebre de forma multiplicada.\nEn general doncs, aquesta sensació, si és evident, no s’aprecia com a agradable. Malgrat això, la sensació metàl·lica ben mesurada pot aportar una nota de rodonesa a l’amargor que, en certa forma, podria venir a compensar un eventual aspecte punyent. És també com si el metàl·lic aportés cos a la sensació d’amargor. Però repetim que ha de ser en intensitats molt controlades perquè sinó, en cas d’excés, el metàl·lic es converteix en una sensació de duresa molt poc agradable.\nEls avaluadors que procedeixen del món del vi solen parlar de sequedat. Aquesta designació se sol referir exactament a l’absència de dolçor. Com menys dolç és un vi, més «sec» el trobem. I sembla que el món de la cervesa ha adoptat aquesta terminologia. Personalment, prefereixo parlar d’una cervesa ben atenuada o poc atenuada. Però malgrat ser més apropiat, és més llarg i té poques opcions de prosperar.\nPerò no és cap característica de l’amargor. El que volem descriure és aquella sensació que integra l’amargor i que «seca» la boca. Per això l’hem anomenat «secant». Calia evitar la confusió amb «sec» i no se’ns ha ocorregut res millor.\nLa sensació secant és aquella que tenim quan, després de prendre una aliment amarg, generem una saliva més densa del compte que ens fa cercar més líquid. Aquest aspecte de l’amargor dóna la sensació que no ens estem passant la set i que cal beure una mica més.\nAltre cop, és una característica neutra. En sí, no és ni bona ni dolenta. Una mica de sequedat en la boca pot ser força agradable. Però un excés d’aquesta sensació pot arribar a acostar-se perillosament a l’astringència o l’aspror. I aquest és un aspecte que sol molestar molt tot i que tampoc es consideri sempre inapropiat. Requereix però una gran perícia de l’elaborador per tal que se’n trobi la intensitat o quantitat exacta, la qual sol ser força discreta.\nPer ella mateixa, una amargor pot incloure sensacions picants. Al principi d’elaborar el sistema no l’havíem inclosa en la llista de característiques de l’amargor perquè pensàvem que era independent. I és cert que pot ser-ho, però també hem pogut observar com, en algun cas, venia inclosa dins de l’amargor.\nInclús podem dir que s’expressa de dues formes diferents. La primera com a característica inherent a l’amargor i la segona com a expressió sensorial resultant de la presència d’astringència i d’acidesa. És relativament fàcil distingir-les: si es troba astringència i acidesa en els excessos de secant i de punyent, el picant té fortes opcions de ser una combinació dels dos altres. Mentre que si no trobem els dos altres descriptors i que apareix picant sol, com si haguéssim posat pebre o xile, llavors és picant i prou.\nRecordarem però la sensació picant combinada com a resultat d’unes addicions inconsiderades de llúpol perquè sembla ser la més freqüent.\nFinalment, si les addicions de llúpol són massives i si s’han fet de qualsevol manera, tenim moltes possibilitats de trobar-nos davant d’una sensació general combinada d’aspectes negatius que solem descriure com a «elèctrica». Exactament (totes proporcions guardades) com si ens poséssim una pila de pols contigus a la llengua. Lògicament, la sensació pot ser més o menys intensa, però no recordem cap exemplar en el que aquest atribut s’hagi considerat acceptable. En canvi, en els tes de llúpol és freqüent perquè, malgrat la dissolució, totes les característiques apareixen molt fort i molt diferenciades.\nEsquema sobre la qualitat de l’amargor\nA continuació apareix un esquema on es resumeixen visualment totes aquestes característiques. No pretén res més que complir amb una funció mnemotècnica i és subjecte a modificacions que es podrien deure a investigacions posteriors o a altres aportacions.\nAra que hem descrit el que ens semblava que es podia descriure de l’amargor per definir la seva qualitat, ens falten encara algunes coses.\nEn totes les recollides de dades, intento que el jutge em comuniqui la seva impressió general verbalment. En efecte, els nombres i les estructures no cobreixen tota la descripció que es pot fer d’un criteri o d’un grup de criteris. Necessitem en especial conèixer l’aspecte hedònic perquè estem parlant de valorar un aliment. Al final de tot, ens interessa saber si agrada o no. He de dir que els jutges amb qui treballo, un cop han descrit a fons el perfil que els demano, solen oblidar aquesta informació crucial. Mirarem de trobar la manera d’aconseguir-la igualment.\nFunció de l’amargor\nNo hem de perdre de vista que l’amargor compleix (o hauria de complir) amb una funció dins de la cervesa. O millor dit, compleix amb diverses funcions. I convé que ens fem la pregunta, un cop hem descrit l’amargor, si aquesta fa el que ha de fer en el conjunt de la cervesa o si queda més o menys ben integrada dins del conjunt sensorial.\nUn objecte gastronòmic és un discurs o un joc, segons es miri.\nSi ens referim a la metàfora del discurs o del llenguatge, la cervesa que podem estar tastant, al marge d’estils i altres condicionants, té un discurs propi que ens ha de ser accessible. I dins d’aquest discurs, l’amargor, segons en quines cerveses, pot tenir papers diferents. Si només ens interessés l’amargor i prou, no caldria posar-la en la cervesa, no? Amb una tònica faríem el nostre fet, m’imagino. Per tant, ens podem preguntar perquè la volem en la cervesa, no està fora de lloc. Pot acomplir amb un paper secundari, d’acompanyament, de potenciador, de contrast, pot ser fins i tot el centre del discurs. Hem de valorar doncs quin paper se suposa que entenem que compleix en el discurs i també ens podem interrogar sobre si el compleix completament, a mitges o si no pinta res en aquesta història, essent la història en qüestió el conjunt de la cervesa.\nAmb la metàfora del joc, passa el mateix. Una cervesa és un joc que ha de presentar unes regles intel·ligibles per que no siguin necessaris quatre màsters per a entendre-les. Aquestes regles són la estructura íntima de la cervesa, la seva combinació més o menys encertada de gustos, aromes, aspecte i tacte (a més d’altres elements externs que no fanal cas però que influeixen). I l’amargor, altre cop, pot quedar millor o pitjor integrada en el conjunt, pot ser un element afegit sense sentit o una sensació fora de to. No es tracta d’«intensitat» sinó de «funció». Què fa aquesta amargor en aquesta cervesa? Refresca? Aviva? Entumeix? És aperitiva? Compensa altres elements? Es combina bé amb el gas? Afegeix rodonesa? Treu pes? Ho lliga tot? No pinta res? Què caram veiem que vol fer i què aconsegueix fer?\nAixí que, al marge de descripcions bàsiques, podem incidir i valorar, aquest cop SENSE càlculs, sobre què diantres fa aquesta amargor en aquesta cervesa. Ens ho podíem plantejar abans? Doncs si. Però ara que hem esmicolat i reconstruït aquest gust, podem explicar, argumentar i fonamentar el que direm d’ella.\nTornem a les estadístiques.\nA Art Cervesers, hem desenvolupat una manera de convertir en nombres una part de les nostres aprensions sobre tot el que necessitem valorar. Val a dir que hem estat provant diversos sistemes i diverses escales. Aquí descriurem aquell amb el que ens sentim més còmodes.\nQuan el vam desenvolupar, es tractava de trobar un sistema simple i fàcilment comprensible i creiem que en això ho hem aconseguit.\nA.- Totes les valoracions considerades «mitjanes», «moderades», «ponderades», «equànimes» seran considerades de valor 3. Aquesta valoració també inclou una identificació mitjanament còmoda.\nB.- Per sota d’aquest valor, trobem el llindar d’identificació amb valor 2 i el llindar de percepció que trobem més o menys a 1.\nC.- Per sobre del valor mitjà, trobem valoracions que preveuen descripcions com «evident» fins al valor 4. Més amunt ja entrem en les apreciacions fortes que comencen a ser estridents.\nD.- Els valors superiors a 5 inclouen el llindar de saturació, percepcions distorsionades, desagradables per la seva intensitat o, fins i tot doloroses.\nRespecte al valor 0, l’hem inclòs perquè l’escala havia de començar a algun valor. Però cal pensar que no és el mateix no valorar (absència) que valorar amb un 0. Una absència de valoració no s’inclou en una mitjana de diversos jutges mentre que un valor 0, si.\nPer tant, els nombres corresponen a la INTENSITAT percebuda del descriptor analitzat. I el descriptor, d’aquesta manera, pot ser qualsevol dels que hem citat (o d’altres en altres sistemes que tindrien finalitats semblants).\nL’analista es muntarà un sistema de recollida de dades que reculli totes les apreciacions i també haurà de preveure una recollida d’impressions personals que intentarà creuar amb les dades numèriques per veure si en pot extraure conclusions interessants de cara a l’anàlisi d’un exemplar en concret o de cara a intentar determinar pautes generals de comportament entre amargor i tastador.\nEn la gràfica de columnes següent, es poden veure els quatre criteris de valoració de l’amargor en funció de la seva intensitat. Les dues columnes per cada concepte corresponen als dos tipus d'extraccions que hem realitzat: emulació de cocció i emulació de darrera cota. Com es pot observar, encara no hem integrat la valoració d’emulació de llúpol-en-sec.\nSobre els valors d’aquesta gràfica, es poden fer extrapolacions matemàtiques per tal d’intentar veure si hi ha pautes generals entre collites, entre terrers o entre presentacions (varietats, flor fresca, flor premsada i seca, pel·let, etc.). Però aquesta investigació està en estat embrionari i no fa al cas aquí.\nEtiquetes de comentaris: Amargor, Avaluació, Balsàmic, Gustos, Metàl·lic, Punyent, Qualitat, Secant


