Senén Roy: La incomoditat en educació - Social.cat\nDijous, 9 de juliol de 2020 | 08:15 h\nEducador social. Professor del Cicle Formatiu de Grau Superior d’Animació Sociocultural i Turística Bemen-3. Disseny i coordinació de projectes culturals en clau d’oportunitat comunitària. Consultor en polítiques d’espai públic des de la interseccionalitat. Actualment col·laborant amb el servei de mediació del CCCB en el projecte Eh! Interessat en el dret a la ciutat, l'acció comunitària des de la cultura i les adolescències.\nSempre que connecto amb els Documents Professionalitzadors sento una barreja d'entusiasme i vertigen. Perquè considerar que el que ens correspon professionalment és inventar artefactes simbòlics (i sovint físics) que facilitin l'accés als béns culturals d'època i generin novetat, adreçats a una persona en concret, singular i enigmàtica, és clarament una provocació, un crit subversiu i revolucionari propi de quatre bojos despenjats. Però de manera fascinant, forma part del nucli del text nuclear de la professió.\nPensar en l'educació social com un exercici d'artesania ens posa davant d'un significant paradoxal i estimulant. Podem parlar d'artesania tal com entendríem la confecció tèxtil: a mida, d'alta costura, elaborada per a cada subjecte, on no hi ha dos vestits iguals donat que no hi ha dos cossos iguals. Així és l'acte educatiu: inventat per a possibilitar un llaç entre el fet particular de cada subjecte amb el fet universal d'època. L'educació com a l'antítesi del prêt-à-porter.\nPerò parlar d'educació com un acte d'artesania pot ser paradoxal, si l'entenem tal com ho planteja Richard Sennett. Segons Sennett, el camí de l'artesania cap a aquesta producció única, insòlita i innovadora passa per la repetició, per la incansable i sovint tediosa repetició d'un gest, fins a assolir ofici i mestratge. Repetir un gest fins a començar a copsar el punt subtil, delicat, de matís, de tacte fi. A Corea en diuen “sabor de mà“, per diferenciar-ho del “sabor de boca”. És veure a Roser Lopez Espinosa repetir el gest cansat i resistent d'un ocell en migració a Low Land, l'obstinada recerca d'un negre en la ceràmica de Marc Iturri o la paraula precisa en un text de Narcís Comadira. Prenent Sennett en relació amb l'educació identifico dos gestos repetits. La invenció, de la qual ja hem parlat, i la pregunta: sostenir un no saber, interrogar-se de la millor manera, fer recerca a poder ser de manera col·lectiva, posar nom a què hom està fent.\nAlhora, Sennett planteja que l'artesà ja no té valor en el mercat. No cotitza. No genera dividends. Té moltíssim més valor de canvi el treballador intercanviable, modelable, entusiasta dels canvis. Passa igual amb l'educació artesanal?\nInvenció, artesania i recerca. Quin goig veure aquestes tres paraules juntes. Sobretot en aquesta època que ens ha tocat viure, marcada per la uniformitat, el protocol i la gestió (poblacional). Hi ha un paradís de confort i seguretat per a totes aquelles persones que segueixin el mandat d'època. Dormiràs bé, res et tocarà gaire i no hauràs de pensar excessivament. Tal com diu Lacadée, les paraules pensaran per tu.\nActualment estem ubicats en la tensió entre la comoditat i incomodar-se. Perquè inventar, treballar artesanalment i fer recerca, són gestos incòmodes. Per a un mateix, per als que t'envolten i per a les institucions en què ho fas. I què meravellós és trobar companys i institucions on la incomoditat s'acull. Equips on es discuteixen per trobar l'adjectiu precís, on es deconstrueix el llenguatge emprat, on es problematitzen les paraules que pensen per nosaltres. Institucions que estan disposades a foradar-se, a fer-se permeables a nous sabers, que acullen personatges insòlits, cuiners, lampistes, reparadors de bicicletes. Educadores i educadors que pensen, xerren, llegeixen i escriuen sobre educació. Somio amb equips educatius que fan recerca, escriuen i publiquen, llegeixen, discuteixen, fan pel·lícules, componen cançons, graven programes de ràdio, surten al carrer a fer fotografies.\nHe farcit aquest text de ressonàncies. Indrets feliços. Enllaços a altres llocs on trobar altres llenguatges. Oportunitats des de les quals parir projectes que incomoden i vivifiquen.


Cinemes Girona » VISIONS DOCUMENTALS: PROGRAMACIÓ TEMPORADA 2017-18\nEls documentals han saltat de les televisions a les sales de cinema, consolidant-se com un dels gèneres més reeixits a casa nostra. Però alguns dels documentals més interessants que es roden a Catalunya no tenen prou visibilitat. És per això que des del Cinefòrum VISIONS DOCUMENTALS volem donar a conèixer aquells documentals més punyents i crítics que són d’estrena difícil però de visió imprescindible, i ho fem amb la presència dels seus autors i/0 protagonistes que després de cada projecció entaulen un col·loqui amb el públic.\nCada 1r dimarts de més a les 20:00h\nDimarts 5 de juny 20:00h\nEL PERIPLE Dir. MARIO PONS\nLa crisi dels refufiats és possiblement el repte més important que ha d’afrontar l’Europa avui en dia. A la majoria de legislacions europees està penalitzada “la denegació d’auxili”, é a dir la negativa a presta auxili en un accidentat en carretera, posem per cas. Així ho recull l’article 412 del Codi Penal vigent a casa nostra. Un delicte que es basa en un principi moral i ètic que tothom pot entendre i compartir. On són, però, els límits d’aquesta prestació d’auxili obligatori? No abasta als que piquen les portes d’Europa fugin d’una mort segura, d’una casa i d’una vida destruïdes pel terrorisme indescriminat que s’hi ha instal·lat al seu poble? Incomprensiblement sembla quer no.\nEl documentalista i cantant ebrenc, Màrius Pons, s’acosta amb el seu darrer treball, a aquest complex probema des d’una mirada molt personal, projectant una llum de fraternitat que uneix el present del poble sirià amb el passat del republicanisme espanyol, tot buscant les repostes a l’actual crisi moral que assola Europa.


Sanitat aprova l'avançament a la fase 3 de Barcelona i Lleida aquest dijous - El triangle\nSanitat aprova l’avançament a la fase 3 de Barcelona i Lleida aquest dijous\nEl ministre Salvador Illa ha respost positivament a la petició que va fer la Generalitat aquest dilluns\nLes platges de Barcelona\nEl Ministeri de Sanitat ha escoltat les peticions que la Generalitat ha fet sobre l'anticipació de la desescalada a Catalunya. El ministeri de Salvador Illa ha confirmat oficialment que les regions sanitàries de Barcelona i Lleida passen a la fase 3 a partir de les 00:00 hores d'aquest mateix dijous 18 de juny.\nEl vistiplau del canvi de fase s'ha decidit en una reunió entre el ministeri i Salut aquest migdia, davant la voluntat d'esponjar la mobilitat de cara a la celebració de la revetlla la setmana que ve.\nEl pas a fase 3 de Barcelona i Lleida implica que ja no hi ha cap restricció de moviments entre cap territori del país. Per a la mobilitat entre comunitats caldrà a la fi de l'estat d'alarma, aquest diumenge.\nLa Generalitat decidirà immediatament com serà el pas a la nova normalitat de tot Catalunya. El Govern recupera les competències arreu del territori i, aquest mateix dijous al matí, hi ha previstes diferents reunions per decidir com es farà l'última part de la desescalada amb una regulació pròpia.\nLa voracitat financera. A l’assalt del poder (2)\nEl PSC demana a TV3 que emeti un documental que de debò investigui la corrupció de la família Pujol\nA què s’ha dedicat Josep Pujol després d’aparèixer al ’30 minuts’?\nPrevJxCat, ERC i la CUP portaran una petició d’abdicació de Felip VI al ple del Parlament\nHistòrica victòria judicial dels veïns de Montcada i Reixac contra la contaminac...


El Joves per l’entorn\nTens entre 12 i 17 anys? T’agrada l’aventura?\nTens ganes de conèixer allò que t’envolta?\nJOVES PER L’ENTORN\nés un projecte que consisteix en una sèrie d’excursions per l’entorn natural de Mallorca. Dirigit a joves com tu, on descobriràs les particularitats del patrimoni cultural i natural de la illa.\nSeran 10 excursions entre els mesos de setembre i juny.\nCada mes ens trobarem per descobrir un racó diferent de la nostra geografia (platja, muntanya…), així com també conèixer les plantes, els animals i altres elements del paisatge autòcton. T’oferim una manera diferent d’omplir el teu temps lliure, compartint experiències, coneixent gent i passant una bona estona. Seràs protagonista i partícip del desenvolupament de les activitats, la teva veu comptarà i serà fonamental.\nSom un grup de joves de Son Servera interessats en promoure la participació juvenil i estimular a invertir de manera diferent el temps lliure del que disposes.\nVolem participar amb tu, compartint les nostres experiències, coneixements i inquietuds.\nLes excursions es faran una vegada al mes, sempre en cap de setmana (dissabte o diumenge). També farem una trobada mensual que coincidirà amb 15 dies d’antelació a la sortida per comentar cada activitat. T’hi podràs inscriure per trimestres o bé, anualment.\nEl cost de les activitats serà:\n1 trimestre (3 mesos): 9€\nAnual (10 mesos): 27€\nPlaces limitades i per rigorós ordre d’inscripció.\nDurant el mes de setembre al Centre d’Informació Jove de Son Servera (CIJ) o als Serveis Socials a Cala Millor, en horari d’obertura.


Biblioteca i Documentació estrena nou web\nDesprés d’uns mesos d’intens treball, la Biblioteca i Documentació de la UdL ha redissenyat completament el seu web, amb l’afany de millorar la comunicació i donar millor visibilitat als recursos i serveis.\nEn un primer cop d’ull, el nou web aporta una imatge més moderna i una organització més lògica i dinàmica dels diferents continguts, així com l’adaptació a qualsevol dispositiu. Però el què realment destaca d’aquest projecte, és l’esforç perquè tots els usuaris en general, no només la comunitat universitària, puguin trobar satisfetes totes les seves necessitats informatives de forma amena i intuïtiva. En aquest sentit, el seu llenguatge és més clar i planer i els títols de les seccions són directes i atractius, però sense perdre rigor, per tal d’aconseguir una consulta més activa i eficaç.\nLa Biblioteca i Documentació farà difusió del seu nou web a través de les xarxes socials i també la presentarà als nous alumnes en el marc de la Jornada d’Acollida que tindran lloc avui en els diferents campus de la universitat.


» Mesuraments precisos de la distribució de la matèria fosca en lents gravitacionals fortes i febles.\nMesuraments precisos de la distribució de la matèria fosca en lents gravitacionals fortes i febles.\nGener 25, 2012 | Categoria: Articles\nUna lent gravitacional és un mitjà important per estudiar la distribució espacial de la matèria fosca, que no pot ser estudiada per obervacions convencionals. Ara, un rup internacional d’investigadors, dirigit per Masamune Oguri, professor del IPMU, ha fet uns mesuraments precisos de la distribució de la matèria fosca en els cúmuls de galàxies, mitjançant l’anàlisi de lents gravitacionals “fortes” i “febles” observades en imatges del telescopi Subaru de 8,2 metres de diàmetre a 28 cúmuls galàctics. El resultat incideix amb la llarga controvèrsia centrada amb la distribució de la matèria fosca.\nLa lent gravitacional és la curvatura de la llum produïda per la gravetat. Depenent de la força de la flexió de la lent, aquesta és pot classificar en dos tipus. Una d’elles, “forta”, que diu que la lent gravitatòria produeix múltiples imatges o imatges molt distorsionades de l’objecte distant i que és visible. L’altre tipus de lent, és “feble”, la qual extreu patrons de petites distorsions a causa de l’efecte de la lent, mitjançant l’observació de formes de moltes galàxies llunyanes. Combinant les observacions de lents gravitacionals fortes i febles, es pot mesurar la distribució de la matèria fosca en els cúmuls galàctics, per una amplia gamma de nuclis situats en la perifèria.\nMasamune Oguri i els seus col·laboradors, va descobrir una àmplia mostra de cúmuls galàctics amb potents lents gravitacionals, gràcies a les dades del Sloan Digital Sky Survey i observar d’aquesta manera els mateixos cúmuls amb la càmera, Prime Focus Camera (Suprime-Cam) instal·lada en el telescopi Subaru. L’equip ha localitzat que el grau de conentració central de la màteria fosca està d’acord amb la predicció del model estàndard, el qual suposa que la matèria fosca és “freda” a diferència dels anteriors models que indicaven una major concentració. A més, l’equip de recerca ha fet un mesurament sense precedents d’aquests cúmuls de galàxies, mostrant una distribució molt lineal de la matèria fosca.\nSi voeu més informació, premeu aquest enllaç.


