El tarragoní: de setembre 2019\nEn aquest blog s'hi publiquen articles, notícies i comentaris, amb opinions personals de l'Àngel López i Lluís. Molts, els que van encapçalats amb una data, són els articles editorials del programa "Un dos i seguit", que s'emet els divendres per Tarragona Ràdio, a partir de dos quarts de nou del vespre, amb repeticions els dissabtes a les 12 del migdia i els diumenges a les 10 del matí.\nUnes colles molt especials\n[Un dos i seguit, 20-9-19]\nDiumenge passat a la tarda va tenir lloc, a la plaça de la Font de Tarragona, el tradicional concurs de colles de les festes de Santa Tecla. Una cita competitiva amb una llarga trajectòria de 73 edicions que enguany havia estat a punt de no portar-se a terme per les raons que ja hem comentat prou i que no cal repetir.\nAllò important és que, tal i com es va recordar allí mateix, hi ha voluntat, no només per part dels organitzadors, sinó també de l’Ajuntament, de que no només segueixi fent-se el concurs, sinó que torni a acollir alguna categoria del Campionat de Catalunya.\nAquesta vegada, salvat a darrer moment, el concurs es va haver de conformar amb ser vàlid per al Campionat Territorial, però a l’hora de la veritat va resultar molt més lluït del que es podia preveure. El motiu és que va acollir unes colles extres molt especials, diverses anelles formades per antics dansaires de l’Agrupació Sardanista Tarragona Dansa, com una manera més de celebrar el 40 aniversari de l’entitat.\nLa veritat és que allò més rellevant no va acabar sent la classificació, sinó un munt d’emocions i sensacions. Hi vam veure anelles molt veteranes, on es va demostrar que allí on n’hi ha hagut sempre en queda, sobretot quan en no pocs casos tot i no ballar en colla de competició de fa temps, són habituals en ballades i aplecs. En altres, tothom pensava que si s’hi posessin arrasarien en el Campionat. En tot cas, al marge de l’emoció dels retrobaments, alguns de feia molt de temps, en conjunt es va oferir un espectacle ben atractiu al nombrós públic que ja vivia la festa anant d’un lloc a l’altre procurant abastar diversos actes; en definitiva, el gran argument dels que defensen que el concurs es faci en un lloc cèntric de la ciutat des del punt de vista tecler.\nAra, mentre la Tarragona Dansa afegeix un nou èxit en el seu aniversari, després de l’espectacle al Teatre Tarragona i la gran anella envoltant la Catedral, caldrà veure si s’aprofita aquest impuls sobrevingut al concurs i si es compleixen les promeses municipals, l’any vinent torna la «normalitat».\nPublicat per Angel López Lluís a 1:59 Cap comentari:\nGent tòxica i gent que fa feina\n[Un dos i seguit, 13-9-19]\nCom us podeu imaginar, després de la meva participació a la gran manifestació de la Diada de dimecres a Barcelona, jo, que sóc observador de mena, se m’acuden molts possibles comentaris. I més, encara, després d’escoltar allò que s’ha dit posteriorment a les xarxes socials i als diferents mitjans de comunicació.\nPotser no sigui la més important d’aquestes observacions, però n’hi ha una que m’ha recordat determinades actituds sobre la sardana. I m’explico. Són aquells individus que corren a destacar, sobretot, que les dades de participació diuen que érem molts menys que altres vegades. Bé, i què? No gosen assegurar que la xifra de la Guàrdia Urbana de 600.000 fossin pocs per a una manifestació en general, perquè, és clar, algú els podria dir que ho comparessin amb qualsevol altra convocatòria i quedarien en evidència. I més si tenim en compte que són molts anys seguits de fer manis multitudinàries.\nNo em refereixo, com podeu suposar, a aquells que són clarament contraris a la independència, els quals estan obligats a combatre i minimitzar l’independentisme. Es tracta d’aquella gent negativa de mena, aquells que un dia passen per casualitat prop d’una ballada de les menys reeixides i els falta temps per remarcar-ho i se senten obligats a destacar que «això ja no és el que era», a exposar una diagnosi sobre tot allò que està mal fet i per això no funciona, que les sardanes estan acabades i que ara allò que cal és fer castells. I, generalment, ho diu gent que potser alguna vegada hi ha estat involucrat però que ara segur que no i, a més, ignora totalment el context general del sardanisme actual. No sap, per exemple, que hi ha llocs que sí funciona, possiblement a la mateixa població on aquell dia s’ha punxat; i, sobretot, no té en compte que si hi ha casos on la sardana és viva -que n’hi ha, creieu-me-, és perquè alguns personatges, moltes vegades sense fer soroll, treballen perquè sigui així.