Amb la grupeta a Sitges. - Carles: Biciblog.\nDesprés de la jornada de recuperació activa d'ahir rodant amb la Judith al circuit del Llobregat, avui tenia ganes de fer quilòmetres, i si podia incorporar algun coll, millor!\nHe enviat un missatge al Gregorio, reconec que de forma una mica escèptica, ja que quan hi ha núvols...\nLa resposta, però, ha estat afirmativa. I per l'hora que m`ha dit... Segur que ha quedat amb algú més.\nHavia quedat amb el José Mª (en Ripollini).\nBé doncs, cap a l'autovia. Iniciem la marxa sense preguntar-nos on anem (pot ser Castelldefels, pot ser Peu de Costes, pot ser Maladona, pot ser...).\nÉs possible que em quedi sense port, però no hi ha res com sortir en companyia. I si som una colla ben avinguda... Millor que millor.\nA l'alçada de les rotondes, sentim un crit, i qui ens avisava? En Jose, acompanyat d'en Pierre.\nBona grupeta, sí senyor!\nRodem doncs, plegats fins a Peu de Costes, indret on en Gregorio proposa anar a Sitges, i en Pierre gira cua.\nJornada de boira i humitat.\nGrupetes que ja tornen...\nTots s'aparten en iniciar el primer repetjó, i en Ripollini es desmarca dient que marquem el ritme nosaltres.\nAlhora que escolto un -"¡Qué! ¿Te crees que nos vas a dejar?"- Que deixa anar en Gregorio, hehehe... Em poso al davant, corono i em deixo caure, per a marcar el ritme amb 19 al següent repetjó.\nAprofito fins i tot per a fer alguna foto (duc bones cames).\nEm deixo anar, i en Gregorio es posa al capdavant. Comencem l'ascensió al Coll de la Maladona (2,7 km), romanc a roda de l'avi malgrat duc bones cames, no sigui que em buidi, alhora que controlo com va, i si puc seguir el seu ritme contenint el meu, millor.\nI així és. Em sento molt a gust, segueixo amb agilitat (hi ha trams que segueixo amb el 23), però un cop passada la pedrera decideixo posar 19 encara que em tingui que posar d'empeus.\nAixeco el peu i em deixo caure a cua de la grupeta, ja que en José Mª va tant enganxat al Gregorio que m'obliga a rodar en paral·lel. Em poso a roda d'en Jose.\nCamí de la Maladona.\nI així vaig, fins gairebé coronar. Augmento el ritme, passo el primer i em deixo caure marcant el ritme fins el segon repetjó després de la Maladona, on deixo pas al Gregorio, perquè marqui el ritme. El passo novament al coronar, i ja segueixo al capdavant fins arribar a Sitges.\nDe tornada deixo que marqui el ritme en Gregorio. Em sento molt còmode, la veritat. En un repetjó passen els dos Joses, i es destaquen una mica, però jo segueixo a roda de l'avi. De manera que en coronar, li faig un relleu llarg i tornem a connectar.\nEn Gregorio aprofita la inèrcia, no treu plat, i marca el ritme fins coronar la Maladona.\nCafè a la granjeta, i cap a casa amb el vent a favor.\nVal a dir, que malgrat m'he sentit molt còmode durant totes les costes, avui he millorat els temps de pujada tant a l'anada com a la tornada. No és només que jo estigui millor, cosa que tots perseguim, clar. Sinó que es nota, i molt, el rodar en grup.