Migrats senegalesos dansen per una solidaritat d’anada i tornada – Mons i trànsits\nPublicat per Nuvoldestiu el 20 de Desembre de 2012 5 d'Agost de 2017\nEl desenvolupament bidireccional, cada vegada més a prop\nBamba allibera tensions amb una forta riallada i, abans de pujar a l’escenari, es recorda a sí mateix i al grup què faran amb els diners que guanyin avui: enteranyinar tantes finestres com sigui possible amb mosquiteres contra la malària. No ho obliden, aquesta és la màgia del grup. Ara sí: “Casumaaaai!”. Plens d’optimisme i amb aire als pulmons, comencen l’espectacle desitjant pau per tothom.\nViure amb un peu a cada banda fa d’en Bamba Lamine Mane un disseminador del desenvolupament. Lluny de la visibilitat mediàtica de les grans oenagés, manté un contacte directe amb la seva comunitat d’origen, els envia remeses periòdicament i, alhora, procura organitzar-se amb els paisans emigrats a la mateixa societat d’acollida sota el rètol d’associació cultural.\nLa solidaritat discreta però constant d’aquests actors transnacionals pren importància en un moment en què tant els pressupostos de la Generalitat com els de l’estat espanyol es dessagnen d’austeritat i deixen la cooperació al desenvolupament amb un 70% menys de recursos des de l’inici de la crisi. Projectes tancats, equips reduïts, organitzacions redimensionades… Però en el camp de la cooperació també hi ha les persones migrades, que continuen tant compromeses com fins ara amb les seves famílies, tot i ser un dels grups socials més afectats per la precarietat laboral i l’atur (segons l’IDESCAT, en el cas dels migrants africans, la taxa d’atur s’eleva al 60%). Ara, doncs, aquest col·lectiu juga un paper determinant a l’hora de transformar les relacions Nord-Sud.\nEn Bamba Lamine Mane sempre ha viscut envoltat per l’art i la música de la seva terra. I ho continua fent aquí, gràcies al grup de percussió i dansa Djilandiang, que va fundar juntament amb set companys de diferents indrets del Senegal, entre ells la seva germana. La il·lusió principal del grup és mostrar al món, a través de la música, la cultura de la regió de la Casamance, al sud del Senegal.\nMés enllà del conflicte per l’autodeterminació que viu la regió des de fa trenta anys i de les diferents perspectives que cadascun d’ells en pugui tenir, el grup, que concep la música com un llenguatge universal que permet crear ponts d’unió i intercomprensió, s’aplica la seva pròpia medicina. I, tal com ells han fet pinya, esperen que el públic català respongui positivament a la crida de l’enriquiment intercultural.\nSolidaritat global i local\nTot i això, els concerts i espectacles per Catalunya, Espanya i Andorra no els deixen del tot satisfets. Sempre tenen en ment el seu país, Senegal, on l’atur oficial és d’un 49% i els joves representen un 64% de la població. Una joventut amb poc futur en part perquè, com explica l’economista i periodista senegalès Sanou Mbaye, les elits han optat per enriquir-se amb l’acumulació de llicències d’importació de queviures i de productes manufacturats i han establert una relació de submissió amb França i els interessos de les seves empreses. Així, mentre països com Nigèria i Etiòpia creixen a un ritme del 6’8% i 8’1% respectivament, Senegal ho fa al 2,7%. I mentrestant, les famílies senegaleses veuen com la corrupció va deteriorant els serveis públics, com les seves collites no són prou productives i com els aliments d’importació són cada vegada més cars.\nPer això, allò que realment omple tots els membres del grup és destinar, d’una banda, un mínim del 10% dels beneficis del conjunt a projectes de cooperació al Senegal. “Acostumem a donar els diners directament a oenagés o associacions locals, perquè les coneixem i sabem que tenen idea de les necessitats reals de la comunitat”, explica en Bamba. Fins ara les aportacions han estat del tot variades: mosquiteres contra la malària, cadires de rodes i pròtesis per a discapacitats, eines perquè les dones del camp puguin cultivar llegums… Totes aquestes accions les fan a través de la seva associació Projecte Àfrica, des d’on també dediquen una altra part dels beneficis que els proporciona la música a treballar amb la gent d’aquí per al respecte a la diversitat, mostrant-los la seva cultura a través de xerrades i música.\nPerò la solidaritat i el compromís amb els seus no acaba aquí. D’altra banda, en Bamba i la seva germana envien mensualment diners a la seva família i veïns. Al Senegal, tenint en compte la taxa d’atur, hi ha moltes famílies que depenen totalment de les remeses. Abans de la crisi, aquests tipus de transferències suposaven un 25% del PIB del país. Conscient d’això, com a germà gran se sent responsable de la família que ha deixat allà. A casa seva va aprendre que “tot és de tots”.\nEl futur: la intercooperació\n“Els problemes del Senegal no es resoldran només amb cooperació”, afirma convençut en Bamba. Tanmateix, farà “el que sigui, encara que sigui petit, petit” per col·laborar amb la seva comunitat. “Allà falten mitjans, però saben amortitzar les petites coses”, comenta orgullós, i explica que ha vist de primera mà com la seva ajuda ha pogut engegar canvis en diferents poblacions: “Quatre eines i un tractor han agilitzat molt la vida al camp i han fet la feina de les dones més còmoda i segura”.\nAl seu parer, per a què el Senegal pugui créixer “com els senegalesos volen”, cal que les relacions Nord-Sud es transformin. “La cooperació no ha de ser entesa com caritat d’un país ric a un pobre”, insisteix en Bamba. “Europa ho ha inventat tot però no és feliç, ara necessita tornar a l’Àfrica, que és de tots, i redescobrir l’humanisme”. En Bamba entén que Europa potser pot donar lliçons d’economia capitalista a països com Senegal, però remarca que “la seva gent” pot ensenyar als europeus què és viure en comunitat i quin ordre de prioritats és el més adient per viure feliç. Per això, ha muntat “un xiringuito”, com diu ell, al seu poble, per a què totes les catalanes i catalans que ho desitgin visquin “l’experiència Àfrica”, es deixin uns diners a la seva regió i els agafin ganes de tornar-hi. Certament, és el futur que més convé a la cooperació al desenvolupament: un camí d’anada i tornada.\nBen suats i entre aplaudiments, baixen esgotats però contents de l’escenari. Han complert la missió del djilandiang, que en mandinga significa “el missatger”. Han transmès el que saben i senten i marxen feliços cap a casa. Quan arribi, en Bamba encara tindrà energia per cantar-li en la seva llengua diola una cançó de bressol al seu fill, l’Ablai. Després comentarà com ha anat el dia amb la Sílvia, la seva dona. Com sempre, faran volar algun colom, pensant en el dia de tornar a l’Àfrica.\nEntrada prèvia Hi ha una remor de bosc en el petit jardí\nEntrada següent Etiquetes entorn del burca: de la submissió a la inseguretat


ASSEMBLEA DE SOCIS - Club Egara\nASSEMBLEA EXTRAORDINÀRIA I ORDINÀRIA DE SOCIS DEL CLUB EGARA\nCom bé sabeu aquest proper dijous dia 17 de desembre tindrà lloc l’Assemblea General Extraordinària i Ordinària de Socis del Club Egara, a les 19.15h en primera convocatòria, i a les 20h en segona convocatòria.\nEn aquesta edició, i per motius derivats de la covid19, l’Assemblea es farà de forma telemàtica tal i com estableix el decret legislatiu 1/2000 de 31 de juliol i posterior Decret Llei 31/2020 de 8 de setembre, i de forma presencial però amb l’aforament limitat al 30% de l’aforament de la sala polivalent del club i complint amb les mesures de prevenció que se’n preveuen a tal efecte. També hi haurà l’opció de delegació de vot, per aquells que no puguin assistir a l’Assemblea, ja sigui telemàtica o presencialment.\na) Per participar de forma telemàtica:\n– Es podrà seguir l’Assemblea de forma telemàtica per la plataforma ZOOM.\n– Els socis/es que desitgin assistir-hi de forma virtual hauran de tenir un correu electrònic registrat a la base de dades del club.\nPer participar-hi serà imprescindible utilitzar el correu electrònic que cada soci/a te validat en el club. En cas de no tenir-lo o de voler modificar-lo caldrà contactar mitjançant correu electrònic a club@egara.es o trucar al telèfon 93.735.27.09.\n– Cal registre de participació a través del formulari d’inscripció o ja accedint a través de la plataforma en el mateix dia de l’Assemblea.\n– El mateix dia de l’Assemblea, tots els socis amb dret a vot, rebreu una comunicació oficial amb un enllaç per poder accedir a la retransmissió telemàtica.\n– Durant l’Assemblea hi haurà la possibilitat de participar-hi demanant torn de paraula via xat, que s’obrirà un cop arribat a l’apartat de precs i preguntes. Per fer-ho caldrà identificar-se amb el nom i cognoms.\n– Un cop finalitzat el torn de preguntes i respostes, s’obrirà el torn de les votacions, on es tindran en compte, els vots presencials i els telemàtics. Els vots telemàtics es faran pel sistema de vot que te la plataforma Zoom.\n– Important connectar-se amb temps ja que el procés de validació de cada soci (nom, cognoms, dni, email i càmera) serà lent.\n– Per participar-hi de forma telemàtica caldrà seguir les instruccions tècniques que adjuntem a sota.\nb) Per participar de forma presencial:\n– L’Assemblea es farà de forma presencial a la sala polivalent del Club Egara.\n– L’accés estarà restringit al 30% de l’aforament de la sala polivalent\n– Sistema de reserva per cita prèvia. S’ha de fer reserva prèvia enviant un correu electrònic a club@egara.es o trucant al telèfon 93.735.27.09 i demanar per administració.\n– La reserva es farà per ordre d’arribada (cronològica) i fins arribar al límit de l’aforament.\nNota: El club va demanar autorització a la Generalitat de Catalunya per poder fer l’Assemblea General de forma presencial també al Centre Cultural o a l’Auditori de Terrassa, però la petició ha estat denegada.\nc) Delegació de vot.\nAquells socis/es que no puguin assistir o participar de forma telemàtica o presencial, podran delegar el seu vot a qui considerin.\nPer fer-ho caldrà omplir i portar el document de delegació de vot a sota adjuntat a l’administració del club, on es verificarà la correcte delegació i validació del mateix comprovant que les dades del soci i de la persona a qui se l’hi ha delegat el vot siguin correctes.\nLa delegació de vot es podrà presentar fins dijous dia 17 de desembre a les 17h.\nCLICA AQUÍ PER ASSISTIR TELEMÀTICAMENT\nInscripció presencial: club@egara.es o 93.735.27.09\nEn els següents documents adjunts hi trobareu la següent informació:\nOrdre del Dia de l’Assemblea General (Convocatòria)\nInstruccions per a la connexió telemàtica\nDelegació de vot general\nDelegació de vot al president\nPer a qualsevol dubte o aclariment contacteu a través del correu club@egara.es\nORDRE DEL DIA DE L'ASSEMBLEA GENERAL (CONVOCATÒRIA)\nINFORMACIÓ RELLEVANT ASSEMBLEA DE SOCIS