\nPublicat per Angel López Lluís a 1:22 Cap comentari:\n[Un dos i seguit, 6-9-2019]\nAquesta setmana, després de l’habitual parèntesi estiuenc, tornem a agafar el ritme habitual de l’Un dos i seguit a Tarragona Ràdio i ho fem amb una certa sensació de vertigen davant el munt de qüestions que podem comentar. El cert és que aquestes setmanes de les vacances no han estat buides, precisament, per a allò que ens ocupa en aquest programa. S’han generat notícies o aspectes per tractar de tota mena i de tots colors, de manera que, segur, trigarem setmanes en poder pair-ho tot com cal.\nHa estat un estiu, a més, amb moltes ballades, sobretot de festa major, més de les que semblava fa uns mesos (recordeu allò de l’efecte eleccions municipals?) i, crec, amb uns nivells de participació, en general, notables, almenys en els casos que he pogut observar. En el cas de Sant Magí, per exemple, feia temps que no es veia una ballada tant concorreguda i amb gent ballant a Tarragona.\nD’altra banda, quan tornem de vacances, ja se sap que tenim al davant les festes de Santa Tecla, on a més de les activitats habituals, hem de parlar d’alguns dels actes del 40 aniversari de l’Agrupació Sardanista Tarragona Dansa que estan inclosos en la programació. Un d’ells, per cert, igual ajuda a acabar de “salvar” (entre cometes) el malaurat concurs de colles.\nI entre les moltes coses que podrem comentar els propers mesos, esperem que a fi de bé, hi haurà, per exemple, el projecte de crear una nova cobla a les terres de l’Ebre i en una població especialment rica en músics. Anirem veient com resulta la nova i renovada temporada de La Sardana de l’Any, estarem atents als següents actes dels 40 anys de la Tarragona Dansa, seguirem tot allò que passi en el Campionat de Catalunya de colles... i un llarg etcètera que també inclourà veure si segueix tenint l’interès que fins ara ha evidenciat el nou bloc d’anàlisi crítica del sardanisme –principalment el de competició- que publica el tarragoní Manel Andreu, força coneixedor d’aquestes qüestions que aquí, cada setmana, també ens neguitegen.\nPublicat per Angel López Lluís a 13:46 Cap comentari:\nEm vols enviar un missatge?\nCobla Reus Jove\nLA RIBA. CONCERT DE FESTA MAJOR. DISSABTE 8 D'AGOST DE 2020\n"Podríem estudiar el reconeixement de la sardana esportiva"\n"Cobles i orquestres a la Selva. La Vella i la Nova d'Amer al segle XIX"\nPrendre la paraula | Prendre la paraula\nDijous 2 de febrer a les 19h, parlarem de Llunas a La Base\nLA SARDANA PER LA LLIBERTAT DE BANOLES APLEGA A MÉS DE 12.000 BALLADORS\nAquest és el tarragoní\nAngel López Lluís


Digui, Digui – Francesc Box\nSi has dit aquestes dues senzilles I curtes paraules amb una cantarella, vol dir que ja tens una edat, si fa no fa com jo.\nDigui, digui… va ser un curs de català creat l’any 1984 per la Generalitat amb l’objectiu principal d’apropar l’ensenyament del català a la població adulta no catalanoparlant.\nEl curs estava en diferents medis: llibres (com ebooks però sense endollar), cassets d’àudio (unes coses que rebobinaves amb un bolígraf, BIC cristal a poder ser), ….\nTambé es van adaptar per a la televisió, ràdio i premsa. Però la versió de la televisió ho va petar. Eren scketchos curts, divertits, amb actors I actrius amb el nivell de l’Alfred Lucchetti, Margarida Minguillón, Ramon Madaula, Juanjo Puigcorbé, Pepe Rubianes (tots dempeus),… amb guions d’en Josep Maria Benet i Jornet (entre altres) i música d’en Quico Pi de la Serra. Els influencers de l’època.\nDoncs bé, he volgut fer servir aquest viatge en la memòria com a capçalera de l’apartat on vull recopilar tots els continguts en català que trobi per la xarxa: podcasts, webs, canals de youtube, ….\nIntentaré que siguin continguts de qualitat i que encara estiguin actius o que encara siguin en català (he trobat algun canal de youtube que, tot i que va començar en català, ara el contingut és en Espanyol.\nDoncs bé, espero que ho gaudiu!