Alta en el registre municipal d'unions estables de parella - Ajuntament de Molins de Rei\nHome / Tràmits / Alta en el registre municipal d’unions estables de parella\nAquest tràmit us permet fer la inscripció en el registre municipal d’unions estables de parella, que recull les unions no matrimonials de convivència estable entre dues persones siguin o no del mateix sexe.\n1. Ser major d'edat o menor emancipat (és a dir, major de setze anys que visqui independent dels seus pares).\n2. No haver estat declarats incapacitats.\n3. No ser parents per consanguinitat o adopció en línia, o per consanguinitat en tercer grau o col·lateral.\n4. Com a mínim un dels membres de la parella haurà de tenir veïnatge civil a Catalunya i hauran d'estar empadronats al municipi del registre on es volen inscriure.\nEls documents a aportar en tots els casos són: Documents 1, 2 i 3. En cas que es doni un dels següents supòsits, cal aportar la documentació complementària següent:\n- Menors d'edat d'entre 16 i 18 anys: Document 4.\n- Persones estrangeres: Document 5 o 6 o 7.\n- Persones interessades que tinguin una escriptura notarial de convivència o de viure en parella: Document 8.\n1.Fotocòpia del document d'identitat dels dos sol·licitants (DNI, NIE, passaport, etc.).\n2. Declaració jurada signada per la parella on consta que no tenen entre ells una relació de parentesc per consanguinitat o adopció en línia directa o col·lateral en segon grau; no tenen cap vincle matrimonial anterior no dissolt i no estan inscrits en cap altre registre municipal de característiques semblants.\n3. Certificat o fe d'estat del Registre Civil on consta l'estat civil dels dos membres de la parella.\n5. Document del consolat que n'acrediti l'estat civil, traduït al castellà.\n6. Certificat de l'estat civil expedit al seu país, legalitzat amb la postil·la de l'Haia i traduït al castellà per un intèrpret jurat.\n8. Fotocòpia de l'escriptura notarial de convivència.\nLlei 30/1992, del 26 de novembre, de Règim Jurídic de les Administracions Públiques i del Procediment Administratiu Com. Llei 26/2010, del 3 d'agost, de règim jurídic i de procediment de les administracions públiques de Catalunya. Llei 11/2007, del 22 de juny, d'accés electrònic dels ciutadans als serveis públics. Llei 29/2010, del 3 d'agost, de l'ús dels mitjans electrònics al sector públic de Catalunya.


Calendari d’activitats de l’Equip de Recerca Botànica Ramon Pujol i Alsina\nLes sortides mensuals de treball de camp de l’Equip de Recerca Botànica del Centre Excursionista de Catalunya, estaran dedicades en la recerca de plantes dels indrets de Catalunya que han estat menys explorats o bé que cal actualitzar-ne les dades.\nAmb aquest treball col·lectiu, que anomenem Projecte FitoCAT, col·laborem amb el Banc de Dades de Biodiversitat de Catalunya, aportant citacions botàniques en aquest catàleg fet per la Generalitat de Catalunya i la Universitat de Barcelona\nL’objectiu primer és aprendre, a través de la pràctica, la determinació de plantes. Secundàriament, podrem aprendre l’ús del programari específic per a la recollida de dades al camp amb dispositius digitals (telèfons intel·ligents i tauletes tàctils) amb l’aplicació Zamiadroid.\nSortides de treball de camp (2019)\nDiumenge, 13 d’octubre 2019 - Sector de Malla: turó del Clascar (Osona).\nDissabte, 9 de novembre 2019 - Sector de Breda: Sant Llop de Viabrea (la Selva).\nDissabte, 14 de desembre 2019 - Sector de Santa Coloma de Cervelló: Sant Antoni (el Baix Llobregat).\nSortides de treball de camp (2020)\nDiumenge, 12 de gener 2020 - Sector de Montcada: turó de Montcada (el Vallès Occidental).\nDiumenge, 9 de febrer 2020 - Sector de Pontils: Sant Magí de Brufaganya (la Conca de Barberà).\nDiumenge, 8 de març 2020 - Sector de Vallmoll: els Garràfols (l’Alt Camp).\nDissabte, 18 d’abril 2020 - Sector de l’Arboçar: penya del Papiol (l’Alt Penedès).\nDiumenge, 10 de maig 2020 - Sector dels Rasos de Peguera: baga de Segalers (el Berguedà).\nDiumenge, 14 de juny 2020 - Sector del Puigpedrós: estany de Malniu (la Baixa Cerdanya).\nCada dijous, de 2/4 de 7 a les 9 del vespre, a la taula rodona de la sala social del CEC, determinació de plantes, ordenació d’inventaris de vegetació, preparació de les sortides de treball de camp i sessions sobre temes de botànica.\nEl curs de primavera —de tres blocs teoricopràctics amb una sessió teòrica a l’aula del CEC i una sortida de treball de camp, cada un— sobre La vegetació de la Depressió de l’Ebre, els dies dijous 19 i diumenge 22 de març, a la salada del Rebollón (Monegres, Aragó); dimecres 22 i diumenge 26 d’abril, al tossal de Montmeneu (el Segrià); dijous 21 i diumenge 24 de maig, a la serra d’Almenara (l’Urgell).\nEl curs d’estiu (7è Curs de flora aranesa), al xalet Juli Soler i Santaló de Salardú (la Vall d’Aran), del 6 al 10 de juliol del 2020, estarà dedicat a l’estudi de la flora de tres valls araneses (Ruda, Varradòs i Nere). És un curs eminentment pràctic per a conèixer la flora dels Pirineus.\nPublicat per Josep Nuet Badia a 12:28:00\nCalendari d’activitats de l’Equip de Recerca Botàn...


La rehabilitació de la Casa Oller: esgrafiat - OIC Penta\nEl pati principal de la Casa Oller recupera el seu esgrafiat modernista\nSeptember 20, 2020\tOIC Penta\t0 comment\nLa rehabilitació integral de l’icònic edifici Casa Oller, dirigida per Colliers International, continua avançant i queda poc per veure el resultat final. Avui us portem alguns avançaments i posem el focus en la restauració de l’esgrafiat del pati principal.\nLa Casa Oller destaca per la seva decoració de gran riquesa. Majestuosos motius vegetals de ferro forjat, vidrieres de colors, fusta tallada, esgrafiats i una gran quantitat de ceràmiques decorades la fan mereixedora de protecció com a patrimoni cultural.\nLes arts plàstiques, l’arquitectura i la literatura són les disciplines on el Modernisme va influir de manera determinant. En la pintura, l’essència de l’estil va significar una ruptura notòria amb qualsevol cànon artístic existent fins al moment.\nEs van aprofitar les noves tècniques que portava la revolució industrial, les quals permetien, per primera vegada, el replicat de l’art a gran escala: tècniques d’impressió i serigrafia. Aquestes tecnologies, en si mateixes, van configurar el tipus de figures, colors, il·lustracions i mescles que caracteritzen l’estil.\nA la Casa Oller, treballem perquè l’edifici conservi totes les característiques modernistes que el fan únic.\nLa història de l’esgrafiat\nL’esgrafiat és una tècnica ornamental arquitectònica utilitzada per a la decoració en l’arrebossat i revestiment de murs, tant en l’exterior com a l’interior d’edificis. En els revestiments de façanes i decoració d’alguns interiors freqüentment s’utilitzen plantilles amb motius geomètrics seriats.\nAquest ofici, d’alguna manera heretat de l’art decoratiu parietal, va tenir el seu origen en el treball artesà dels alarifes mudèjars, que van deixar diferents exemples a Andalusia, Aragó, Castella, Catalunya, Llevant i Portugal.\nA Catalunya, l’esgrafiat queda associat a l’esplendor de la burgesia catalana, com un recurs més per a decorar i dignificar els habitatges. Entre els més personals esgrafiats, molts d’ells associats ja al fenomen del Modernisme català (i dins del “moviment novecentista” general) i, en concret, a mestres com Jeroni Granell i Mundet o Josep Maria Jujol, poden citar-se els variats motius que adornen edificis com:\nCasa Magí Llobet Sala\nLa seu del Gremi de Teixidors de Velers\nEl Col·legi de l’Art Major de la Seda, en els esgrafiats de la qual apareixen atlantes, cariàtides i la patrona dels velers.\nPatrimoni arquitectònic i comoditats\nAl mateix temps que realitzem la restauració de l’esgrafiat del pati principal, l’obra continua avançant amb la incorporació d’elements que la fan única com, per exemple, la piscina de la coberta.\nLa Casa Oller està pensada i dissenyada per a viure en una obra mestra. A més de tots els detalls creats per artesans, artesanes i artistes, les comoditats de l’edifici són un punt a destacar. La combinació de patrimoni arquitectònic i modernitat és una altra característica única de la Casa Oller. Piscines cobertes i a l’aire lliure, gimnàs, sauna i la seva entrada espectacular donaran vida a una comunitat ideal.\nL’equip que fa possible aquest projecte està format per: Octavio Mestre Arquitectes, l’arquitecte i dissenyador d’interiors Carlos Maurette i l’empresa COPIBA experts en color. El nostre equip OIC Penta el componen la cap d’obra, Nuria de Mesas; la tècnica Fabiana Bianchini; l’enginyer d’instal·lacions David Castro i David Díez com a director tècnic.\nVols conèixer més restauracions elaborades per l’equip OIC Penta?\nPrevious Arquitectura en fusta: construcció, disseny i sostenibilitat\nNext Rehabilitació energètica i altres millores a l’Ajuntament de l’Hospitalet de Llobregat