Compte enrere pels Premis Porc d'Or de Capa Blanca aquest divendres, a Lleida - Notícies del sector porcí | Porcat.org\nCompte enrere pels Premis Porc d'Or de Capa Blanca aquest divendres, a Lleida\nAquesta setmana comença el compte enrere per a conèixer als guanyadors dels premis Porc d'Or de capa blanca a l'excel·lència en la producció porcina. Aquests premis arriben a la seva XXVIIIª edició i reprenen el seu format presencial, de manera que es lliuraran en una gala que se celebrarà aquest mateix divendres, 26 de novembre, a Lleida, la seva ciutat "predilecta", segons l'IRTA. No obstant això, la cerimònia també podrà seguir-se en directe via streaming.\nAquests esperats premis, que es lliuren anualment, són considerats els Óscar del sector i es lliuren en forma d'estatuetes d'or, plata i bronze, així com premis especials, i per a diferents categories. Suposen un important punt de trobada per al sector i un esperó per a continuar millorant. Estan organitzats per l'IRTA i coorganitzats per ASICI, Interporc i Zoetis.\nPer a aquesta edició, l'IRTA ha analitzat a més de 900 granges i 1.100.000 reproductores de tota Espanya i ha anunciat que opten a aquests prestigiosos guardons prop de 150 granges en xifres rodones. En concret les 130 nominacions de Porc d'Or de capa blanca s'han repartit entre 101 granges, mentre que les 65 nominacions per als Porc d'Or Ibèric 2021 han recaigut en 41 granges. Aquestes nominacions impliquen que un total de 142 granges acumulen 195 nominacions i opten a 79 premis.\nEls premis Porc d'Or Ibèric 2021 ja s'han lliurat el 19 de novembre a Sevilla, dins de la gala celebrada presencialment amb més de 500 assistents del sector porcí i igualment retransmesa per streaming. En aquesta ocasió, un total de 23 granges de quatre comunitats autònomes s'han repartit els 32 premis Porc d'Or Ibèric en la seva Vª edició, segons ha informat l'IRTA. Ara els toca el torn als premis Porc d'Or de capa blanca.\nPorc d'Or de capa blanca: 101 granges nominades\nEn aquesta edició, l'IRTA informa que, en total, s'han fet 130 nominacions (121 nominacions en la categoria general; i nou en la categoria de premis especials) i 101 granges que opten als 48 guardons (45 estatuetes d'or, plata i bronze; i tres premis especials).\nSegons detalla l'IRTA, hi ha 96 granges nominades als premis Porc d'Or atesos els criteris productius de Longevitat (Garrins Deslletats per Truja de Baixa, LDCB), Productivitat Numèrica (PN) i Taxa de Parts (TS). Les comunitats autònomes amb major nombre de granges nominades són, en primer lloc, Aragó, amb 46 noinaciones i 38 granges (25 granges d'Osca sumen 30 nominacions i 13 granges de Saragossa, 16 nominacions); en segon lloc, Catalunya, amb 32 nominacions i 25 granges aspirants (22 nominacions corresponen a 16 granges de Barcelona; 8 a Lleida (7 granges); i 2 són per a 2 granges de Girona; en tercer lloc, Galícia, que té 16 nominacions que quedaran repartides entre 12 granges (12, de 8 granges d'Orense; 3 per a 3 granjas d'A Coruña; i una per a una granja de Pontevedra).\nA continuació, en quart lloc, figura Castella i Lleó, amb 12 nominacions per a 8 granes (4 nominacions per a 3 granges de Segòvia, 3 nominacions per a una granja de Zamora; 2 nominacions per a 2 granges de Burgos; 2 nominacions per a una granja de Sòria; i una nominació per a Salamanca; en cinquè lloc es troba Navarra, amb 11 nominacions per a 10 granges; en sisè lloc, Andalusia, amb 2 nominacions per a una granja cordovesa i, finalment, tanquen aquest rànquing Castella-la Manxa (Toledo) i La Rioja, amb una nominació cadascuna d'elles.\nA més de fer lliuraments de les estatuetes d'or, plata i bronze per cada criteri (LDCB, PN, TS) en cadascuna de les cinc categories (45 guardons en total), els Premis Porc d'Or de capa blanca també atorgaran tres premis especials: premi Porc d’Or Especial amb Diamant, premi Porc d’Or Especial del MAPA, a la sanitat, benestar animal i medi ambient, i el premi Porc d’Or Especial Zoetis a la Innovació.\nEl Porc d'Or Especial amb Diamant és el màxim guardó en els Porc d’Or i, en aquesta edició, li ho disputen dues granges aragoneses, una catalana i una altra gallega: la granja Valfarta, de l'empresa Cooperativa d’Ivars d'Urgell, i Granja Ribas, de l'empresa Pinsos Costa, totes dues d'Osca; la barcelonina Granja Solallong, de l'empresa Joaquim Rovira Baucells; i la granja Gulfar, de Coren, a Orense.\nEl Porc d'Or Especial del MAPA, a la sanitat, benestar animal i medi ambient, es queda a Aragó, en pertànyer totes les granges nominades a aquesta comunitat: Granja L'Almenara, d'Inga Food, a Saragossa; la granja turolense Cañalafuente, de l'empresa Portesa; i Granja Artasona, de Vall Companys Grup, i la granja Pinosa, de Cincaporc, totes dues localitzades a Osca. I, finalment, opta al premi Porc d'Or Especial Zoetis a la Innovació, una granja de Terol, la Granja Pellicer, de l'empresa Vall Companys Grup. Aclarida aquesta incògnita, caldrà esperar al divendres per a conèixer a la resta dels premiats en aquests prestigiosos guardons.\nLes vendes d'antibiòtics en animals cauen un 43% a Europa en una dècada gràcies a l'esforç del sector ramader\nLes vendes d'antibiótics han caigut un 43% en una dècada a Europa, segons el nou informe de l'ESVAC, cosa que ha estat possible gràcies a l'esforç realitzat per la sanitat animal, el sector ramader i, en particular, del porcí.\nComença el compte enrere per conèixer els guanyadors dels Premis Porc d'Or de Capa Blanca. La Gala se celebra aquest divendres, 26 de novembre a Lleida. Un total de 130 nominacions recauen en 101 granges que opten a 48 premis.\nPORCAT demana suport al DACC per modernitzar el sector davant la pressió econòmica que pateix\nEl preu del porc ha caigut, mentre que els costos de producció del sector porcí s'han apujat molt. PORCAT avisa que algunes granges no aguantaran gaire temps i demana al DACC que no posi traves a la seva modernització.\nLa PPA avança a Alemanya i cal màxima prevenció a Catalunya\nLa pesta porcina africana avança a Alemanya, on s'ha declarat un nou brot al nord del país i PORCAT insta a reforçar al màxim les mesures de prevenció a Catalunya.\nEurodiputats demanen actualitzar les normes de benestar animal amb criteris científics\nEls eurodiputats d'Agricultura demanen que la legislació de la Unió Europea sobre benestar animal s'actualitzi amb criteris científics i s'apliqui de manera uniforme a tots els Estats membres. PORCAT comparteix aquesta filosofia.\nLa Xina té un nou brot de PPA i no aconsegueix controlar-la\nLa pesta porcina africana (PPA) continua a la Xina, que no aconsegueix controlar la malaltia i que ha notificat un nou brot, al sud del país, que ha afectat més de 1.000 porcs.\nHIPRA i PORCAT reprenen els events presencials amb la Jornada "El porc a debat"\nHipra i Porcat han représ els events presencials amb la celebració de la Jornada "El porc a debat", per debatre sobre la situació actual del sector porcí català.\nDotze entitats del sector carni, entre elles PORCAT, han demanat en un manifest al DACC que defensi públicament la producció i consum de la carn. Reduir-la als menús escolars és un risc pels infants de famílies vulnerables.


Niemeyer, Sina-Revela’T - Revela-T 2021\nEl projecte consta de dues parts: un llibre i un vídeo en el qual l’artista descriu i processa les seves pròpies experiències amb l’abús sexual infantil. És radicalment subjectiu, però aplicable globalment. Utilitza les imatges com a metàfores i per tant deixa espai a la pròpia interpretació.\nCombina diferents mètodes com fotografia, vídeo, so, escriptura, disseny gràfic i múltiples capes de material, com velles fotografies familiars, imatges destruïdes, autoretrats i objectes trobats. És una revelació autoreflexiva però també serveix com a base identificativa.\nÉs una artista visual d’Alemanya que resideix a Berlín. Té una llicenciatura en Fotoperiodisme i Fotografia Documental. El seu treball gira al voltant de la intimitat,\nles relacions humanes i el feminisme. El 2018 va ser seleccionada com una de les debutants més prometedores de la fotografia alemanya.\nEl seu últim projecte premiat sobre l’abús sexual infantil s’ha exposat àmpliament a tot el món i s’ha publicat com a llibre amb Ceiba Editions.


Píndola, preservatiu o DIU, quin és el millor mètode per evitar l'embaràs? | Consumer\nPíndola, preservatiu o DIU, quin és el millor mètode per evitar l’embaràs?\nEl correcte ús dels mètodes anticonceptius és essencial per disminuir el risc d'una gestació no desitjada, però cadascun té els seus avantatges i els seus inconvenients\nImatge: half alive - soo zzzz\nCada vegada més dones espanyoles prefereixen fer ús d’algun mètode anticonceptiu per evitar un embaràs no desitjat. La majoria (37%) es decanta pel condó, mentre que la píndola o el DIU són encara opcions minoritàries. Preservatiu, DIU o píndola? A continuació s’explica en què consisteixen i quina eficàcia tenen aquests tres sistemes. A més, en aquest article també es descriuen els principals avantatges i desavantatges de cadascun d’ells.\nImatge: half alive – soo zzzz\nPíndola, preservatiu o DIU per evitar l’embaràs?\nEn l’última dècada l’ús de mètodes anticonceptius s’ha consolidat a Espanya. En l’actualitat, al voltant del 75% de les dones utilitza alguna manera de prevenció per evitar l’embaràs , mentre que fa amb prou feines 15 anys tan sol el 49% de les féminas es protegia de la concepció. Malgrat això, “les espanyoles segueixen mantenint una elevada exposició al risc d’una gestació no desitjada”, conclou l’equip responsable de la‘ Enquesta d’Anticoncepción a Espanya‘, un estudi que recull de forma periòdica els hàbits sexuals en matèria anticonceptiva.\nL’ocupació inconsistent o erroni d’alguns mètodes com el preservatiu o la píndola, així com recórrer a sistemes considerats de baixa eficàcia, explica per què el risc és encara elevat. La solució, apunten aquests especialistes, és orientar i educar als més joves, “incidir en aquests aspectes des d’edats primerenques per veure un impacte i un canvi progressiu en els hàbits anticonceptius”.\n1. Preservatiu per evitar l’embaràs: pros i contres\nEl preservatiu redueix el risc d’embaràs al 2% quan el seu ús és adequat, però les europees prefereixen la píndola anticonceptiva\nEl preservatiu és el mètode anticonceptiu més utilitzat a Espanya. El 37% de les parelles aposten per ell, un fet que les diferència de la resta de dones europees, que es decanten per la píndola. El condó és un mètode de barrera, és a dir, evita l’embaràs en impedir l’accés dels espermatozoides al canal cervical femení. Quant a la seva eficàcia, depèn del seu correcte ús, en totes les ocasions i des de l’inici del coit. Si la seva ocupació és adequada, el risc d’embaràs és tan sol del 2%. Però si no ho és, pot elevar-se fins al 15%, tal com assenyala la‘ Guia de planificació familiar en Atenció Primària‘.\nAvantatges del preservatiu\nL’accés a aquest anticonceptiu és senzill i econòmic. Es pot adquirir en farmàcies o en altres establiments, fins i tot en màquines expenedores, a partir d’un preu de 0,25 euros la unitat.\nEl preservatiu és eficaç per a la protecció contra moltes de les infeccions de transmissió sexual (ITS).\nEl 57,2% de les dones i el 45% dels homes consideren que el condó els permet gaudir més de les seves relacions sexuals per la seguretat que els infon, recull la‘ Enquesta sobre salut i hàbits sexuals‘ de l’Institut Nacional d’Estadística.\nNo té efectes secundaris, ni contraindicació.\nEncara que es considera un mètode eficaç, cal utilitzar-ho de forma correcta i constant per evitar riscos.\nEl 36,7% dels homes pensa que el preservatiu li “impedeix sentir veritablement el cos de l’altre” i el 27,7% sent que “li talla el desig”, apunta l’enquesta de l’INE.\nEl 7% de la població és al·lèrgica al làtex, material del que estan fabricats la majoria dels condons. En aquest cas, han d’adquirir uns models específics elaborats amb poliuretà.\n2. Píndola anticonceptiva: avantatges i inconvenients\nEl 16,3% d’espanyoles prefereix la píndola com a anticonceptiu. És un mètode hormonal que consisteix en la ingesta diària (a la mateixa hora) d’una pastilla que impedeix que es produeixi l’ovulació, de manera que l’embaràs és gairebé impossible. La seva eficàcia, si s’empra de forma correcta, s’aproxima al 100%, assenyala la Societat Espanyola de Contracepció.\nLa seva eficàcia és la més elevada dels mètodes anticonceptius.\nSi es deixa de prendre la píndola, es recupera la fertilitat.\nS’ha comprovat la seva efectivitat per prevenir algunes malalties com el càncer d’ovari o d’endometri.\nLes usuàries d’aquest anticonceptiu destaquen com a beneficis “l’alleujament de símptomes premenstruales o la millora de l’aspecte del pell i el cabell”.\nEs necessita recepta mèdica, i el seu preu oscil·la entre 8 i 18 euros al mes.\nAlgunes dones tenen contraindicado el seu ús, com les majors de 35 anys amb problemes cardiovasculars i les fumadores.\nSi s’oblida una presa de la píndola, el risc d’embaràs s’eleva al 8%.\nCal fer revisions de seguiment per verificar el bon estat de salut de la usuària.\nLa seva utilització està contraindicada durant el període de lactància.\n3. Dispositiu intrauterino (DIU)\nEl tercer mètode anticonceptiu és triat tan sol pel 5,2% de les dones espanyoles. El dispositiu intrauterino, més conegut com DIU, és un mecanisme en forma de T fabricat amb material plàstic o metall (coure), que s’introdueix i s’ancora en la cavitat uterina.\nAlguns models disposen d’un dipòsit hormonal que actua per millorar la seva eficàcia i evitar sagnats abundants (DIU hormonal). Té una eficàcia entre el 98% i el 100%.\nUna vegada posat, la dona pot mantenir-ho durant cinc o deu anys.\nEl seu efecte anticonceptiu s’elimina de forma immediata una vegada extret.\nEl DIU hormonal és, a més, un mètode eficaç per disminuir els sagnats menstruals abundants.\nCal acudir a una clínica perquè l’especialista s’ocupi tant de la seva introducció com de la seva extracció.\nNo es recomana a les dones que desitgen buscar un embaràs a curt termini.\nPot causar períodes menstruals més dolorosos i abundants.\nEstà contraindicado en dones al·lèrgiques al coure. En aquests casos, és millor optar pel DIU hormonal de plàstic.\nDesprés d’un part, la dona ha d’esperar fins que l’úter estigui recuperat per complet per inserir el dispositiu.\nTé un preu inicial elevat (des de 40 euros el de coure fins a al voltant de 300 euros de l’hormonal), però el seu llarg període de permanència ho fa més rendible que altres mètodes.\navantatges com quedar-se embarassada condons diu contra embarassos embarassos no desitjats gestaciones-ca inconvenientes-ca madres-ca métodos anticonceptivos-ca métodos para no quedarse embarazada-ca noticias-ca padres-ca píldoras anticonceptivas-ca preservativos-ca sexe sexualitat tendències