«Sumar sempre és bo però no puc marxar content» - Diari de Girona\n«Sumar sempre és bo però no puc marxar content»\nEs felicita pel debut del jove Joel Arimany, diu estar «satisfet» amb els canvis a l'onze però admet que «no estem en un bon moment»\nLES IMATGES DE L'EMPAT D'ANIT A MONTILIVI.El porter Bono salta de manera acrobàtica per anticipar-se a una possible aturada del defensa local Kiko Olivas.En el segon aniversari de la mort del porter del planter Nil Marín, el seu germà Arnau va fer la sacada d'honor instants abans del partit.Jugadors i afició van reclamar penal en una caiguda de Jaime Mata quan el madrileny enfilava cap a la porteria rival.\nEmpatar no era la idea. Després de tant de temps sense donar una alegria a l'afició, Pablo Machín tenia ganes de celebrar una victòria. Però, una vegada més i ja portem cinc mesos consecutius, el triomf se li va resistir al seu Girona, que anit va signar una actuació amb més intensitat i plena de voluntat que no pas marcada per la qualitat i les oportunitats de gol. «Qui hagi vingut a veure un equip capaç de plantar-se a l'altra àrea amb deu tocs, segur que ha marxat disgustat», va expressar, recordant les «limitacions» (referint-se a les baixes) amb les que la seva plantilla encarava la cita contra el Saragossa. Amb tot, el sorià no va acabar gens satisfet:?«Puntuar sempre és bo, però no marxo content cap a casa. Espero que tota aquesta insistència, algun dia es tradueixi en fruits».\nSi més no, Machín convidava a «valorar» la igualada final, sobretot perquè un rival «en molt bona forma» com el que el seu equip havia tingut al davant «tampoc ha pogut fer gran coses». Ara bé, no va amagar que, després de tant de temps sense guanyar a casa, amb tres empats consecutius i amb l'opció de caure en zona de descens, «el nostre moment no és bo. És cert que tots els partits que hem jugat a casa els hem merescut guanyar. Ara, s'ha de ser equànim. La classificació diu que estem a baix. Això sí, cal recordar que s'han introduït molts canvis i que tothom s'ha esforçat molt». Perquè ahir, per mil i un motius, l'equip titular era força diferent a l'habitual. No es va guanyar, però l'actuació d'homes com Pol Llonch, Rubén Alcaraz i Borja García van deixar prou content a Machín:?«Tothom ha complert. S'han esforçat i això es valora a tot arreu. Hem competit bé i estic satisfet perquè un gran rival com el Saragossa no ens ha generat ocasions. M'agradaria fer un joc més elaborat, tenir més frescor i encert en l'última passada, més punta de velocitat... Però ara mateix no és aixi». A?banda, va definir com a «experiment» haver situat Granell al carril esquerre al tram final.\nSobre el possible penal a Mata, el sorià no es va mullar («m'agafa molt lluny. He vist l'acció repetida i el jugador?em reconeix que la falta és clara, però l'àrbitre és el que decideix», va dir), abans de felicitar-se per fer debutar el jove Joel Arimany:?«Sempre és bo que debuti un gironí; no he fet el canvi de cara a la galeria, sinó perquè ens ajudés».\n«Ha estat un partitlleig en el qual hem fetmolt poc per guanyar». Girona FC


Badanotis :: Recta final amb bones vibracions\nRecta final amb bones vibracions\nCTT Badalona - 12/03/2019 05:57\nEL TITUS TORNA A GUANYAR\nAmb el descans del primer equip, en una jornada amb resultats favorables per seguir aspirant a la fase d'ascens a Superdivisió, el protagonisme ha estat per a l'equip de Primera Divisió, que continua lluitant per acabar entre els tres primers. Després de la garrotada rebuda a Olot, els blaus tornaven a presentar la seva tripleta titular a casa contra el Vic, que precisament donava descans al seu millor jugador (4-2). Als badalonins els hi queden tres partits i tots a casa.\nVICTÒRIA IN EXTREMIS DEL CHARLOTTE'S\nEl tercer equip del club va sumar una victòria contra un rival de la part alta de la taula, el Calella, reforçat amb un ex-jugador de Divisió d'Honor com Aitor Puig. Els blaus van haver de remuntar un 1 a 3 advers per forçar els dobles, on novament van haver de remuntar un 0-2. Amb aquesta victòria els badalonins queden a un pas de proclamar-se campions de lliga.\nEL DECATHLON, IMPARABLE\nNova victòria a Preferent, 0-6 a Castelldefels, per als joves badalonins que aprofiten el duel entre Sant Cugat (1rs) i Ciervo (3rs) per consolidar-se a la segona plaça. La lliga queda completament oberta, ja que de les tres jornades restants, ara vindran, precisament, el Ciervo i el Sant Cugat a casa i els blaus acabaran la lliga al camp de l'Aliança de Lliçà (9ens).\nBONA ACTUACIÓ AL DARRER PROMESES\nEls joves de la pedrera badalonina van tenir una gran actuació en la darrera fase del Circuit Promeses de la temporada. Montàñez va ser semifinalista al màxim nivell i Ruescas va fer vuitens, acabant 6è i 17è a la classificació general, de 469 palistes.\nIvan Gómez i Adrià Robles van ser campions dels nivells G i M, respectivament.