Entrevista al Dani Cherta i el Jordi González, en el 15è. aniversari de La Roda Produccions – Jove Espectacle\nEntrevista al Dani Cherta i el Jordi González, en el 15è. aniversari de La Roda Produccions\nEl dijous 7 de juliol d’enguany, a l’Espai Maragall de Gavà, s’ha celebrat la Festa del 15è. Aniversari de La Roda Produccions, una companyia prou consolidada en el circuit professional d’espectacles famlliars, i que a més compta amb una escola d’arts escèniques ‘Espai Escènic’ al mateix Gavà. Entrevistem al Dani Cherta i al Jordi González, les dues ànimes de la companyia i l’escola. Es va fer poc abans del darrer assaig de la festa, i al dia següent. Ens parlen de la seva trajectòria, i també del futur.\nCom va començar La Roda Produccions? Ja us dèieu així des d’un principi? Estàveu els dos des d’un començament?\nDani: Es va fundar el 2001. Sota la direcció de Dani Cherta, i als pocs anys es va incorporar, per coliderar el projecte, en Jordi González\nJordi: Exacte, i va començar una nova Roda, diguéssim. Vam canviar els circuits per on es movia La Roda normalment, i vam canviar també el tipus d’espectacles que es feien abans.\nQuin va ser el primer espectacle?\nJordi: Neil i els planetes, era un espectacle que combinava la mitologia grega amb l’astronomia\nJordi: Doncs per ser el primer, va anar prou be. Vam estar a La Mostra d’Igualada, a la Fira Mediterrània de Manresa… I vam fer temporada al Teatre Tantarantana de Barcelona, i alguna actuació per Catalunya\nI Quan penseu que us vareu consolidar? Amb quin espectacle?\nJordi: Jo diria que quan vam estrenar Hansel i Gretel, al Teatre Poliorama… Va ser el primer espectacle que vam fer de mitjà-gran format, i també el primer musical, que és el gènere on ens hem acabat sentint més còmodes i en el qual ens hem especialitzat\nQuè us va portar a fer ‘La Ventafocs’, entrant en el gran format, i a fer-la amb l’estètica ‘Grease’? M’equivoco?\nNo, gens. Amb la bona experiència de Hansel i Gretel, ens vam engrescar a fer un passet més endavant. Ens va entrar mono de fer alguna cosa gran, molt gran. I com que som uns apassionats de la música, l’estètica i tot el que envolta els anys 50… Ho vam veure clar!\nI us va sortir molt bé….\nNou Logotip de La Roda Produccions\nM’han de deixar, tenen els assaigs de la gala de celebració del seu 15è. i han de marxar. Després de tot això (i la inevitable festa amb amics i amigues), el dia següent, reprenem l’entrevista:\nEspero que la festa hagi estat un Èxit.\nJordi: Ha anat suuuuper bé!! Estem súper contents!! I l’endemà, o sigui avui, teníem el festival del Casal…\nFelicitats. Ara, seguint on ho varem deixar ahir: Ha estat important per a la companyia anar al FETEN? Quins espectacles vareu dur?\nDani: Evidentment, anar al FETEN es una gran oportunitat i un aparador a nivell nacional, ja que és un dels festivals més rellevants del país. Hi vam estrenar ‘La Cenicienta el musical con ritmo de los cincuenta’. Va ser l’espectacle de cloenda\nI l’escola Espai Escènic? Quan i perquè la vareu obrir?\nDani: Gavà disposava de moltes escoles, de dansa, de pintura, de música… però cap relacionada amb les arts escèniques.\nQuè aporta a la companyia, i viceversa?\nDani: Són projectes que es retroalimenten totalment. La professionalitat de l’escola s’aplica a l’Espai Escènic, i la pedrera d’actors de l’Espai Escènic es projecta a La Roda.\nI com va el vostre darrer espectacle, Aladdin?\nDani: Aladdin ha fet temporada al SAT! Teatre de Barcelona, ha estat nominat als ‘Premios del Teatro Musical’ com a millor musical infantil. I la temporada vinent inicia gira per Catalunya…\nFantàstic! I com heu celebrat el 15è. Aniversari?\nDani: El 15è. Aniversari l’hem celebrat portant una exposició a La Mostra d’Igualada. Vam fer una celebració el mes de març al Jove Teatre Regina de Barcelona, i ara aquí, a Gavà.\nI per acabar… Quins projectes teniu per al futur?\nDani:: El proper projecte de La Roda, és obrir escola de Teatre Musical a Barcelona\nUauuuuu. Sabem quan i on?\nDani: No, això encara no. Ho volem fer tranquil·lament i bé\nAcaba l’entrevista. Encara amb el record de la festa del 15è. Aniversari, a casa seva, Gavà. No hi ha res com ser profeta a la teva terra, com demostra la presència de la mateixa alcaldessa de Gavà a la celebració (a la foto inferior). No hi ha dubte que tenen corda per a estona. I no només fent espectacles per a públic familiar i jove (com demostra el seu Aladdin), sinó formant noves generacions d’artistes, si tot s’hi posa bé (segur), també a Barcelona ciutat. Els millors desitjos!\nFesta 15è. Aniversari – Gavà – La Roda Produccions – Lliurament de l’alcaldessa de Gavà