Ajuts per a la pràctica esportiva — Ajuntament de Rubí\nSou a: Inici / Ajuts per a la pràctica esportiva\nEl 14 de maig de 2019 s'ha obert una nova convocatòria de subvencions per a la pràctica de l’esport federat, les extraescolars vinculades als Jocs Esportius Escolars i les activitats esportives d’inclusió corresponents a la temporada 2018-2019.\nAquests ajuts estan adreçats a infants i joves de 4 a 18 anys de la ciutat que realitzen activitats esportives a través d’entitats o d’associacions de mares i pares (AMPA) de Rubí o d’altres ciutats, en cas que no hi hagi oferta esportiva d’aquella disciplina concreta al municipi.\nBASES DE LA SUBVENCIÓ - TEMPORADA 2018-2019\nQui es pot beneficiar d'aquestes subvencions?\nNens i joves de Rubí d'edats compreses entre els 4 i els 18 anys que acompleixin els requisits establerts a les bases.\nLes vinculades als conceptes següents: la quota d’inscripció, la quota anual d’esportista de club, la llicència, la revisió mèdica i les despeses de roba esportiva (aquestes últimes seran subvencionades fins a 125 €).\nPer a aquesta temporada esportiva 2018-2019, la subvenció màxima a atorgar per sol·licitud serà de 525 €.\nLes sol·licituds s'han de presentar a partir del 14 de maig i durant els 15 dies hàbils posteriors a les Oficines d'Atenció a la Ciutadania (OAC).\nA l'hora de presentar la sol·licitud, també cal aportar la següent documentació:\nAnnex 1. Declaració responsable.\nAnnex 2. Certificat emès per l’entitat vinculada a la subvenció sobre l’import de la quota anual, justificant de l’aprovació de la quota per l’òrgan competent de l’entitat i la vinculació del sol·licitant a l’entitat.\nFull d’inscripció de l’entitat i còpia de la fitxa esportiva.\nEn cas d’activitat d’inclusió, certificat emès pel Centre d’Atenció a Persones amb Discapacitat (CAD) del Departament de Benestar i Família o pels organismes competents d’altres comunitats autònomes.\nBases reguladores de les subvencions per a la pràctica de l'esport per a menors d'edat aprovades pel Ple municipal, en data 22 de febrer de 2018.\nInicia aquí la teva sol·licitud


La periodista Marta García lluita contra el càncer des dels informatius de La 7 - Empordà\nLa periodista Marta García lluita contra el càncer des dels informatius de La 7\nLa presentadora s'incorpora a la feina sense ocultar els signes del tractament contra el càncer de mama\nREDACCIÓ | MÚRCIA 02.12.2016 | 16:16\nMarta García, presentadora dels informatius de 7 TV Regió de Múrcia, ha tornat a la feina després de cinc mesos de baixa i s'ha ficat a la casa dels murcians per explicar-los les notícies del dia sense ocultar els signes externs del tractament a què acaba de sotmetre per vèncer el càncer de mama.\nAmb el cap rapat i sense perruca, així ha volgut aquesta jove periodista de 34 anys tornar a la feina. "Amb perruca em sentia disfressada, no em sentia jo i necessitava sentir-me jo", ha explicat Marta.\nLa periodista assegura que es troba bé, recuperada i amb forces per tornar a la feina, així que ha decidit que el seu aspecte físic actual no havia interferir en la tornada a la televisió. La seva llarga cabellera bruna ja no hi és, però ella segueix sent la mateixa professional. "Va a xocar veure així, però el primer minut", explicava Marta García abans de posar-se de nou davant les càmeres. La seva decisió ha estat recolzada per la cadena, que considera que els espectadors només veuran en pantalla una realitat que veuen cada dia als carrers.\nMarta només té paraules d'agraïment per als seus companys que han fet que el seu retorn "sigui molt emocionant".\nLa presentadora dels informatius de 7 TV Regió de Múrcia té un desig i és que, amb el seu gest i el d'altres moltes persones, "això deixi de ser notícia un dia". Ella té clar que "perquè una persona perdi el pèl per un tractament no passa res". Això sí, deixa ben clar que la decisió o no de dur perruca és una cosa molt personal.\nEn el seu cas la decisió ha estat gradual. Al principi de començar el seu tractament la va portar, però no s'adaptava. "La veritat, és que la portava perquè no volia que em preguntés la gent, però a poc a poc, em vaig anar sentint fort i no em adaptava, així que me la vaig treure".\nMarta García té només 34 anys i és el clar exemple d'alguna cosa sobre el que els metges porten temps cridant l'atenció: que el càncer de mama ataca cada vegada a dones més joves.\nRossi anuncia que es retirarà de MotoGP el 2020


Sant Jordi 2018 FOTO: Artur Ribera\nSón més de 70 els títols santcugatencs que es podran comprar aquest 23 d'abril a Sant Cugat\nper Cinta Caballé i Curto Periodista 22 d’abril de 2019\nMés de 70 títols són els que diferents escriptors i escriptores de Sant Cugat del Vallès han publicat des del darrer Sant Jordi. Unes novetats editorials que, en molts casos, es van poder trobar a la Taula d'Escriptors Locals organitzada pel TOT Sant Cugat el dissabte, 13 d'abril, i que aquest dimarts, 23 d'abril, diada de Sant Jordi, es podran trobar a les diferents parades de la ciutat.\nLlibres per a tots els gustos i edats. Des de contes infantils com Les vacances de l'Elna, Un pla perfecte o La Selma i la Maria, fins a assajos com L'Infiltrat, i novel·les com Un secreto o Les pompes del Diable.\nNo hi falten els llibres amb un marcat caràcter d'actualitat, com Esperança i llibertat o Jo també porto el llaç groc, i d'altres amb un marcat accent santcugatenc, com D'allà fins aquí, Sant Cugat a peu de carrer o Camí de llot.\nNo deixeu de triar i remenar, que de segur que entre les més de setanta propostes santcugatenques, trobeu la vostra!\nEls títols santcugatencs:\nLiteratura Sant Jordi


La cova des Coloms és un dels llocs més visitats pels excursionistes menorquins i forans, tant per la bellesa del paratge natural on es troba —el barranc de Binigaus, a Es Migjorn Gran— com per les seves espectaculars dimensions; no debades és coneguda popularment amb el nom de la Catedral.\nEs tracta d'una cova d'origen càrstic, com la major part de les coves naturals de Menorca, que es va formar a causa de la circulació dels corrents d'aigua subterranis que van anar erosionant la roca calcària. Fa uns 25 metres d'alçada, uns 20 metres d'amplària i uns 110 metres de llargària.\nHorari: Entrada lliure tot l’any\nAccés: La cova està situada al barranc de Binigaus aproximadament 1,6 km al sud-oest d'Es Migjorn Gran. S’ha de deixar el cotxe al cementiri des Migjorn Gran i agafar el camí de la Malagarba, que es troba senyalitzat.\nAparcament: No habilitat\nL'aparcament més proper es troba al cementiri local.\nLa Cova des Coloms ha despertat l'interès no tan sols dels menorquins i menorquines, si no també d'experts historiadors i arqueòlegs ja fa unes quantes dècades. L'Arxiduc Lluís Salvador d'Àustria ja en parla i n'apunta el seu possible ús durant la prehistòria menorquina. També va ser citada per l'arqueòleg francès Emile Cartailhac (1845-1921) en la seva obra Monuments primitifs des îles Baléares (1892). Entre 1914 i 1915, el professor Antoni Vives Escudero (1859-1925) hi va fer excavacions a l'interior, en les quals recollí alguns materials arqueològics que permeten deduir que la cova es va emprar en el període talaiòtic com a lloc d'enterrament. La troballa més espectacular d'aquella excavació antiga van ser dues banyes de brau, fetes en bronze, que es poden vincular amb la creença en una divinitat relacionada amb aquest animal, especialment si les posem en relació amb altres troballes com el brauet de bronze de Torralba d'en Salort.\nSigui quina sigui la funció que tingué la cova en temps antics, és fàcil imaginar que les seves dimensions degueren impressionar ja als menorquins d'època prehistòrica, sobretot si tenim en compte que, per a ells, els espais subterranis tenien ja de per si un marcat component simbòlic.\nMalauradament, doncs, no tenim gaire més informació sobre aquest jaciment arqueològic, ja que no s'han desenvolupat més excavacions arqueològiques intensives ni s'han realitzat investigacions que ens puguin aportar noves dades. A banda i banda de l'entrada s'intueixen alguns murs possiblement prehistòrics i que debien tancar la cova des de l'exterior.


Un personatge famós… « Diari d'aula del nivell bàsic\nIntercanvi de llibres Què fa en Manel?\nRoberto “Negro” Fontanarrosa va ser un escriptor i dibuixant argentí que va crear un personatge que es diu Inodoro Pereyra. Les historietes de l’Inodoro Pereyra van nàixer fa uns 40-45 anys, i eren una paròdia de l’estereotipi del gauxo argentí i del seu llenguatge. El tipus de humor que Fontanarrosa va utilitzar per aquest personatge i la seva història va ser erràtic i molt absurd.\nL’Inodoro era un gauxo solitari, sentimental, espavilat, de caràcter podrit, però poc intel.ligent. Era malparlat i a més era poc aficionat a l’educació, al bany i al treball. Una vegada va explicar que el cognom li venia de la mare i el nom del pare que era “sanitari”.\nVivia amb la seva dona, la Eulogia Tapia, i el gos, Mendieta, al seu ranxo que tenia un sol arbre. També hi havia el porcs i una vaca, la Paulina. Altres personatges eren els lloros i els indians “ranqueles”, amb el cacic Lloriqueo, que de vegades venien a visitar a l’Inodoro, a vegades per demanar-li consell i a vegades per emprenyar-lo i a vegades per ajudar-lo.\nAl principi dels còmics, als anys 1970, l’Eulogia era una dona prima i maca, però després Fontanarrosa la va transformar en grassa, antipàtica i lletja. El gos Mendieta podia parlar i era el amic fidel i confident de l’Inodoro. Els dos compartien raonaments però en Mendieta era una mica mes seriós i sensat. En Mendieta va explicar una vegada com ell va nàixer home però una nit va ser afectat per un eclipsi de lluna i es va convertir en gos.\nEntre els porcs hi havia un sol mascle, Nabucodonosor I, que es creia molt sexy perquè un dia va guanyar un premi a la fira local. I la Paulina, la vaca, era molt especial perquè un any que hi va haver una sequera molt forta va donar llet en pols.\nDon Quixot era un home gran que es deia Alonso Quijano de cinquenta anys que va viure a la Manxa i que li agradaven molt els llibres de cavallers.\nUn dia per culpa de menjar tan poc, de poc dormir i de tant llegir se li va secar el cervell i des de llavors va dir que seria cavaller errant i que donaria castig merescut als que s´ho mereixen i va canviar el seu nom a Quixot.\nDon Quixot va trobar unes armadures del seu besavi i se les va posar. Després va dir que no en tenia prou amb les armadures, que necessitava també un cavall i el va tobar.\nNecessitava també a una princesa i va trobar a Dulcinea Del Toboso, una dóna camperola tenia un bigotis per sobre del llavi, uns braços gruixuts de moriner, un pél fort com pells d d´escombra i unes mans grans com rastells.\nPero con Don Quixot estava boig se la va imaginar con una princessa molt bonica.\nPer ultim necessitava un escuder va trobar a un veí anomenat Sancho Panza que era un home panxut i baixet.\nI un cap així van emprendre la seva aventura per conquerir un regne i en un futur ser com princeps.