El Govern valencià rebutja la petició de Compromís de retornar definitivament la Dama a Elx – Iniciativa del Poble Valencià\nLa diputada i portaveu de Compromís per Elx, Mireia Mollà, ha explicat hui que “el Govern valencià ha rebutjat per complet hui sol·licitar el retorn definitiu de la Dama d’Elx a este municipi, una decisió que impedeix al nostre municipi comptar amb el seu bust iber i beneficiar-se de l’impacte cultural, turístic i econòmic de la seua presència”.\nMollà ha realitzat esta petició en la Comissió d’Educació i Cultura de Les Corts que ha tingut lloc este matí. Ho ha fet a través d’una sol·licitud de compareixença que havia demanat a la consellera, María José Catalá, però que finalment ha atès la secretària autonòmica de Cultura i Esport, Julia Climent.\nLa diputada de Compromís ha explicat que “des de Compromís hem realitzat esta demanda perquè entenem que no té sentit que la Dama seguisca fora d’Elx, ja que és en el seu entorn original on millor s’entén esta peça, i, a més, la seua presència també suposaria un projecte estratègic per al municipi”.\n“Malauradament, el Govern valencià segueix tenint un concepte exclusivament centralista de la cultura, de manera que ha optat per refusar esta proposta al·legant la recent remodelació del Museu Nacional Arqueològic, sense tenir en compte que esta decisió impossibilita a Elx beneficiar-se de l’¡mpacte de comptar amb esta peça de gran valor”, ha apuntat.\nMireia Mollà ha assenyalat que “és lamentable que els membres del Govern valencià no contemplen que el retorn de la Dama és una qüestió de legitimitat, però encara ho és més el fet que la mateixa alcaldessa d’Elx, Mercedes Alonso, tampoc recolze este retorn definitiu i ni tan sols haja aconseguit davant els seus companys de partit a Madrid un regrés temporal del bust”.\n“Des de Compromís seguirem reclamant el retorn de la Dama a Elx i treballarem per seguir fent d’Elx el referent estatal en l’art iber i posar en valor el seu patrimoni arqueològic”, ha conclòs.\n←Compromís pregunta al Consell pel conveni amb la UMH sobre el grau de Comunicació Audiovisual\nOltra aconsegueix la unanimitat de les Corts per instar al Govern a tractar els malalts de l’Hepatitis C amb fàrmacs d’última generació→


Lletres i Paisatges del Baix Llobregat: 06/30/09\nFestival de Teatre 'Al Carrer'' Viladecans\nDe nou una nova edició del Festival de Teatre al Carrer de Viladecans. Els propers dies 2, 3, 4 i 5 de juliol la ciutat de Viladecans viurà la seva XXª edició d'un festival que ja comença a ser un clàssic dins del gènere de teatre al carrer.\nEl video és una mostra de l'edició del 2008.\nUna bona mostra per fer-nos una idea d'un festival que ja és una cita de referència pel sector.\nUs convidem a veure aquest video...\nPublicat per Gabriel a 22:03 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Apunts culturals, Videoteca\nNens saharauis al Baix\nEl juliol és un mes solidari al Baix Llobregat.\nDiverses poblacions de la comarca acullen com cada any nens i nenes dels camps refugiats del Sahara en el programa de Colònies estiuenques que organitzen diverses entitats solidàries amb el Poble Saharaui.\nEl Prat o Castelldefels són algunes de les poblacions que aquest any han acollit aquests infants.\nVet aquí un exemple de solidaritat gairebé anual amb un poble amb un conflicte totalment oblidat pels mitjans.\nTambé et convido a llegir l'entrada que vaig escriure entorn al mateix tema del blog "Nàufrag i obrer".\nPublicat per Gabriel a 21:32 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Apunts d'actualitat, Hemeroteca, La comarca, Solidaritat


PASTA DE FULL AMB POMA I MADUIXES - Recepta de myTaste\n5 pomes grogues (tipus golden)\n12 maduixes 1 llimona\nAquest pastís queda genialamb gelat devainillai toffee o nata muntada. Val a dir que tot i la senzillesa és boníssim, la pomali aporta una textura suau i esponjosa i la mantega juntament amb la canyella aporten una aroma increïble\nTapeu amb la pastadefull, pinteu-laamb ou batut. Si voleu fer la pastadefull vosaltres, la recepta és aquí\nAmb un corró l’aplanem i l’allarguem (com la foto). La fiquem en un bol ihitirem el sucre morè i la sal\nEstenem la pastabrisaisi cal amb un corró l’estiremfins que tingui la mateixamidadel motllo. Un dia, amb les presses, Stéphanie es va oblidarde posar la massa base abans de les pomes i se li va ocórrer provar de fer-ho al revés\nPosar la pastadefull en un motlle, punxar-la amb una forquilla, iabocar-hi el preparat anterior. Les ondulacionsde la pasta estan fetes amb els dits\nEl mes passat, que vam anar amb una colla d'amics a la Festa de la Sega deDeltebre, vaig tastar un cóc depomaimpressionant, amb molts trossos depomacaramel·litzada\nLes empolvorem amb canyella irepartim la poma per sobre la massa que tenim al motllo. Decoremamb sucre glas\npacientment la pasta mentre es daura ide beure lentament una copa. Per la pastabrisa. PomadeGirona em va demanarsim'interessavaescriure una recepta amb la poma per una revista\nEs cobreix la pasta sucrée amb paper de forn i al damunt s'hi col·loquen pesos per tal que no s'abaixi durant la cocció\nM’he decidit pel pastís depomaambcruixentde nou. de mantega a temperatura ambient. Una variaciódelclàssic pastís depoma, al que el cruixentde nou li dóna un airerústic\nAbans deservir es pot empolvorar el pastís amb sucre glas. Greixar un motlle per