Dijous a la tarda. Espero l'hora d'agafar el tren, a Passeig de Gràcia, i es posa a ploure. Em refugio al Bulevard Rosa. Vaig a prendre alguna cosa al bar, a llegir una estona. A la taula del costat, s'hi asseu una senyora gran. Deu tenir al voltant de vuitanta anys, porta un monyo tenyit de color panotxa, el serrell ben blanc. Indumentària de l'any de la picor i bolso atrotinat. Comenta que pesen molt, les cadires. Em fa la impressió que no parla amb ningú de fa temps i busca conversa. Em vénen ganes de plorar, no sé perquè. Abandono la lectura i l'escolto amb interès. Es queixa que Barcelona ja no és tan elegant, es recorda de com eren les botigues del Bulevard i el restaurant, la cafeteria del Corte Inglés, amb aquells cambrers tan amables, que et venien a sevir. Ella i el seu marit, quan era viu, hi anaven molt sovint, els agradaven els locals ambientats. Ara, en canvi, tot és a l'engròs, perquè hi vingui tota la tropa. No sé com s'ho han fet, exclama, per enfonsar-nos d'aquesta manera. Em fa saber que abans la gent treballava de valent però tenia empuje. Al cap d'una estona, em demana disculpes, potser m'està molestant. Li dic que no, de cap manera, només feia temps mentre esperava el tren, gràcies per explicar-me tantes coses.\nDesprés d'acomiadar-me, penso en el forat financer que diuen que han trobat al Fòrum, de no sé quants milions. També en el Palau de la Música, és clar, o en el jet privat que ha costat 100.00 euros, per fer venir un crac de l'Argentina. Penso que la senyora del Bulevard s'ho mereix tot, una Barcelona elegant, com la del seu record...\nMolt bon article, Clara! A mi m'agrada molt parlar amb desconeguts pq sempre trobes coses interessants, històries de vides diferents a la teva i això m'enriqueix molt! Gràcies pel relat!\n16 d’octubre de 2009, a les 17:29\nles petites converses casuals poden donar peu a reflexions força interessants :) gràcies per compartir-les :)\n16 d’octubre de 2009, a les 21:59\nLA TEVA SRA.TE UN XIC DE RAO,ANEM CAMI DE SER UNA CIUTAT CENT PER CENT VULGAR,PATETICAMENT ALIENA AL SEU PASSAT.\nPERO AIXO SI, MOLT GLOBALITZADA.\n16 d’octubre de 2009, a les 22:57


«Sense espai públic no hi ha democràcia»\n[ Anglès | Durada: 00:05:53]\nEl filòsof Srećko Horvat alerta que la privatització i el control creixent dels espais públics pot suposar la desaparició de la democràcia.\nHorvat, filòsof i activista polític va passar pel CCCB amb motiu del Debat de Barcelona 2017 sobre Vella Europa, noves utopies. En l’entrevista per a Shared Spaces va expressar amb contundència la relació indestriable entre espai públic i democràcia i del perill que pot suposar per al funcionament democràtic de la societat la desaparició dels espais públics dels quals en constata la seva privatització creixent. El concepte d’espai públic és gairebé sinònim d’àgora, és a dir, en els seus orígens a l’antiga Grècia, el lloc urbà per excel·lència on la gent s’hi aplegava per debatre. I també és l’espai del naixement de la filosofia i del teatre.\nHorvat exemplifica la diferència de les activitats que poden desenvolupar-se en un espai públic respecte a un centre comercial. Mentre que en el primer qualsevol pot fer un discurs o tocar un instrument, el control del que succeeix en el segon descarta qualsevol possibilitat d’expressió ciutadana. Però va més enllà d’aquesta contraposició i sosté que la vigilància i la privatització són cada cop més presents a la vida quotidiana dels individus en forma de Big Data o de càmeres de seguretat per tot arreu.\nEl seu espai públic preferit és el teatre al que complementa amb els cafès. Seguint Richard Sennett, Horvat els defensa com a llocs de subversió, on la gent intercanvia idees i, fins i tot, “trama” les revolucions.


Cap de setmana per gaudir de castells i jotes a la Ribera d’Ebre ~ EbreDigital.cat\nLa colla castellera Minyons de Terrassa fa una estada a la comarca d’intercanvi amb lo Fardell Patxetí, i es podran veure actuacions conjuntes a Miravet, La Torre de l’Espanyol i Flix.\nEl cap de setmana dels dies 10 i 11 de març, la Ribera d’Ebre acollirà una estada dels Minyons de Terrassa, una de les colles castelleres de referència al nostre país. Els Minyons fan un intercanvi de cooperació de cultura popular amb l’associació comarcal lo Fardell Patxetí. És la primera vegada que dos manifestacions tant significatives de la cultura popular catalana es combinen i conjuguen, i es podran veure juntes a la nostra comarca.\nAixí, durant aquest cap de setmana, es podran veure conjuntament actuacions castelleres i ballades de jotes, acompanyats també de tallers oberts a tots els públics per aprendre una i altra expressió de cultura popular. Aquest maridatge estarà acompanyat de la Banda de Música de Benissanet i dels Gralles Grillades dels Minyons de Terrassa.\nEl dissabte al migdia, a la plaça de l’Arenal de Miravet, i lligat al 10è aniversari de la Cursa de Muntanya de la Cameta Coixa, es podran veure actuacions dels Minyons de Terrassa, es podran ballar jotes de la comarca i es repartirà vermut patxetí per a tots els assistents a l’acte. Prèviament, entorn a les 11 h, els Minyons de Terrassa aixecaran algun castell al mateix Castell de Miravet.\nA la tarda, serà el torn de la Torre de l’Espanyol: a partir de les set a la tarda, la pista poliesportiva acollirà un taller de castells, a les vuit actuació castellera i, a continuació, sopar popular -es poden comprar els tiquets a l’Ajuntament de la Torre a 3 euros-. Després de sopar, ballada de jotes, foguera i xarrup patxetí.\nEl diumenge, a la plaça de l’Església de Flix, a les 11.30 de matí, podeu aprendre a fer castells amb un taller de Minyons, a les 12.30 actuació castellera i ballada de jotes amb vermut patxetí. Per tancar l’estada, i com a comiat, els Minyons faran un pilar a sobre del pas de barca de Flix.\nAquest és un projecte de cooperació i intercanvi de dos elements festius i de cultura popular del nostre país -els castells i les jotes- que l’organitzen els Minyons de Terrassa, l’Associació lo Fardell Patxetí i els ajuntaments de Miravet, la Torre de l’Espanyol i Flix. Compta amb la col·laboració del CEM La Cameta Coixa de Miravet, el Consell Comarcal de la Ribera d’Ebre i el suport del Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya.