Ets a: Inici > Vilanova tema a tema > Participació i Cooperació > Cooperació i solidaritat\nCelebració del Dia Universal dels Drets Humans\nLa Cooperació al desenvolupament és un concepte dinàmic que no es pot definir d'una manera absoluta o unívoca. Té com a principal objectiu esdevenir un instrument de sensibilització i mobilització per a la consecució de la satisfacció equitativa de les necessitats bàsiques de tots els éssers humans, al nord i al sud.\nL'Ajuntament de Vilanova i la Geltrú està compromès d'una manera ferma i continuada al desenvolupament dels països del tercer món i sobretot en sensibilitzar a la població d'aquí que aquest nou món econòmic i polític desequilibra i perjudica, sobretot, als països més pobres.\nL'Ajuntament de Vilanova i la Geltrú està compromès en el treball per la dignificació de la vida de les persones mitjançant processos decidits de forma participativa i sense imposicions.\nL'Ajuntament de Vilanova i la Geltrú treballa conjuntament amb les organitzacions no governamentals de la ciutat, els dóna suport i coordina les tasques de cooperació al desenvolupament que es porten a terme a la ciutat per contribuir a un compromís solidari fonamentat en la justícia i el respecte mutu.\nÚltima actualització: 26/10/2018


L’aproximació a l'Antic Testament es fa seguint la història dels pobles, i de les persones, que s’hi van veure implicats més directament perquè l’existència d’Israel està vinculada a aquesta història i en ella ha fet experiència de la presència del seu Déu, Jahvè. Es presenta el món de l’Antic Testament com un escenari de la realitat: descriu la profunda autenticitat de l’ésser humà i com, aquest, esdevé interlocutor del Déu d’Israel. Ahir, com avui, allò que pre-ocupa és la pregunta-resposta pel significat i pel sentit de la vida i de les relacions que s’estableixen.\n• 1è Bloc: Introductori, on s’aborden temes previs, des de la geografia fins a com ens ha arribat el text de l'AT.\n• 3è Bloc: L’època dels jutges i la monarquia.\n• 4rt Bloc: L'època del "Segon Temple".\n• 5è Bloc: Aproximació a l’antropologia bíblica.\n• L’assignatura s’ofereix als alumnes per blocs que, alhora, es divideixen en temes i en subapartats. • Cal estar al cas del Programa de l’assignatura i de les indicacions que es donen a l’aula al llarg del curs.\n• L’eina de treball de l’assignatura és el text bíblic ajudada pel material que es va publicant a l’espai corresponent on-line/ presencial. • L’alumne accedirà al contingut dels temes a través de:\n• 1.: Capacitat d’anàlisi i síntesi\n• 2.: Capacitat d’organització i planificació\n• 3.: Coneixements generals bàsics\n• 8.: Habilitats de gestió de la informació (busca i analitzar informació de fonts diverses)\n• 1.: Capacitat critica i autocrítica\n• 2.: Treball en equip\n• 6.: Reconeixement de la diversitat i multiculturalitat\n• 1.: Capacitat d’aplicar els coneixements a la pràctica\n• 3.: Aprenentatge\n• 11.: Motivació per la qualitat\n• 1.: Plantejament de la dimensió del “sentit” i la seva integració en la “dimensió religiosa” des d’una perspectiva universitària i interdisciplinari\n• 3. : Integració dels fonaments bíblico-teològics del missatge cristià\n• 1.: Desenvolupament de la capacitat crítica respecte d’un objecte d’estudi determinat\n• 2.: Capacitat de comprendre, relacionar i situar-se críticament davant d’idees, valors, actituds\n• 3.: Capacitat per relacionar i transferir els coneixements teòrics a situacions pràctiques\n• 4.: Capacitat de transmetre de forma organitzada i coherent els coneixements adquirits\n• 1.: Fonamentació de la pròpia experiència de fe i la seva incidència en la realitat\n• 3.: Assumir valors, actituds i sensibilitats d’acord amb el missatge cristià\n• 4.: Sensibilitat envers la diversitat d’opinions, pràctiques i estils de vida\n• 6.: Saber percebre, pensar, jutjar, triar i actuar a favor dels drets de les persones assumint els deures del propi compromís\n• 2.1: Coneixement progressiu dels fonaments bíblics: contingut, vocabulari, geografia, història, cultura, simbolisme... a partir del mateix text bíblic\n• 2.4: Capacitat per connectar els coneixements adquirits amb altres àrees de coneixement\n• 2.6: Coneixement i comprensió pràctica de mètodes i tècniques d’estudi/anàlisi del text bíblic\n• 2.7: Integrar aquests coneixements per a la l’anàlisi, comprensió i actualització dels mateixos


El director general d’Habitatge presenta a Menorca las ajudes del nou Pla Estatal d’Habitatge 2013-2016\nEl director general d’Arquitectura i Habitatge, Jaume Porsell, ha presentat avui a la sala de plens del Consell de Menorca el contingut del nou Pla Estatal d’Habitatge 2013-2016, que inclou ajudes per un import de 13,52 milions d’euros per fomentar el lloguer d’habitatges, la rehabilitació i la regeneració urbanes, l’accessibilitat i l’eficiència energètica fins a 2016. L’acte també ha comptat amb la presència de la directora insular de Cooperació, Esports i Habitatge, Assumpta Vinent.\nEn concret, per a aquest any 2015, es convocaran ajudes per un import de 5,6 milions d’euros. D’aquest import, 4,8 milions d’euros corresponen a les ajudes estatals destinades a fomentar el lloguer d’habitatges, la rehabilitació edificatòria, la regeneració i renovació urbanes i el suport a la implantació de l’informe d’accessibilitat, eficiència energètica i estat de conservació dels edificis. La resta, 700.000 euros, els aportarà el Govern autonòmic per a la línia d’ajudes per a obres d’accessibilitat dins els habitatges.\nDivendres passat el Govern va aprovar la convocatòria d’aquestes ajudes, que es podran sol·licitar per via telemàtica a partir del dia que surti publicada en el BOIB, la qual cosa es preveu que tengui lloc en les properes setmanes, i durant un termini de dos mesos. S’estima que a les Illes Balears unes 2.000 persones es podran acollir enguany a aquestes ajudes, xifra que es pot elevar fins a 5.000 en concloure el Pla el 2016.


Els Estats Units està en flames. El brutal assassinat racial de George Floyd ha sigut el detonant d'una rebel·lió nacional que ha agafat per sorpresa a la classe dominant. Aquest esclat de ràbia popular ha obrert una nova situació política en el cor del capitalisme. I irradia la seva influència cap a un món en crisi per la pandèmia del coronavirus. Les mobilitzacions antiracistes a París, Berlín, Londres i altres ciutats són els primers ressons d'aquesta onada expansiva.


Alto el foc a Gaza després de 2.100 morts, 11.000 ferits i 40.000 habitatges destruïts - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nAlto el foc a Gaza després de 2.100 morts, 11.000 ferits i 40.000 habitatges destruïts\nEl president de l'ANP apunta que l'ONU iniciarà de manera immediata l'enviament d'ajuda humanitària a la franja\nefe | el caire/gaza 27.08.2014 | 00:00\nUn nen palestí fa el símbol de la victòria durant la celebració als carrers de l´alto al foc a Gaza MOHAMMED SABER/efe\nLes delegacions israeliana i palestina que negociaven al Caire van assolir ahir un acord d'alto el foc permanent que va entrar en vigor a les set de la tarda, hora local, segons va informar el govern egipci, que havia convocat les converses.\nParal·lelament al cessament de les hostilitats, l'acord estipula també l'obertura dels passos fronterers entre Gaza i Israel de manera que permeti l'acceleració de la introducció d'ajuda humanitària i del material per a la reconstrucció de la franja. El pacte també permet que els pescadors palestins puguin pescar en un radi de sis milles al voltant de les seves costes.\nA més, aquest acord estableix que les negociacions indirectes entre les dues parts sobre la resta dels assumptes pendents continuïn aquí a un mes.\nEls ministres d'Afers Estrangers, Avigdor Lieberman, i Economia, Naftalí Bennett, representants de l'extrema dreta nacionalista israeliana, van mostrar la seva oposició a l'alto el foc permanent. Segons el diari progressista Haaretz, a aquest rebuig també s'hi ha sumat el ministre de Seguretat Interior, Yitzhak Aharonovich, que pertany al partit de Lieberman, Ysrael Beitenu (Casa Jueva).\nMilers d'habitants de Gaza van soritr ahir als carrers destruïts per celebrar, amb trets a l'aire, el que consideren la fi de la guerra amb Israel després de 50 dies de bombardejos que han segat la vida de més de 2.100 persones. Al cap de poc que l'alto el foc entrés en vigor, i després d'un últim i cruent cop de cua de bombardejos i trets de coets, les felicitacions "per la victòria" des de les mesquites es van barrejar amb crits d'"Alahu Akbar" (Déu és gran, en àrab).\nLes exclamacions per una "llarga vida al poble palestí" es van fer sentir malgrat l'intens llançament de trets comú en les celebracions palestines i el so de milers de botzines que al llarg de l'enclavament van revelar l'alegria dels seus residents.\nEl president de l'Autoritat Nacional Palestina (ANP), Mahmud Abbàs, va assegurrt que la tasca més urgent ara és reconstruir Gaza, que ha patit un grau de destrucció "més enllà de la imaginació".\nAbbàs va agrair a Qatar i al secretari d'Estat nord-americà, John Kerry, el paper exercit durant les negociacions indirectes al Caire per aconseguir un alto el foc permanent amb Israel.\nDurant la seva intervenció, Abbàs va apuntar que l'ONU iniciarà de manera immediata l'enviament d'ajuda humanitària a l'enclavament, durament castigat durant l'ofensiva israeliana.\nEn una actualització recent, el ministeri de Sanitat a l'enclavament va assegurar que la xifra de morts arriba als 2.120, en la seva gran majoria civils i una quarta part d'ells nens, mentre que el nombre de ferits supera els 11.000.\nSegons un informe de l'agència encarregada dels refugiats palestins, en els 50 dies que ha durat l'ofensiva israeliana a Gaza, 475.000 palestins s'han vist obligats a abandonar les seves llars, arran de la\ndestrucció total o parcial de 40.000 habitatges.