enfornar amb una micad’oliitirar la barreja en el motlle\nINGREDIENTS PER LA PASTADEFULL. Posem la crema a sobre la pastadefull. Ara que és època demaduixes és una bona oportunitat per a fer aquest postre, tot i que la fruitapodem posar-la al gust de cadascú\nAquest Pastís dePomaambPastadeFull es pot menjar sol o acompanyat d’una micade nata líquida, d’una crema anglesa o d’un gelat devainilla\nAquest pastís depoma és melós, dolç, amb molt de gust depomai entra bé a qualsevol hora. pelar, ambdelit, a gust\nPastís de mil fulls amb Crema, Maduixes i Kiwi\n(jo com que la pintodesprésambgelatinadepoma, a vegades no la pintoamb ou). Gelatinadepomai un ou opcional\nRepartim aquesta mescla per sobre de la base icobrimamb les pomes tallades a làminesfines lleugerament encavallades\nPastís amb cereals ifruita, molt sa iamb un gust molt delicat …. amb paper de forn. Si posem les panses, les haurem tingut en remull, dins d’una micad’aigua calenta, o amb algun licor, com rom o brandy\ncomproveu que estiguicuita la pasta, clavant-hi un escuradentsi que surti net. pasta, clavándo un palillo y que salga limpio\npastís depomaimaduixes) i un altre de pera, que és semblant en composició però amb textura diferent, i que està també molt bo\nCom que està feta ambpastadefull és millorconsumir-la el mateixdia que la fornegeu, però us asseguro que això no serà un problema\nPASTIS DE MADUIXES\nCol·loquem la mousse sobre el pa depessici el decoremamb les maduixes, i les pintemamb melmelada dil·luida o almíbar\nCom que encara tenimmaduixes, avui he fet una adaptacióde la recepta del blog corazón de almíbar del que en sóc una fan indiscutible\nLa pastabrisa és una massa no gaire dolça, la qual cosa ens permet omplir-laamb un farcit més dolç


Sadomasoquisme econòmic - Punt de vista - alandar\nProbablement el lector no coneixerà aquest text d’Ignasi de Loiola sobre com ens hem de comportar davant les temptacions: «L’enemic es torna com a dona al ser escanyolit de força i fort de grau: perquè així, com li és propi a la dona, quan s’enfada amb algun baró, perdent l’ànim tot fugint quan l’home li mostra molt l’esguard, i per el contrari, si l’home comença a fugir perdent l’ànim, la ira, la venjança i la ferocitat de la dona és molt crescuda i sense mesura, de la mateixa manera és propi a l’enemic escanyolir-se i perdre l’ànim…, quan la persona posa molt esguard contra les temptacions «(EE 325).\nPrescindim ara de si el text és masclista i d’altres qüestions afins. Si el cito aquí és perquè em sembla una bona descripció del que li ha passat a aquest govern amb aquest «enemic de natura humana» que són els mercaders.\nTinc la certesa interior que Rajoy va arribar al govern convençut que, només per ser de dretes, els mercaders i els bancs serien els seus aliats i li facilitarien les coses (personalment, jo també creia que seria així). Però la cobdícia de riquesa és, segons sembla, inacabable i, a més a més, neuròticament covarda. Total: Rajoy se’ls va rendir, es va deixar assotar i els mercaders, en comptes de donar-se per satisfets, es van créixer demanant més i més i més. Així s’ha creat una relació clarament sadomasoquista, on els mercats són una d’aquestes «dòmines» vestides de negre i amb assots, de porno barat. Europa lloa «els sacrificis que ha fet Espanya» però, en lloc de dir que ja estan acabats i que ara comença la recuperació, té la barra de dir que «encara hem de fer més» i de respondre a totes les nostres humils súpliques com el cartell aquell de l’acudit: «Avui no es recupera, demà sí». I demà igual. Han palpat aquests sàdics alguna cosa de l’immens dolor que aquests mesos ens han infringit? Al principi un creia que no; ara pensa més aviat que sí; i que gaudeixen amb això. És hora de preguntar-se si no hauríem de seguir el consell de sant Ignasi i dir als mercaders «fins aquí hem arribat». L’usurer sempre demana més, però quan s’adona que pot perdre-ho tot, afluixa i cedeix.\nEm sembla que el govern ha deixat clar en aquests mesos que no tenia absolutament cap pla econòmic, fora d’aquesta esperança en què els mercaders anaven a ajudar-nos i de les clàssiques paraules tan altisonants com buides sobre «què bé que anirà Espanya quan jo arribi» o la socorreguda apel•lació a l’herència rebuda que no coneixiem, quan bona part d’aquesta herència provenia de comunitats autònomes governades pel PP. No coneixien ni aquests enganys propis? Sigui com sigui, en fallar aquestes expectatives, no han trobat més recurs que, primer, cedir encara més i, després, començar a queixar-se amb por i demanar ajuda. Si en lloc d’economia es tractés de sexe, la premsa rosa o «Corazón, corazón» ho passaria d’allò més bé explicant la intensitat de l’idil•li entre Rajoy i Merkel i els seus posteriors silencis i distàncies, perceptibles aquí i allà, etc.\nQuan dic que moltes conductes europees són senzillament canalles, no nego que no tinguin les seves raons ni que nosaltres siguem innocents. Europa no es fia de nosaltres: i és normal que qui posa els diners exigeixi un mínim de seguretat i de garanties per a no fer el ximplet. Però aquest «no es fia» afecta molt menys a la ciutadania que a la classe política, de la mateix manera que també el meu qualificatiu de canalles es refereix molt més a la classe política europea que a la ciutadania del país que sigui.