Sant Pol fa 50 anys - Josep Salvat i Sangr� - Els blogs d'e-noticies\nEn aquests dies de desgovern, dies en els que hem confirmat la defunció del procés que va començar el 20D, hauria estat fantàstic veure asseguts a la mateixa taula a Mariano Rajoy, Pedro Sánchez, Pablo Iglesias i Albert Rivera. Els convidats haurien gaudit d’un menú exclusiu amb vistes al mar des d’un paratge català meravellós.\nLa nota de color la van posar els cotxes d’època que l'associació Clàssic Motor Club del Bages va portar per l’ocasió. Tot recordava així doncs una mica a quan faltava poc per iniciar la democràcia que avui coneixem.\nEstic convençut de que els aires del mediterrani haurien inspirat, en cas que haguessin assistit, els nostres líders per resoldre l’atzucac en que ens han posat.\nEl menú ambientat en els anys 60 (plats catalans tradicionals i populars) va ser servit “a l’anglesa”. Escalivada feta a la llenya amb verat escabetxat, canelons farcits de pollastre i cansalada rostits al gratin i fricandó de vedella guisat amb moixernons de primavera. De postres, el pijama de tota la vida.\nAlguna cosa em diu que en Puigdemont hauria gaudit d’aquest àpat, segur, i en Miquel Iceta i la Inés Arrimadas i tots els altres. Haurien parlat amb en Ramon Serra, fundador de l’hotel, i en Lluis Serra, simpatiquíssim, la segona generació que s’ha fet càrrec de la direcció de l’hotel.\nL’alcaldessa de Sant Pol de Mar, Montserrat Garrido (gracies a Convergència), que sí va assistir els hauria explicat el paper important que juga l’Escola en la seva àrea d’influència. Una institució com aquest Hotel Escola dona molta projecció a Catalunya com a pol d’atracció de turisme així com d’estudiants que volen formar-se en la disciplina de la direcció hotelera.\nEls polítics que tenim haurien de sortir més, conèixer persones encantadores com la Míriam Fàbregas o la Gisela Bravo. Entendrien molt millor com n’és de necessari escoltar més el que els ciutadans els diem a les urnes i avui, cada dia, a través de les xarxes socials...\nEls blogs d'e-noticies - Josep Salvat i Sangr� - Sant Pol fa 50 anys


The Sunday Times, sobre la judicialització del procés: 'Madrid s'abalança sobre els independentistes'\nQuè són els Països Andalusos?\tQuè són els Països Andalusos?\nParalitzat el míting del número dos del partit d'Erdogan a Estocolm\tParalitzat el míting del número dos del partit d'Erdogan a Estocolm\nLa ministra turca de Família serà escortada per la policia neerlandesa fins a la frontera alemanya\tLa ministra turca de Família serà escortada per la policia neerlandesa fins a la frontera alemanya\nEl govern dels Països Baixos denega el permís d'aterratge a l'avió del ministre d'Exteriors turc\tEl govern dels Països Baixos denega el permís d'aterratge a l'avió del ministre d'Exteriors turc\nLa policia alemanya tanca un dels centres comercials més gran del país pel risc d'atemptat\tLa policia alemanya tanca un dels centres comercials més gran del país pel risc d'atemptat\nEl Delegat del Govern al Regne Unit participarà en la convenció de l'SNP a Aberdeen\tEl Delegat del Govern al Regne Unit participarà en la convenció de l'SNP a Aberdeen\nSturgeon marca la tardor del 2018 pel segon referèndum d'independència\tSturgeon marca la tardor del 2018 pel segon referèndum d'independència\nThe Sunday Times, sobre la judicialització del procés: ‘Madrid s’abalança sobre els independentistes’\nEl diari parla del cas de Joan Coma i recorda els 300 casos oberts contra ajuntaments catalans\nEl diari britànic The Sunday Times publica avui un article sobre la judicialització del procés titulat: ‘Madrid s’abalança sobre els independentistes catalans enmig de les pressions per a votar‘. La periodista Hazel Shearing relata el cas concret del regidor de Capgirem Vic, Joan Coma Roura, que és investigat per l’Audiència espanyola, acusat d’haver incitat a la sedició per dir, en un ple de l’ajuntament, ‘per fer una truita s’han de trencar els ous’.\nEl regidor explica la detenció i com va ser l’interrogatori a l’audiència: ‘Em van demanar quatre o cinc vegades si per trencar un ou fa falta l’ús de la violència o la força. Jo he estat tota la meva vida en contra de qualsevol forma de violència. No vaig fer res malament.’ La periodista explica que a Coma li han confiscat el passaport com a mesura cautelar, i que s’enfronta a una pena de presó de fins a vuit anys.\nDesprés, Shearing recorda que el regidor és únicament un dels càrrecs electes investigats per Madrid abans del referèndum d’independència del setembre. ‘Molts d’ells són acusats de desobediència perquè la constitució emfatitza la unitat indissoluble d’Espanya.’ I recorda que també hi ha uns 300 processos oberts contra ajuntaments per haver penjat estelades o haver pagat diners a entitats sobiranistes.\nSobre aquest fet, la presidenta de l’AMI, Neus Lloveras, diu: ‘Al consistori parlem de temes polítics. El problema és quan parlem d’afers polítics relacionats amb la independència.’\nPer exemplificar la persecució judicial, la periodista també explica el judici contra Artur Mas per haver permès la votació del 9-N.