068 Mou-te i escolta el silenci\nAprèn a introduir a l’aula moviments físics moderats i tècniques de relaxació (metodologia Being Energy®) per tal d’afavorir el teu benestar i el dels teus alumnes. Manté un estat físic i anímic òptim durant la jornada escolar amb el que aprendràs en aquest curs. Tot a través del silenci.\nCursos complementarisEducació en valors\nIntroduir l'hàbit de l’activitat física moderada i activitats de relaxació en diferents moments de la jornada escolar per a afavorir el benestar i l’aprenentatge.\nConèixer la relació entre neuromotricitat i aprenentatge.\nAugmentar l’exercici físic durant la jornada escolar en diferents moments de la rutina diària de l’escola.\nAprendre a crear espais on experimentar el moviment, el silenci i la serenitat per augmentar la creativitat i el benestar.\nConèixer i practicar moviments aeròbics de baix impacte.\nConèixer i practicar activitats de relaxació.\nMantenir un estat físic i anímic òptim durant tota la jornada escolar, tan mestres com alumnes.\nMillorar l'esquema corporal i desenvolupar habilitats d'atenció i memòria cinestèsica.\nNeuromotricitat i aprenentatge.\nSedentarisme i cervell.\nMoviments i seqüències I\nActivitats i recursos de relaxació per a després del moviment.\nMoviments i seqüències II\nActivitats i recursos per millorar la respiració.\nCreativitat i aprenentatge a l’aula.\nActivitats i recursos per a l’atenció plena.\nMoviments i seqüències III.\nMoviments a la cadira.\nGamifiquem el moviment i el silenci.\nMoviments i seqüències IV.\nMoviments a terra.\nL’escriptura terapèutica: el diari o quadern de navegació.\nREC0683106, escola de tardor\nREC2683106, escola d’hivern\nREC4683106, escola de primavera\nREC6683106, escola de maig\nREC8683106, escola d’estiu\nTutor/a: Pilar Soro Mateos