\nEntre la classe política espanyola queden pocs illots o oasis d’honradesa i servei a la comunitat. Però la immensa majoria, en augment cada vegada més, van entrar en política per servir-se a si mateixos: els hem vist viatjant en primera o com a VIP, tirant de cotxe oficial (i no un Renault Clio precisament), canviant de casa o construint-ne una de nova al poc temps d’haver entrat en política… Amb els fons de cohesió ja vam donar algun exemple lamentable (i aleshores el nivell d’honradesa estava molt més alt perquè encara no havia arribat l’espantosa sequera moral dels últims anys). A conseqüència d’alguna història de corrupció de les que hem conegut (i només en una petita part) escoltem converses en què s’explicava que el còmplice buscat seria «una persona normal i no un imbècil«… Són els valors que respirem i és normal que no es refiïn de nosaltres.\nCaldria dir el mateix d’aquells dels que nosaltres ens queixem: ni els alemanys i alemanyes són tan nacionalistes com ara la senyora Merkel, ni tenen tanta ambició com ara els seus banquers; ni els italians i italianes són tan poc de fiar com ara Berlusconi; ni els francesos i franceses són tan fastuosos com ara el seu anterior president.\nI no hi ha temps per a més, tot i que queden pendents dues preguntes serioses: a) Per què, llavors, vam triar a aquests polítics? Requeriria una anàlisi més lenta però, si més no, la pregunta serveix per apuntar cap a una educació cada vegada més atenta a engendrar tècnics grans i persones petites; a la mentida i a la injustícia distributiva de les campanyes electorals o la falsa apel•lació al vot útil. Després podríem mirar si les eleccions d’altres països han estat netes i no ens adonem de lo brutes que són les nostres. I b) El gènere policíac va descobrir fa anys el tipus d’assassinat insensible i a llarg termini, per exemple: un enverinament amb petites dosis continuades (semblant al que es va dir d’aquell opositor rus el nom del qual no puc recordar). No sempre es pot detectar aquest tipus de crims però almenys seria convenient que, quan els governs ens parlin de reformes que no són retallades o de préstecs que no són intervencions i altres subtils eufemismes, els ciutadans i ciutadanes ens acostuméssim a parlar d’assassinats a càmera lenta. I saber que, quan Europa parla de demanar-nos «més sacrificis», ens està demanant que anem assassinant a poc a poc els febles (perquè, és clar, els «grans», els respectables, els milionaris, els únics dignes de viure en això que anomenem «democràcia», no han patit gairebé gens amb aquesta crisi, ni els han tocat les seves immenses fortunes, ni …).\nDavant d’aquesta realitat, un dia no hi haurà algú a qui li broti de l’ànima una «objecció de consciència? «Aixeca’t, Senyor, que no triomfin els malvats; aprenguin les nacions que no són més que homes» (salm 9b).


Formació Ocupacional – Escola Antoni Algueró\nEscola Antoni Algueró > Formació > Formació Ocupacional\nCursos subvencionats destinats a professionals i treballadors en situació d’atur que desitgin ampliar els seus coneixements i obrir-se a nous mercats de treball.\nCom a centre colaborador del SOC, l’Escola “Antoni Algueró” compta dins de la seva oferta formativa amb cursos oficials de Formació Professional Ocupacional que permeten obtenir Certificats de Professionalitat. Aquests certificats acrediten el conjunt de competències professionals que capaciten per al desenvolupament d’una activitat laboral identificable en el sistema productiu sense que això constitueixi regulació de l’exercici professional.\nEls cursos de Formació Ocupacional, que tenen una durada típica d’entre 300 i 600 hores i es desenvolupen durant entre 3 i 6 mesos, inclouen formació al nostre centre i pràctiques en centres de treball per a tots els alumnes que superin les avaluacions.\nPer accedir tant a aquests cursos de formació, com a la obtenció del Certificat de Professionalitat, s’han de complir els requisits d’accés als cursos de Formació Ocupacional.


Orsai, el grup dels jugadors de l'Athletic, presenta la seva primera cançó\nBarcelona. Divendres, 22 de gener de 2021. 19:29\nActualitzat Divendres, 22 de gener de 2021. 19:29\nAsier Villalibre, el búfalo de Gernika, s'ha convertit en un temps rècord en tot un referent de l'Athletic Club. I és que el migcampista va ser el gran protagonista de la final de la Supercopa, en la qual, malgrat començar el duel des de la banqueta, va marcar el 2-2 en el descompte, va provocar l'expulsió de Messi i, ja amb la copa entregada, va generar una imatge ja icònica, la celebració del títol tocant la trompeta.\nOrsai osatzen dugu / Orsai somos:\nÓscar De Marcos - gitarra/guitarra\nMikel Balenziaga - gitarra/guitarra\nDani García - bateria/batería\nAsier Villalibre - ahotsa/voz, tronpeta/trompeta\nIñigo Lekue - baxua/bajo\nMikel Vesga - gitarra/guitarra pic.twitter.com/GmATdAqJOA\n— Orsai Music (@OrsaiMusic) January 21, 2021\nTot això ha servit perquè el món hagi sabut de l'existència d'Orsai, un grup de rock format per 6 jugadors de l'Athletic Club, amb Asier Villalibre (veu i trompeta), Óscar De Marcos (guitarra), Mikel Balenziaga (guitarra), Mikel Vesga (guitarra), Dani García (bateria) i Iñigo Lekue (baix).\nSegons expliquen els seus protagonistes, el grup va sorgir mig de broma, per passar l'estona, fins que es van adonar que no ho feien tan malament. "Volem que sigui un himne de comunitat i germandat, el d'un grup d'amics a qui els agrada el rock, en comptes d'apostar al pòquer online," asseguren.