Jon Bakero: De la Blanca Subur a la conquesta del soccer americà - elPrimer.cat\nEl jugador sitgetà recorda Josep Pascual des dels Estats Units\nJon Bakero milita actualment al Phoenix Rising FC // FOTO: MLSESPANA.COM\nEl sitgetà Jon Bakero (5/11/1996), fill de José Mari Bakero, excapità del Barça, va decidir fa sis anys fer les Amériques. Aleshores jugava a la Blanca Subur i se’n va anar a provar fortuna al futbol dels Estats Units. “Era el meu segon any com a juvenil”, recorda “i va sorgir la possibilitat d’estudiar i jugar a futbol, al mateix temps, als Estats Units. Em va atraure el fet de perfeccionar l’anglès i créixer en un altre país. Això sí, no coneixia pràcticament res. Ni de les universitats ni del futbol que s’hi jugava”.\nL’aventura no va començar gens malament per a Bakero. En el seu aterratge va arribar i moldre. Va seduir tothom sent campió de Lliga i de Copa amb la Wake Forest University (Winston-Salem, Carolina del Nord). Els seus números van ser prometedors: 16 gols i 14 assistències en la darrera temporada. “El mèrit no va ser únicament meu. L’etapa universitària a Wake Forest va ser espectacular, vaig ser molt feliç i en guardo un molt bon record. Per això mai no m’oblido de donar les gràcies al meu entrenador, Bobby Muss, i a la meva família. Aterrar a un país nou, sent tan jove no és gens fàcil, però a Winston-Salem em vaig sentir com a casa. Com a colofó, vaig ser distingit com a millor futbolista universitari, fa tres anys”, comenta el jugador sitgetà.\nAquí no hi ha la cultura futbolística d’Europa. Als Estats Units em coneixen més per Jon que per ser fill d’en Bakero\nAquella distinció va obrir-li les portes de la Major League Soccer (MLS) amb un contracte professional amb els Chicago Fire i, posteriorment, amb el Toronto FC, però només va jugar set partits com a professional en el futbol d’elit dels Estats Units. “Sincerament”, confessa “crec que no estava preparat per afrontar un salt com aquell. El que necessitava era foguejar-me com a jugador. No oblidem que venia de jugar a la lliga universitària i que l’MLS és una categoria molt competitiva i gens fàcil per a un jugador tan jove com jo. És cert que es van generar moltes expectatives i que el repte era molt llaminer, però les lesions i el fet de canviar de Chicago a Toronto tampoc em va ajudar a trobar l’equilibri necessari”. Tanmateix, es mostra agraït amb l’oportunitat que va tenir, “perquè quan jugava a la Blanca Subur mai no hagués somiat fer-ho a l’MLS“.\nJon Bakero, amb una samarreta del Barça de l’època del seu pare // TWITTER @jonbakero7\nDesprés de tastar l’elit, Bakero va baixar un esglaó i va fitxar pel Phoenix Rising FC (Arizona), de la United Soccer League (USL), la Segona Divisió del país. No se n’ha penedit. Allà s’ha tornat a veure la seva millor versió als terrenys de joc, on va liderar el seu nou equip a obtenir el títol de la fase regular de conferència, el curs passat. “Mentre era a Toronto, vaig ser jo qui vaig decidir fer el pas d’incorporar-me a Phoenix tenint en compte que la meva prioritat és jugar, tenir minuts i seguir creixent. La temporada passada va ser molt bona. Vam sumar 20 partits sense perdre, establint un nou rècord d’imbatibilitat a l’USL, i vam arribar fins als quarts de final dels playoff pel títol de lliga”, explica.\nAra Bakero té el repte de tornar a fer el salt a l’MLS: “No tinc cap espina clavada sinó tot el contrari. Tot el que vaig viure només em dóna més empenta per tornar-ho a intentar. En el món del futbol pot passar de tot. El meu objectiu continua sent jugar a la màxima categoria possible. Tinc la il·lusió de tornar a jugar a l’MLS o tornar a Europa quan s’acabi el meu contracte a Phoenix a finals de 2021. Però ara només penso en el present i la meva prioritat és acabar aquesta temporada atípica de la millor manera possible i seguir gaudint del futbol amb el meu equip i els meus companys”.\nAls Estats Units, Bakero ha trobat estabilitat. “Degut a la feina del meu pare hem viatjat moltíssim i he viscut a Polònia, Donosti o València. Això fa que no tinguis la continuïtat necessària en molts aspectes. Sis anys seguits als Estats Units han estat determinants en la meva formació, tant acadèmica com esportiva. Aquí tot és diferent. Tot està fet perquè rendeixis al mateix nivell”, assegura.\nEl jugador sitgetà, amb els seus pares // TWITTER @jonbakero7\nA Nord-amèrica coneixen poc el seu pare, excapità del mític Dream Team de Johan Cruyff. “Aquí no hi ha la cultura futbolística d’Europa. Als Estats Units em coneixen més per Jon que per ser fill d’en Bakero“, confessa. De futbol, en parla amb el seu progenitor i es deixa aconsellar, però “ell sempre m’ha donat l’espai necessari perquè jo sigui responsable de les meves decisions perquè, al cap i a la fi, és la meva vida”.\nL”Americano’ era com un tiet per mi, un bon amic meu i de la família. Puc dir que gràcies a ell ara em puc dedicar al futbol professionalment\nA Bakero li ha tocat viure el confinament a país de les barres i de les estrelles, tot i que ha tingut un ull posat a Sitges: “El confinament a Arizona no ha estat com a Catalunya. Hem pogut sortir a passejar pel carrer tenint en compte que les distàncies són més grans. Tot i que visc sol, la majoria de jugadors de l’equip estem establerts en el mateix edifici i, més o menys, hem pogut veure’ns tots plegats. He estat més pendent de la família a Sitges i hem tingut més temps que mai per poder parlar i estar al corrent de tot”.\nI de Sitges a Bakero li va arribar la mala notícia de la mort de Josep Pascual, l‘‘Americano‘, gran amic del seu pare, establert a la vila des de 1993. “Sempre l’he estimat molt. Era com un tiet per mi, un bon amic meu i de la meva família. Va ser el meu primer entrenador a la Blanca Subur. Des del primer dia va confiar en mi i puc dir que gràcies a ell ara em puc dedicar al futbol professionalment. És una persona que ha aportat moltíssim, no només al futbol del Garraf, sinó al futbol base català i que deixa una empremta inesborrable. Mai no li podré agrair tot el que ha fet per mi i la seva mort l’he sentida molt des de la distància”, afirma.\nUn menut Jon Bakero, el seu pare i Josep Pascual, al vell Pins Vens // TWITTER @jonbakero7\nBakero es prepara per tornar a la competició dissabte que ve amb el Phoenix Rising. S’enfrontarà al filial de Los Ángeles Galaxy en l’inici d’una temporada atípica per la crisi del coronavirus. “La competició té un nou format, amb només 16 partits i sense enfrontar-nos davant d’equips que ens obligui a viatjar en avió”, explica. El seu particular compte enrere per tornar a jugar, s’acaba.\nRelacionatsJon BakeroMLSportadaUnited Soccer League


Les Terrasses de la baie Crozon França - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nMorgat, Crozon, França - Veure al mapa\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Crozon, no busqui més enllà de Les Terrasses de la baie. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAmb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, Les Terrasses de la baie és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. Per anomenar algunes de les comoditats de l'hotel, hi ha habitació familiar.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara balcó/terrassa, reproductor de DVD/CD, cuina americana, forn microones, renta vaixelles per satisfer els clients més exigents. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Sigui quin sigui el motiu del seu viatge, Les Terrasses de la baie és una selecció idònia per a la vostra estada a Crozon.