Josep Fontana: darrera classe a la Pompeu Fabra | El Guaita | Fòrum Cívic\nJosep Fontana: darrera classe a la Pompeu Fabra\nDilluns, Josep Fontana es va acomiadar de les aules, amb una darrera classe del Màster en Història del Món de la Universitat Pompeu Fabra, en el que aquest darrer curs ha parlat de “La guerra freda i la seva herència”. Amb més de 80 anys, va fer referència als temes d’actualitat, i adreçant-se als estudiants els va dir: “Lamento la sort dels que us quedeu més que la meva; avui cal tornar a lluitar per moltes coses”. El bloc La Lamentable, en el qual participa, pública la seva darrera conferència, feta en el Memorial Salellas, el darrer dimecres 6 de juny, en un acte celebrat a Girona:\nDes de fa més de dos segles hem estat educats en una concepció de la societat que es basava en la creença que el progrés era el motor de la història. No m’estic referint a cap mena d’interpretació esquerrana, menys encara marxista, sinó a una cosa tan respectable i acceptada com el que els anglosaxons anomenen la “interpretació whig de la història”, segons la qual “es representa el passat com una progressió inevitable cap a cada vegada més llibertat i il·lustració”. O sigui com un progrés continuat cap a una societat millor.\nÉs possible que aquesta visió semblés una representació satisfactòria del que passava al món a mitjans del segle XX, després de la victòria sobre el feixisme ala Segona guerra mundial, en un temps de grans promeses pel futur i de plena implantació de l’estat del benestar. De fet aquesta concepció del progrés s’havia convertit en la base dels programes polítics dominants i de les previsions generals de futur. Els historiadors parlàvem d’un ascens sense interrupcions des de la revolució neolítica que havia vist néixer l’agricultura fins a la revolució industrial, que havia multiplicat la capacitat de producció de béns. En el terreny de la societat, la conquesta de les llibertats individuals perla Revolució francesa venia seguida per la dels drets socials. Tot això havia comportat que visquéssim en un món més lliure, en què havia anat millorant el nivell de vida dels ciutadans. Semblava lògic pensar que el futur seguiria aquestes mateixes pautes de progrés i llibertat.\nEn alguna mesura aquestes coses eren veritat, però no eren, com potser pensàvem, el fruit d’una regla interna de l’evolució humana, sinó el resultat de moltes lluites col·lectives. La industrialització, per exemple, s’integrava en aquesta visió com un pas endavant en el camí del progrés. Però en els seu primer segle, fins a mitjans del segle XIX, la industrialització va comportar sobre tot misèria i explotació per als treballadors. Coneixem bé la situació de la major part de l’Europa avançada als anys quarantes del segle XIX, quan els teixidors morien de gana a Manchester o a Silèsia. Avui tenim, a més, una evidència que està pel damunt de tota sospita, que és la que ens han proporcionat els estudis d’història antropomètrica, que ens mostren que a la major part d’Europa l’estatura de les poblacions va minvar a la primera meitat del segle XIX, com a reflex d’un empitjorament de la qualitat de vida de la major part dels seus habitants.\nAquesta situació no va canviar pas perquè els governs o les classes benestants s’il·lustressin i decidissin fer una política més generosa en el terreny del repartiment dels guanys. Ho podeu veure en el que opinava el 1883 un intel·lectual nord-americà, William Graham Sumner, que va ser el primer professor de Sociologia ala Universitat de Yale: “Que quedi clar que no podem sortir d’aquesta alternativa: llibertat, desigualtat i supervivència dels millors; no llibertat, igualtat i supervivència dels pitjors. El primer porta la societat endavant i afavoreix tots els seus millors membres; el segon porta la societat cap avall i afavoreix els seus pitjors membres”.\nSi les coses van canviar va ser com a conseqüència de cent anys de lluites socials organitzades pels treballadors: de vagues, protestes i revoltes, que van obligar a pactes i concessions per tal de no veure subvertir l’ordre social com a conseqüència d’intents revolucionaris com el de la Comuna de París.\nEl 1917 es va produir un esdeveniment, el triomf de la revolució bolxevic a Rússia, que va portar els terrors al màxim. Això s’esdevenia, a més, en una societat europea sacsejada per la guerra més terrible que fins aleshores havia conegut la humanitat. Salvatore Quasimodo ha dit que després d’una guerra res no sembla igual que abans. Els homes que s’han enfrontat amb la mort tornen de les trinxeres amb una ment canviada, que no accepta les velles valors, i cal parlar-los en un llenguatge nou. Un observador prou agut com era Keynes deia, a poc d’acabar-se la guerra, que el creixement capitalista s’havia basat fins aleshores en un doble engany. “Per una banda les classes treballadores acceptaven per ignorància o impotència, o se les obligava a acceptar, persuadides o enganyades pel costum (…), una situació en què no podien anomenar seva més que una petita part del pastís que ells, la naturalesa i els capitalistes contribuïen a produir. I, en canvi, els era permès a les classes capitalistes endur-se’n la major part del pastís, i a més, eren lliures en principi per consumir-lo, amb la tàcita condició que en la pràctica en consumissin molt poc. El deure d’”estalviar” constituïa les nou dècimes parts de la virtut, i l’augment del pastís va ser objecte d’una autèntica religió”. Però, afegia Keynes, la guerra ha posat al descobert aquesta mentida. “Les classes treballadores potser que no vulguin seguir més temps en aquesta àmplia renunciació, i les classes capitalistes, perduda la confiança en el futur, poden tenir la pretensió d’aprofitar-se més plenament de les seves facultats de consumir, mentre durin, i accelerarien d’aquesta manera l’hora de la confiscació”.\nTota la història de la resta del segle XX, fins cap a 1970, va estar condicionada per la gran por del comunisme, agreujada en produir-se la crisi econòmica dels anys trenta, amb les seves conseqüències d’atur i de fam. Una crisi que era, com havia previst Keynes, el fruit de l’afany immoderat de guany de “les classes capitalistes”. Va ser la gran por de la revolució la que va inspirar solucions com les del feixisme italià i el nazisme alemany, que eren essencialment fórmules per evitar el triomf del comunisme, en nom d’una suposada revolució popular, o la que va dur, per altra banda, a la introducció de mesures reformistes, com les que es van aplicar als Estats Units amb el “New deal”.\nNouriel Roubini, un economista del que haureu sentit parlar, perquè darrerament ha estat molt crític amb la forma en què el govern del PP gestiona l’economia espanyola, ha explicat així el procés de pactes i negociacions del que us estic parlant:\n“Fins i tot abans de la gran depressió, les classes burgeses il·lustrades d’Europa reconeixien que, per tal d’evitar revolucions, calia protegir els drets del treballadors, millorar els salaris i les condicions de treball i crear un estat del benestar per redistribuir la riquesa i finançar bens socials –educació, sanitat i una xarxa social de protecció.(…) L’ascens de l’estat del benestar va ser, per tant, una resposta (…) al temor a les revolucions populars, al socialisme i al comunisme (…). Tres dècades de relativa estabilitat econòmica i social van seguir, dels darrers anys 40s als mitjans del 70s: un període en què la desigualtat va caure considerablement i els ingressos mitjos van créixer ràpidament”.\nLa fi de la segona guerra mundial, el 1945, va portar a una època de grans promeses de futur. Els vencedors havien anunciat en plena guerra, en la Carta de l’Atlàntic de 1941, que construirien un món en què estaria garantit “el dret que tenen tots els pobles a triar la forma de govern sota la qual volen viure”, a la vegada que una pau que havia de proporcionar “a tots els homes de tots els països una existència lliure, sense por ni pobresa”.\nI la veritat és que, al menys en el pla de les relacions entre el capital i el treball, les coses no van començar malament, potser perquè persistia la gran por del comunisme, a la qual es va voler fer front amb el doble argument de convèncer-nos que estàvem en un món on les coses anirien evolucionant cada vegada més favorablement en el sentit de la llibertat i de la igualtat, i de mantenir la cohesió social amb un dels enganys més grans que mai s’hagin inventat: el de fer-nos creure què hi havia un enemic d’aquesta bona societat que era el comunisme soviètic, i que, per resistir la seva voluntat de conquerir el món, calia, no solament armar-se, sinó també mantenir una estricta disciplina social. Es a dir: equipar-se amb bombes atòmiques i míssils per poder resistir a l’enemic exterior, i vigilar i reprimir els possibles aliats interiors que pogués tenir el comunisme soviètic, la qual cosa va servir per criminalitzar els sectors més avençats dels sindicats i de l’esquerra. No ha estat fins fa pocs anys que bona part dels que van ser víctimes d’aquest immens engany que va ser la guerra freda han començat a descobrir que els havien estafat. Una estafa que, un cop liquidada la Unió Soviètica, ha seguit altres anys més amb un altre ensarronada, la de “la guerra contra el terror”, inventada per perllongar els efectes de control social, com es va poder veure ambla Patriot Act de Bush, que va permetre fer grans retalls a les llibertats dels ciutadans.\nPerò les velles mentides han arribat a tenir tanta influència, que encara serveixen avui per a usos diversos; fa pocs dies, quan uns treballadors de Nova York van reclamar un modest augment del salari mínim, van rebre la resposta del mil-milionari alcalde de la ciutat, Michael Bloomberg, de què fer-los cas era obrir una porta al comunisme. Bloomberg sabia molt bé per què servia la guerra freda, i usava l’argument per pura rutina; però, a quin comunisme s’estava referint a Nova York i en 2012?.\nTornant endarrere cal reconèixer que el període de1945 a1975 va ser en el conjunt dels països desenvolupats una etapa de pau social, en què un repartiment més equitatiu dels guanys va permetre millorar la sort de la majoria. Els salaris creixien al mateix ritme que augmentava la productivitat i amb ells creixia la demanda de béns de consum per part dels treballadors, cosa que comportava un estímul a l’augment de la producció. És una realitat que s’ha definit com “una democràcia de classe mitja” que implicava “un contracte social no escrit entre el treball, els negocis i el govern, entre les elits i les masses”.\nAquesta etapa feliç es va acabar en els anys setanta del segle passat, després de la crisi del petroli, que va servir d’excusa per iniciar el canvi. La primera conseqüència de la crisi econòmica havia estat que la producció industrial del món minvés en un deu per cent i que milions de treballadors quedessin en l’atur, tant a Europa occidental com als Estats Units. Aquests van ser anys de commoció social, amb els sindicats mobilitzats a Europa en defensa dels interessos dels treballadors, cosa que els va permetre de retardar unes dècades els canvis que s’estaven produint als Estats Units i a Gran Bretanya, on els empresaris, sota l’empara de Ronald Reagan i de la senyora Thatcher, van decidir que aquest era el moment d’iniciar una política de lluita contra els sindicats, de desballestament de l’estat de benestar i de limitació del paper dels governs en el control de l’economia.\nI és que cap a 1975 semblava clar que el triomf de la Unió Soviètica la guerra freda era impossible i que no calia témer que el comunisme pogués impulsar cap revolució als països desenvolupats. Els empresaris, i els polítics que representaven els seus interessos, podien dormir tranquils. No hi havia cap necessitat de seguir pactant: havia arribat l’hora de restaurar la plena autoritat del patró.\nAixí va començar el que Paul Krugman anomena “la gran divergència”, el procés pel qual es va començar a produir un enriquiment considerable dels més rics i l’empobriment de la major part dels altres; un procés que segueix en plena vigència a l’actualitat. El resultat a llarg termini es pot sintetitzar en aquestes dades referides als Estats Units: entre 1973 i 2011 la productivitat va créixer en un 80’4 per cent; però el salari mig per hora treballada només ho va fer en un 10’7 per cent. És evident que ja no hi ha repartiment equitatiu dels augments de riquesa entre empresaris i treballadors: que s’ha acabat el pacte que havia estat la base de l’harmonia social dels anys de postguerra.\nJoseph Stiglitz, Premi Nobel d’Economia, ho deia fa pocs dies en una entrevista: “Un treballador a temps complet està pitjor avui als Estats Units que fa 44 anys. És sorprenent –mig segle d’estancament. El sistema econòmic no funciona. No importa si unes poques persones al cim es beneficien escandalosament- quan la majoria dels ciutadans no milloren, el sistema econòmic no va bé”.\nSi voleu un testimoni de les causes que han produït aquest repartiment desigual de la riquesa en favor dels de dalt ho podeu veure en la carta que Michael Cembalest, cap d’inversions de JPMorgan Chase, va escriure el juliol de 2011 als clients del banc, on deia: “els marges de benefici han aconseguit nivells que no s’havien vist des de fa dècades”(…) “les reduccions de salaris i prestacions expliquen la major part d’aquesta millora”. “La compensació pel treball està als Estats Units en l’actualitat al mínim en cinquanta anys en relació tant amb les xifres de venda de les empreses com del PIB dels Estats Units”.\nAquesta “gran divergència” no va néixer de causes econòmiques, de la dinàmica dels mercats, sinó d’unes causes polítiques, de “la manipulació de les lleis i les regles per obra dels que podien pagar “negociadors”, legisladors i advocats per realitzar els seus encàrrecs”. Les explicacions, per tant, s’han de cercar en el terreny del poder, començant per la privatització de la política, que ha posat les institucions de govern en mans dels interessos empresarials. Ho mostra clarament l’exemple dels Estats Units, on s’ha pogut dir que: “Els caps d’estat i els funcionaris elegits per al congrés són avui en gran mesura irrellevants. Són els negociadors els que escriuen els projectes de llei i aconsegueixen que s’aprovin. Ells són els que asseguren als polítics el diner per sortir elegits i els donen treball quan deixen la política. Els que tenen el poder avui són els membres de la reduïda elit que administra les grans empreses”.\nAquesta degradació d’una política que es compra i es ven permet als empresaris bloquejar lleis que els obligarien a augmentar els seus costos, com l’augment del salari mínim que es nega a acceptar Bloomberg, però també les que es refereixen al control de la pol·lució o les que s’adrecen a la prevenció del canvi climàtic. A banda d’això, els polítics s’encarreguen de rebaixar sistemàticament els impostos a les grans fortunes i, el que és pitjor, accepten que utilitzin argúcies legals per no pagar-los.\nTot això, no us equivoqueu, pot ser de vegades més subtil del que sembla a primera vista. Tornem a la reivindicació d’una pujada del salari mínim a Nova York. Que la refusés un conservador -un Republicà, en termes dels partits nord-americans- com Bloomberg, sembla lògic. Però què va fer el governador de Nova York, Andrew Cuomo, que és membre del partit Demòcrata? Doncs oblidar-se d’aquesta qüestió i dedicar els seus esforços, comptant amb suport econòmic empresarial, a una campanya en favor del matrimoni homosexual, que era una qüestió que, a diferència de la del salari mínim, no els costaria res als empresaris que paguen la política.\nVan ser els polítics directament lligats als interessos financers els que van aconseguir durant la presidència de Clinton que es deroguessin les lleis que posaven fre a l’especulació i els que van dur l’economia nord-americana a la crisi. La crisi no va ser un accident, sinó el lògic i natural producte d’una política dedicada a afavorir exclusivament els interessos dels més rics i de les grans empreses, incloent-hi la permissivitat davant l’especulació financera, portada fins a extrems delictius. Però les conseqüències immediates les van patir només el de baix: els bancs van ser recapitalitzats, mentre moltes famílies perdien les seves cases en no poder seguir pagant les hipoteques, i l’atur augmentava sense control. Segons l’oficina del cens en 2011 hi havia 47 milions de nord-americans (un de cada sis) que vivien per sota del límit de la pobresa, i 19 milions, un terç d’aquests, eren nens en una situació d’“extrema pobresa”.\nLa crisi va durar molt poc per a les grans empreses financeres i no gaire per a les industrials. Des de l’estiu de 2009 es va començar a dir als Estats Units que la crisi s’havia superat, al menys en el sector financer, i devia ser veritat, perquè els beneficis repartits als seus dirigents van tornar a les grans xifres del passat: la mitja dels 100 dirigents més ben pagats és de 14’4 milions a l’any, sense comptar el que guanyen els gestors de fons d’inversió, una activitat més arriscada, que poden arribar als mil milions.\nPer al conjunt de la producció la recuperació de l’economia nord-americana es donava per assegurada al darrer trimestre de 2011. Una gran notícia, diria Robert Reich, però amb un aspecte inquietant, perquè “encara que el país produeix avui més béns i serveis que abans de la crisi (…), s’estan fent amb sis milions de treballadors menys”. Què es pot fer amb aquests sis milions que resten al marge del procés productiu?\nEl problema de l’atur no és solament dels Estats Units. Ho sabem prou en aquest país nostre on el dels joves passa ja del 50%. Però és que la pròpia Organització Internacional del Treball ho confirma a escala mundial en un comunicat de 29 d’abril on diu: “Malgrat els signes de què el creixement econòmic ha recomençat en algunes regions, la situació global de l’ocupació no mostra signes de recuperació en el futur proper”. A més, els llocs de treball que s’estan creant –als Estats Units com a Espanya- són en la immensa majoria de baixa qualificació, de durada insegura i de sous molt baixos, en especial pel que fa referència als que s’ofereixen als joves.\nEl que es fàcil de veure és que la crisi no ha fet més que afavorir el procés a llarg termini que condueix a l’augment de la desigualtat –és a dir, a l’empobriment de la majoria i a l’enriquiment de l’“u per cent”. Un procés que no solament segueix, sinó que s’ha accentuat com a conseqüència de la crisi. Pel març passat l’equip dirigit per Emmanuel Saez, professor dela Universitat de Califòrnia, publicava les seves estimacions del repartiment de la riquesa creada, que mostraven que, si en el conjunt del període de1993 a2010 la part del creixement total “capturada” per l’u per cent dels més rics havia estat del 52 per cent, en els anys de “recuperació de 2009 i2010”aquesta part va augmentar fins al 93 per cent. Saez acabava el seu informe amb aquestes paraules: “Hem de decidir com a societat si aquest augment de la desigualtat dels ingressos és eficient i acceptable o, en cas contrari, quina combinació de reformes institucionals i fiscals hem de desenrotllar per tal de frenar-la”.