\nUn homenatge als jugadors fidels al seu club\nAprofitant el boom de la Supercopa aconseguida després de superar el Reial Madrid i el Barça, el grup Orsai ha decidit presentar el seu primer single, One Club Men, una cançó que homenatja aquells futbolistes que desenvolupen tota la seva carrera esportiva a un mateix club. Tal com ha informat la discogràfica, el videoclip va ser gravat durant el concert que van fer els 6 jugadors de l'Athletic a l'hotel de Sevilla després de guanyar la Supercopa.\nAsier Villalibre, tocant la trompeta a la celebració de la Supercopa / EFE\nLa cançó, en esukera, comença així: "Des de sempre he estat i seré lleial a tu. Des de petit em vas ensenyar a somiar, One club men lololoooo. Poden dir que soc esclau d'una antiga idea, però darrere d'aquesta idea hi ha un poble sencer"...\nEl vídeo, com era d'esperar, s'ha convertit en tot un fenomen entre l'afició del Athletic Club.\nFoto principal: imatge promocional del primer single d'Orsai, un grup musical que formen 6 jugadors de l'Athletic Club / @OrsaiMusic\nBARÇA La dura carta d'acomiadament del Barça a Setién Ignasi Noguer


Inici Productes Woffu\nGestió de Vacances i Absències\nGestió Documental y Firma Digital\nWoffu és una solució cloud per a la gestió del temps de les persones, que permet maximitzar la comunicació, el compromís i transparència minimitzant el temps de gestió dels departaments de RR.HH i el dels empleats.\nWoffu , a més, facilita el compliment del Real decret 8/219 d'una manera senzilla, àgil i segura.\nLa publicació del RDL 8/219 estableix l'obligatorietat d'implantar un registre diari de la jornada laboral.\nWoffu és un gestor en línia de vacances, absència, presència i control horari que compleix amb tres premisses fonamentals per a la gestió dels Recursos Humans:\nAgilització de la feina del departament de RRHH, estalviant temps.\nFacilitat d'ús per part dels empleats.\nEls empleats podran, a través del seu perfil, fitxar digitalment, indicar les seves absències, sol·licitar permisos i vacances i tot quedarà registrat perquè el departament de RR.HH pugui obtenir els informes fàcilment.\nI tot això des de les diferents seus de l'empresa o des de qualsevol altra ubicació, ja siguin les oficines dels clients, per a empleats desplaçats, o una altra localització (Teleworking), bé a través de l'aplicació web o des del seu app per a dispositius mòbils.\nDefinició de l'abast de Woffu de manera conjunta.\nGestió de les infraestructures per a la instal·lació dels equips.\nGestió dels contractes i llicències.\nCreació de l'estructura organitzativa.\nCreació del conveni amb la personalització de les absències d'acord a l'empresa.\nCreació dels horaris.\nCreació de rols dels empleats.\nImportació de les dades dels empleats per a la càrrega inicial.\nVACANCES I ABSÈNCIES\nDes de el punt de vista de gestió de vacances i permisos Woffu permet:\nLa sol·licitud de vacances, baixes i absències per part dels treballadors des del web o des d'un dispositiu mòbil, en tot just 3 clic's pot annexar justificants o parts de baixa si així es requerís.\nL'aprovació, per part dels responsables de qualsevol de les peticions es fa des d'una única pantalla.\nEls empleats sempre estan al corrent dels dies disponibles.\nEls responsables tenen una visió integral de l'estat dels membres del seu equip.\nPrestacions del control de presència de Woffu:\nPermet el fitxatge digital, bé des del web, bé des d'un dispositiu mòbil.\nDisposa d'informes sobre les hores treballades.\nPermet crear il·limitats horaris fixos, flexibles, rotatoris, ...\nEl control de presència de Woffu compleix al 100% amb la legislació espanyola.\nLa gestió i organització de torns de la aplicació te, entre d'altres, les següents característiques:\nPermet planificar i assignar torns de treball als empleats.\nPossibilita una fàcil visualització dels torns en el calendari per centres de treball, departaments, càrrecs,....\nPermet l'assignació directa o modificació dels torns des del calendari.\nPermet la impressió del calendari.\nCom a gestor de documents, Woffu compleix els següents requisits:\nPermet, de manera senzilla, distribuir informació de recursos humans als empleats.\nPermet organitzar la documentació per categories.\nPermet compartir, de forma automàtica, les nòmines amb els empleats.\nPermet la recepció de documentació centralitzada per part de l'empleat.\nL'arxiu de la informació és un entorn cloud segur.\nA més, es poden digitalitzar els documents més importants:\nPermet signar en qualsevol momento, des de qualsevol lloc i dispositiu.\nFluxos i procesos de signatures automatizables directament en el mòdul de documents.\nWoffu disposa d'una sèrie d'informes ja definits que possibilita tenir informació de l'empleat, de l'activitat desenvolupada, de la presència, de visites, ...\nMètriques actualitzada i KPI 's de gestió de recursos humans.\nInformació sobre els índexs d'absentisme, saldos de vacances, informe legal d'hores treballades,...\nPossibilitat d'exportar i compartir la información.\nCom a eina de comunicació corporativa Woffu permet:\nComunicar a tots els empleats les últimes noticies de l'empresa.\nConvidar als empleats a esdeveniments corporatius.\nLa creació d'anuncis individuals o grupals.\nIncloure imatges o documents adjunts a aquests comunicats.