«Hem deixat una petita empremta a la cultura popular banyolina» – Ateneu – CMEM de Banyoles\nPublicat 18:19 el 13.10.2021 · Actualització 18:20 el 13.10.2021\nEntrevista a Esteve Palet i Ultano Gómez, professors de l’EMMB\nVosaltres dos vau crear la peça per a cobla que acompanya la comparsa del drac, la figura més emblemàtica del bestiari banyolí recuperada per la comissió de la Festa Major de Banyoles. Com va sorgir la idea? En què us vau inspirar?\nDoncs va ser la pròpia comissió de la Festa Major de Banyoles qui ens va explicar que s’havia decidit recuperar la figura del drac per tal d’enriquir el bestiari de la ciutat, i que havia pensat amb nosaltres per compondre la música que el podria acompanyar. Ens vam posar en situació i vam plantejar que el ball podria tenir dues parts: una de més cerimonial, a mode d’introducció, on el drac saludés el poble, i una de més animada que pogués fer el seu ball. Tots dos vam acordar les característiques principals (motius, ritme, compàs…) i també vam decidir que predominaria el mode dòric en la part que cadascú havia de compondre, amb la intenció de donar a la peça un aire medieval. Amb aquestes consignes, ens vam centrar cadascú en la creació d’una part. L’Esteve per la part inicial de la salutació i l’Ultano per la part del ball.\nQuè ha suposat per a vosaltres treballar per a la recuperació del patrimoni musical de la festa major?\n(Esteve) A mi m’ha fet molta il·lusió. A més m’he divertit, ja que per tal de dotar els arranjaments de la festa major de personalitat i fer-los únics, inclouen certes repeticions i parades a mode de trampes/enganys per al públic, que els fa diferents de les versions de tota la vida.\n(Ultano) A part de la il·lusió que també m’ha fet, em satisfà molt que una obra meva formi part del patrimoni musical de la ciutat. És com deixar una petita empremta a la cultura popular banyolina.\nL’Esteve també és el creador de la música que acompanya els sis dracs de la comparsa del bestiari banyolí. Uns dragonets que visiten les escoles els dies abans de la Festa de Sant Martirià. Quines són les particularitats d’aquesta obra?\nCom en el cas del drac, vaig plantejar que la música podria tenir diverses parts. En aquest cas tres. La primera més lenta on els dragonets es preparessin pel ball. Una segona ja més animada, on fessin un primer ball i una tercera encara més alegre on les bestioles es deixessin anar.\nDe la seva banda, l’Ultano també ha arranjat la cançó del Tren Pinxo de Banyoles. En què van consistir aquests arranjaments?\nQuan vaig plantejar l’arranjament d’aquesta peça, vaig tenir present sobretot la funció que aquesta havia de fer. La cançó en si ja és alegre, però vaig creure que l’havia d’animar una mica més. Amb aquesta premissa, la peça té dues parts: la normal, on la cançó s’interpreta més o menys com tothom la cantaria; i després una part més ràpida, inspirada una mica en les colles de grallers, per a generar un ambient molt marxós de festa major.\nQuè diríeu que hi aporta el fet que sigui música de cobla?\nEvidentment, el so de cobla aporta un caire de música popular catalana. Però per altre banda, la decisió de fer arranjaments per a cobla va ser per motius pràctics, ja que és una agrupació característica catalana que compta amb formacions estables arreu del territori i que a més té un fort protagonisme a la festa major de la ciutat. Però de fet, la música es podria adaptar a qualsevol formació. Nosaltres mateixos vam fer els arranjaments necessaris per tal que les formacions de l’escola s’hi poguessin afegir.\nCreieu que la música de cobla s’hauria de reivindicar i potenciar més? Quin present i quin futur li veieu? Ara l’EMMB hi contribueix amb els ensenyaments de tenora, fiscorn i tible. Això ajudarà a garantir-ne el futur?\n(Esteve) Fa molt temps que es debat sobre el tema de la cobla i el seu futur. Com en qualsevol àmbit musical, crec que s’hauria de cuidar, ensenyar i saber apreciar tota música de qualitat, on la cobla també hi té un lloc. Malauradament, crec que en l’actualitat no sempre és així, ja que predominen massa altres criteris extramusicals. Per a mi és una excel·lent notícia que a l’escola de música s’iniciïn els ensenyaments de tenora, fiscorn i tible i que aquests puguin fer vida musical juntament amb el piano, saxo, clarinet, baix, trompeta… Si això en garantirà el futur no ho sé, però espero que sigui un pas més, fet des de casa, a favor de divulgar bona música.\n(Ultano) A part de subscriure tot el que ha dit l’Esteve, també crec que hi van havent diverses iniciatives que demostren la voluntat de potenciar i difondre la música interpretada per cobla, com per exemple la Simfònica de Cobla i Corda de Catalunya. Ara mateix, no veig que la música de cobla estigui en perill. Altra cosa és l’evolució que en el futur pugui tenir la sardana, com a ball.\nAmb les vostres obres heu contribuït a recuperar i donar a conèixer al públic d’avui en dia el bestiari popular local, que té més de quatre segles d’història. Com us vau sentir quan van sonar per primera vegada a la Festa Major?\nLa veritat és que veure els carrers i plaça replets de gent i la felicitat que es respirava el primer any que es va estrenar tot plegat va ser molt emocionant. A veure si per fi podem recuperar aquest 2021 una bona festa major i podem tornar a gaudir de veritat.


Santpedor celebrarà la Revetlla de Sant Joan a la plaça Gran amb música i castells\nLa Flama del Canigó de la mà del 2x2 i l’actuació dels Castellers de Santpedor donaran el tret de sortida a la festa.\nSantpedor celebrarà la Revetlla de Sant Joan a la plaça Gran amb música i castells.\nMúsica, castells i la Flama són els ingredients que l’Ajuntament de Santpedor ha previst al programa de la Revetlla de Sant Joan que el Consistori recupera després de dos anys de pandèmia en què només s’ha fet l’encesa del peveter. Les activitats combinen els elements més tradicionals d’aquesta celebració, com la rebuda de la Flama del Canigó a Castellnou de Bages i baixada fins a Santpedor, amb propostes musicals per garantir la màgia i la gresca durant la nit més curta de l’any.\nL’Ajuntament convida a tots els santpedorencs i santpedorenques a portar la Flama del Canigó bo i caminant, des de Castellnou de Bages, on adults i alumnes de l’Escola l’Olivar rebran encendran la llàntia amb el foc provinent del cim pirinenc del Canigó, situat a la Catalunya Nord.\nEstà previst que La Flama arribi a 2/4 de 7 i comenci el seu descens fins a Santpedor passant per Cal Flaquer, a 2/4 de 8, on l’estaran esperant els alumnes de 3r i 4t del centre, i faci una darrera parada al Mas Pinyot, punt en el qual s’hi afegiran els més menuts de l’escola: els de primer i segon.\nA les nou del vespre la Flama arribarà a Santpedor, a la plaça Gran U d’Octubre, on els Castellers de Santpedor faran un actuació abans del sopar popular organitzat per l’entitat castellera. El grup musical Els Miops i el DJ Wateke amenitzaran la vetllada, que comptarà amb servei de bar i entrepans.\nArxivat a: REVETLLA SANT JOAN 2022 SANTPEDOR BAGES


Com saber si la teva marca està registrada a Mèxic?\nCom saber si la teva marca està registrada a Mèxic?\nAbans de sol·licitar una marca a Mèxic hauries de comprovar si aquesta marca ja es troba registrada i conseqüentment pot oposar-se a la concessió de la teva marca. En www.patentes-y-marcas.com oferim un link directe al cercador de marques a Mèxic. L'ús és totalment gratuït. No obstant això hem de recordar que els resultats oferts per aquest cercador només inclouen marques idèntiques pel que poden existir marques anteriors semblades a la qual es desitja registrar que no apareguin en els resultats. Aquestes marques semblants són un impediment per al registre d'una marca pel que recomanem contractar un informe previ complet a un professional on us donaràn més informació sobre l'informe previ al registre d'una marca a Mèxic.\nSi desitgeu registrar una marca al Marroc, és igualment recomanable contractar els serveis d'un professional que no solament registrarà de manera correcta la marca sinó que us oferirà un servei integral en el qual s'inclou la molt important vigilància de la marca per detectar possibles infraccions.