\nCom es manté l’ordre social en un context d’abús com aquest? La base està en el desenvolupament d’un aparat repressiu de nova mena, que no adopta la violència externa i pública dels temps del feixisme; però que és molt més eficaç, basat com està en l’espionatge i la prevenció. La vigilància sobre els ciutadans s’ha convertit en una seriosa amenaça per a les llibertats públiques. En l’actualitat, segons William Binney, que ha estat funcionari de la NSA(National Security Agency) durant trenta anys, aquesta institució té emmagatzemats 20 milions de “transaccions” (emails, trucades telefòniques, etc.) de ciutadans nord-americans, i una nova llei ja aprovada, la CISPA, converteix les xarxes socials en “espies del govern”. Aquesta capacitat de vigilància augmentarà considerablement quan es posi en marxa el Utah Data Center, que es calcula que entrarà en funcionament pel setembre de 2013, on “s’emmagatzemaran tota mena de comunicacions, incloent els continguts complets del correu electrònic privat, de les trucades telefòniques i de les recerques a Google, i es registraran dades personals, com itineraris de viatge o compres de llibres…”.\nEn un número recent de The Economist se’ns parla de tota una sèrie de programes de “computació social”, dedicats a l’“anàlisi dels sentiments”, que es desenvolupen en diverses universitats, amb participació i finançament milionari del govern. En la base de tots ells està un estudi sistemàtic de les informacions disponibles, amb una especial incidència a l’anàlisi del que circula per les xarxes socials, per tal d’identificar els possibles punts en què es pot produir una protesta, i facilitar la forma de prevenir-la o de donar-li resposta ràpidament.\nAfegim-hi l’ús d’avions no tripulats, “drones”, que comencen a ser utilitzats per diversos departaments de policia i que permetran mantenir un control pràcticament total dels ciutadans. El més angoixós és, a més, que, com és sabut, els drones no solament s’utilitzen a Afganistan, Pakistan o Iemen per obtenir informació, sinó per eliminar individus sospitosos de ser “enemics”. Que pot passar un dia a les nostres ciutats, quan no es tracti només de desallotjar els joves de les places sinó d’enfrontar-se a moviments més violents? I això que us dic no és pas una fantasia; sabem ja d’un departament de policia de Texas que ha manifestat la seva intenció d’armar un drone amb gasos lacrimògens i pilotes de goma.\nM’he ocupat d’aquestes coses dels Estats Units perquè marquen una línia d’evolució que, ens agradi o no, s’està repetint a casa nostra. Els problemes de l’atur ens són comuns, com ho és la diferència creixent entre els guanys dels més rics i els ingressos dels ciutadans comuns. Com sabeu, les pensions que rebem són prou curtes, i tot apunta a què encara minvaran; però pareu-vos a mirar les prejubilacions multimilionàries que reben els dirigents de la banca, com els del senyor Goirigolzarri, que ha estat triat per a presidir Bankia, i que, a més del sou d’aquest càrrec, seguirà cobrant uns 3 milions d’euros a l’any que li corresponen pel pla de pensions que li va fer el BBVA quan es va prejubilar a 55 anys.\nTornem, però, a la història de l’inici de la gran divergència. A Europa la persistència de la “xarxa social de protecció” creada pel moviment obrer va retardar inicialment, excepte a Gran Bretanya, una evolució semblant; però els efectes de la crisi de 2008 van facilitar que el procés s’accelerés aquí, on les coses eren en principi molt diferents. Per començar, la càrrega del deute públic era limitada i no podia per ella mateixa provocar cap mena de crisi. Malgrat això, el procés iniciat a partir de la crisi nord-americana va anar entre nosaltres més de pressa i més enllà que als Estats Units, tant en el que fa referència a l’eficàcia amb què la banca va aconseguir el control de la política econòmica, com en els danys infligits a la ciutadania.\nLa seqüència va començar de manera molt semblant: especulació, crisi, rescat de la banca, empobriment dels treballadors i de les capes mitges. I amb una faula destinada a convèncer-nos que la culpa era del que havíem “malgastat” en escoles i hospitals, de manera que ens corresponia ara pagar per aquests excessos del passat.\nNo era veritat. Sí que ho era que hi havia hagut un mal ús de la despesa pública, que va resultar escassament productiva; però no ho és que el deute públic hagi estat, com encara ens volen fer creure avui, la causa de la crisi dels països del sud d’Europa. Una anàlisi de les xifres de les últimes dècades mostra que els dèficits i els deutes d’aquests governs estaven en2008, a l’inici de la crisi, en un mínim històric. El problema el va causar l’augment incontrolat del deute privat, i l’actuació dels governs que el van assumir en arribar la crisi, com havien fet els Estats Units, però de manera molt més àmplia i incontrolada, com ho segueixen fent avui (Bankia n’és un exemple). Krugman mostra que la relació entre l’endeutament públic i el PIB d’aquests països havia anat millorant fins a 2007 i que no podia ser per ell mateix causa del conflicte: “El que tenim en aquests moments, conclou, és el resultat de la crisi, no d’un excés de despesa pública anterior”. De manera semblant s’expressa Joseph Stiglitz, que ens diu que Espanya i Irlanda tenien superàvits al pressupost i una baixa relació del deute al Producte interior brut. I us voldria recordar que l’un i l’altre, Krugman i Stiglitz, són Premis Nobel d’Economia.\nEl deute públic espanyol era baix, en efecte, però el deute privat és, en canvi, un dels més grans del món, a proporció de les dimensions de la nostra economia. Un deute privat que procedeix sobre tot dels negocis de construcció: de la bombolla que amb la tolerància i la complicitat dels governs, del PSOE o del PP, i dels dirigents de bancs i caixes d’estalvi va permetre que es concedissin crèdits de manera incontrolada, arriscant els recursos dels que els havien confiat els seus estalvis.\nReferint-se a la política d’austeritat que s’aplica a l’eurozona, Stiglitz deia fa poc en una conferència a Viena: “Penso que Europa s’encamina al suïcidi”. Un suïcidi al que ens porta el govern de Madrid, amb la plena col·laboració del de Barcelona, decidit a salvar els bancs i sacrificar els éssers humans, malgrat que la major part dels economistes de prestigi, als quals va acabar sumant-se l’opinió del Fons Monetari Internacional, hagin criticat una política que es limita a la retallada de la despesa pública i deixa de banda els estímuls per al creixement de la producció.\nLa teoria legitimadora de l’austeritat sosté que els efectes negatius de les retallades salvatges vindran compensats per un canvi en la “confiança” que durà a un nou creixement de la despesa dels consumidors i de la inversió als negocis, com a conseqüència del qual es reactivarà l’economia. Però el que ha passat és el que totes les lliçons de la història econòmica sostenien que havia de passar: la “confiança” no s’ha presentat i, lluny de créixer, la despesa del sector privat ha seguit caient (per exemple, les vendes al detall han caigut a Espanya a la vora d’un 25 % entre 2007 i 2012). “La bona notícia, explicava Krugman a finals d’abril, és que moltes persones influents estan admetent que això de la “confiança” era un conte de fades. La mala notícia, que, malgrat aquesta admissió, sembla haver-hi poques probabilitats d’un canvi de ruta a curt termini”.\nEn termes generals resulta innegable que l’austeritat ha agreujat la situació econòmica a tots els països en què s’ha posat en pràctica. Grècia, Espanya i Irlanda, que van adoptar una severa política de retallades, han vist com augmentava l’atur, perquè els retalls afectaven sobre tot als productors. “I en cada cas la reducció del dèficit del pressupost ha resultat menor del que s’esperava, perquè els ingressos per impostos han caigut, com a conseqüència del col·lapse de la producció i de l’ocupació”. Si es deixa que una economia es mantingui deprimida hi ha moltes raons per esperar que la situació porti “a un cercle viciós de disminució del potencial, que condueixi a més austeritat i així successivament”. Amb la conseqüència d’empitjorar encara l’endeutament dels governs. Com ha dit Landon Thomas, referint-se a Espanya, “com més promet el govern retallar el pressupost, tant més s’apressen els inversors estrangers a desfer-se dels seus títols espanyols de deute”.\nUn dels errors més evidents d’aquesta política, en la seva versió espanyola, ha estat el de retallar en les despeses en l’ensenyament. Com deia el New York Times en un editorial amb el títol d’“Una sobredosi de patiment”: “Escatimar en el que necessita la força de treball del demà per pagar la bombolla immobiliària d’ahir no té sentit en termes econòmics”. Com ha dit Stiglitz fa pocs dies: “L’actiu més valuós de la societat, el seu capital humà, està essent malgastat i fins i tot destruït. Els joves, privats a llarg termini d’un treball decent (…), acaben alienats (…). La joventut és l’època en què es formen les habilitats; d’aquesta manera, en canvi, s’atrofien (…). El patiment que sofreix Europa, en especial els seus pobres i els seus joves, és innecessari”.\nL’estèril “sobredosi de sofriment” imposada a la ciutadania europea ha donat lloc a moviments de protesta, en especial per part dels joves, que en sofreixen les pitjors conseqüències amb la falta de treball. Per ara els governs europeus estan responent a la situació de la mateixa manera que el nord-americà: amb un enduriment semblant de les lleis encaminades a reprimir qualsevol forma de protesta i amb la creació de nous mètodes d’investigació policial, des dels reconeixements facials a les webs de denúncies. La resta ja vindrà.\nAusteritat i repressió són dues qüestions clarament relacionades, a Europa com als Estats Units, ja que formen un dels elements definidors del nou sistema. Convé que quedi clar: no es tracta de mesures temporals destinades a fer front a la crisi, que desapareixeran quan es torni a la normalitat en el terreny de l’economia. La criminalització de la protesta va encaminada sobre tot a imposar unes mesures restrictives que contenen elements de canvi permanent en les regles del joc social, destinats a persistir: reforma laboral, limitació del dret de vaga, atacs als sindicats, privatització progressiva de la sanitat pública, desballestament de l’educació pública…\nPel desembre de 2011 Robert Fisk comparava les revoltes àrabs amb les protestes dels joves europeus i nord-americans en un article que es titulava “Els banquers són els dictadors d’occident”, on deia que els partits polítics “d’occident” donen el poder que han rebut dels votants “als bancs, els traficants de derivats i les agències d’avaluació, sostinguts per la deshonesta panda d’experts de les grans universitats nord-americanes, (…) que mantenen la ficció de què aquesta és una crisi de la globalització, en comptes d’una trampa financera imposada als votants”. Les eleccions als nostres països, afegia, “han acabat essent tan falses com les que els àrabs es veien obligats a repetir, dècada darrere dècada, per tal d’ungir els propietaris de la seva pròpia riquesa nacional”.\nHi ha, a més, un aspecte preocupant en les perspectives que se’ns presenten. Fins ara hem estat parlant només de la destrucció de l’estat de benestar. Però sembla que ens estem adreçant a una nova etapa en què el que es privatitzarà no serà solament la política, sinó l’estat mateix.\nAnalitzant el procés de les privatitzacions del serveis públics a Anglaterra, James Meek diu que el seu caràcter gradual oculta una metaprivatització: la dels ciutadans. El que es ven no són els serveis, sinó els ciutadans que estan obligats a pagar per tota una sèrie de serveis que el govern ha deixat que es degradin per justificar-ne la privatització.\nEn el cas dels Estats Units, que es bo d’observar per advertir les línies de futur que ens amenacen, tenim una sanitat convertida en negoci en què un de cada sis ciutadans no té cap mena d’assegurança i un 19% dels que en sol·liciten una –pagant, com està clar- no la pot obtenir, perquè les companyies es neguen a assumir els possibles costos dels que estan sotmesos a medicació o fins i tot dels que tenen sobrepès.\nEn el terreny de l’educació, on hi ha una campanya general per la destrucció de les escoles públiques i la seva substitució per concertades, el que primer només era un intent de control de l’ensenyament s’està convertint en una pròspera línia de negoci. Més complex és encara el que passa amb les universitats, on l’elevació de les matrícules obliga els estudiants a demanar crèdits que es suposa que podran tornar quan tinguin un treball. Es calcula que hi ha 37 milions de nord-americans que arrosseguen deutes d’aquesta mena, per un import total que suma un bilió de dòlars. Un terç dels que han demanat crèdit no poden pagar els interessos i queden agafats en una trampa que els obliga a acceptar treballs mal pagats per fer front a la situació.\nLa més sinistra de les privatitzacions, però, és la de les presons, administrades per grans companyies, que estan creant una massa de treballadors esclaus que es lloguen a entitats com Chevron, Bank of America o IBM, per treballar dins o fora de les presons.\nNo és ja solament l’estat del benestar el que està amenaçat, sinó l’estat democràtic mateix i la societat civil en què aquest es sosté. Tot apunta a un futur de retorn cap a la privatització total, com en els temps feudals, on potser no pagarem impostos, sinó serveis de treball forçat a les empreses propietàries de tots els recursos i tots els serveis de què dependran les nostres vides.\nEl que pretenc amb aquest plantejament és situar el que està passant en una perspectiva a llarg termini. El que estem vivint és una nova etapa, iniciada fa uns trenta-cinc anys, en una llarga història de pugna social. Les dificultats que estem passant no procedeixen de l’evolució fatal dels mercats, sinó que formen part d’una acció deliberada per canviar la línia d’evolució que ens havia dut, amb l’estat de benestar, a l’establiment d’una societat relativament equilibrada. El que estem perdent en l’actualitat no són concessions generoses que se’ns havien fet, sinó els guanys acumulats de dos cents anys de lluites socials que ens van permetre establir un sistema de negociació de les condicions i de la remuneració del treball per l’intermedi dels sindicats, i guanyar per a tots l’educació pública, la sanitat pública i el sistema de pensions. Tot això ens ho estan arrabassant i, si ens ho deixem perdre, potser tornarem a necessitar altres dos cents anys per recuperar-ho.\nCom podem escapar d’aquest destí? Hi ha avui a mig món moviments de protesta, protagonitzats sobre tot pels joves, que són els majors damnificats d’aquesta evolució: hi ha hagut l’onada de la primavera àrab als carrers de Tunis o d’Egipte, hi ha encara avui ocupants a les places de les ciutats nord-americanes, indignats a les de Madrid o Barcelona, estudiants en lluita a Xile, a Québec o a Mèxic. És un fenomen prou interessant, entre d’altres raons perquè ha permès de tornar a plantejar la discussió sobre la necessitat de reformar profundament el sistema econòmic i social en què vivim. En alguns casos aquests moviments han guanyat una nova força en establir solidaritats amb altres sectors afectats, com els ecologistes o els treballadors. Però, ara per ara, esbandir els ocupants d’una plaça resulta fàcil i el sistema ha demostrat la seva eficàcia en el camí de la repressió.\nHi ha també propostes de canviar les coses des de baix, amb procediments pacífics. Als Estats Units s’està difonent una anomenada nova economia que proposa estendre la producció i la banca cooperatives i que invoca l’exemple de Mondragón. Però Mondragón fa mig segle que funciona, i no està clar que hagi servit per canviar globalment les coses a l’estat espanyol. En la mesura en què el poder que avui exerceix l’estat empresarial es basa en el control de la política, està clar que serà molt difícil canviar les coses, si no se li arrabassa aquest poder.\nPotser heu llegit –i, si no, us recomano que ho feu- la carta que José Luis Sampedro ha adreçat a Rajoy, on comença posant en dubte la legitimat de la seva ascendència per via femenina. En aquest document Sampedro parla d’un dia en què: “la sociedad se rebela, salimos a la calle, tomamos los poderes públicos, proclamamos una Asamblea Constituyente, convocamos un referéndum sobre la forma de Estado, disolvemos los partidos actuales y los obligamos a refundarse en partidos que atiendan a las ideologías políticas y no a las económicas, establecemos un sistema de elecciones realmente democráticas, nos salimos de la moneda alemana (llamada también euro) y establecemos pactos bilaterales con los países importantes, invertimos en educación e investigación…”.\nM’hi apunto. Però, com s’aconsegueix? El farmacèutic jubilat que es va suïcidar a Atenes, Dimitris Christoulas, parlava de kalashnikovs i expressava la seva esperança en “els joves sense futur que prendran un dia les armes i penjaran els traïdors nacionals ala Plaça Syntagma, igual que els italians van penjar Mussolini“. Entenc la seva desesperació, però dubto que hi hagi avui les condicions per assaltar el poder amb el kalashnikov a la mà per tal de fer tots els canvis que vol Sampedro.\nChris Hedges, que denuncia que el que volen els nostres governants empresarials és establir “un món de senyors i de serfs, un món en què la repressió serà la nostra dieta quotidiana, un món de fam i de revoltes, un món de controls brutals, en que el nostre esperit ha se ser esclafat”, té, però, fe en aquesta revolució universal inspirada pel repudi del vell ordre establert i ens diu: “La lluita serà llarga i hi haurà moments en què sembli que no ens porta enlloc. La victòria no està assegurada. Però és l’única esperança que ens queda”.\nJo penso que no es pot sostenir indefinidament un sistema que ens està arrabassant els drets socials en què consisteix l’herència que hem rebut de les generacions passades i que, per altra banda, no té res a oferir a les noves generacions, abocades a l’atur i a la sobreexplotació. A la meva generació només li correspon ja la tasca d’ajudar a explicar la naturalesa del problema i denunciar les mentides amb què s’intenta convèncer-nos de què no hi ha cap alternativa, per tal d’induir-nos a la resignació. Quan érem més joves vam intentar canviar les coses, però és evident que no ens en vam sortir. No en vam saber prou i, a més, alguns dels que s’havien ofert a dirigir-nos ens van enganyar per tal de desmobilitzar-nos. Ara els toca als més joves la tasca de procurar canviar el món, perquè no pot ser que es resignin a acceptar el que han heretat de nosaltres.\nJosep Fontana, Girona, 06/06/2012\nFontana, Història, Història econòmica\nJosep Fontana: darrera classe a la Pompeu Fabra added by elguaita on 13 de juny de 2012