recomana.cat - Crítica de l'obra: Fedra. Sergi Belbel | Una tragèdia universal servida amb uns referents massa caducs per Jordi Bordes\nExplica Sergi Belbel, que Racine va voler convertir la "Fedra" clàssica amb un vers molt pròxim, gens carregat. Que, sense perdre el pes de la paraula, fos pròxim als espectadors del moment. La traducció de Belbel, efectivament és fidel a aquesta mirada. I sí, el vers es percep en la llunyania del ritme mentre les paraules (sense obviar les metàfores i les imatges literàries) arriba prou directe. És una oportunitat, de fet, de poder comprendre la cronologia d'aquest drama que és en realitat, fruit d'un malentès i d'una moral massa oprimida. La pega és que la posada en escena retorni al format més clàssic.\nEn un espai amb un eclipsi molt adequat pel ritme de la peça però que no troba prou recorreguts ni recursos d'entrades i sortides. El més preocupant és el to dels actors, generalment d'una afectació exagerada. El vers ressona immens, sí, però a costa de la credibilitat del personatge. Són les interpretacions més contingudes, en què es revela millor la intenció del dissortat Hipòlit (Xavier Ripoll procura construire el drama cap endins, extrem que l'humanitza), Enona (maquinadora Mercè Sampietro, sempre amb la voluntat de fer servei a Fedra) o de la mateixa Fedra (Emma Vilarasau respira fresca quan, presa per la bogeria, confia que encara és possible l'amor d'Hipòlit). La pretesa profunditat dels personatges, que pateixen els embats del destí (o la mala voluntat dels déus, envejosos), té aires còmics per l'audiència, quan hauria de ser una escena de gran contundència dramàtica. Llàstima perquè Jordi Banacolocha hagués pogut fer un protector d'Hipòlit molt més creïble, o Lluís Soler defensar una derrota de l'heroi amb una humilitat ben humana. Pel que fa a Queralt Casasayas significa el punt de claror de l'escena (sap jugar-hi generosa), el que aconseguirà redimir, en part, tots els mals.


EL DOLOR ÉS PSICOLÒGIC.... O NO.\nEl dolor físic és una experiència subjectiva, difícil de verbalitzar, resultat d'una activació de diferents àrees del cervell que reaccionen a un estímul que aquest entén com a una amenaça. És el que té tenir cervell, no poder obviar el dolor. A veure si algú inventa alguna aplicació (compatible amb Android, please) que permeti desactivar el cervell durant una estoneta. O una pastilleta. O una paraula especial. O un soroll. O una poció màgica.\n... el que sigui !!!!!!!\nNo sap lo agraïts que li estariem molts dels lisiats....\nPer favor, qui sigui que ho inventi que s'afanyi que aquí també "tenim pressa".\nEn general, les experiències subjectives solen ser complicades d'explicar i, sinó, proveu de fer entendre a algú que no practica ciclisme el que és per nosaltres coronar un port amb vent de cara, no perdre roda d'un grupet o notar com es queixen les cames al aixecar-se del sofà desprès d'una sortida castigadora. És difícil explicar com ens sentim perquè les experiències personals les vivim des de dins i ningú sent ni pensa com nosaltres. Passa el mateix quan intento explicar el dolor de la rehabilitació. Impossible.... així que, els que hagueu passat per unes sessions de fisio desprès d'una cirugia al genoll, sabreu per on van els tirs. Els que no, millor ni pensar-hi. És, senzillament, insuportable.\nAhir vaig fer la sessió número 11 amb el Sergi. Seguim guanyant graus, mica en mica, cada dia una mica més. Com que ja passo dels 110º, ja puc baixar escales amb la cama bona primer, sense por a que la dolenta quedi darrera i, al doblegar-se, faci mal. Bé,.... de mal en fa, noto una punxada però s'aguanta perquè la meva tolerància al dolor ha augmentat a una velocitat estratosfèrica durant aquestes dues últimes setmanes.\nEl quàdriceps encara està molt dèbil i de vegades em fa el joc i se'm doblega sense voler però a la que pugui començar a aixecar una mica de pes aixó es solucionarà. No puc començar a fer peses perquè no ens interessa que el múscul creixi, ja que quan creix s'escurça i ara estem intentant estirar-lo al màxim per guanyar el 100x100 de mobilitat en l'articulació.\nAixí que, de moment segueixo amb els exercicis excèntrics i concèntrics a casa, matí i tarda, non-stop. Per tant, avui no puc tatxar, aixxx.... No passa res, no ens poséssim pas nerviosos. Tot arriba i, com deia la meva àvia, "No hi ha mal que duri cent anys". Toca seguir treballant fort i amb moltes ganes, tant el genoll com el coco, esquivant els moments "de bajón". Si aquests es resisteixen a marxar, acceptar-los com a part del procés però sempre amb un ull obert perquè a la que es despistin, patada al cul!!\nBON ANY 2015 !!!\nPublicat per nikabike a les 14:59 Cap comentari:\nEl no poder conduir és una de les coses que més he trobat a faltar durant aquest primer mes post operació. M'he tornat una persona dependent dels altres : m'han hagut d'acompanyar al metge, de portar-me a la feina i venir-me a recollir, entre d'altres coses i, la veritat, és que em rebentava fer anar de bòlit als pares i a l'Iván. Ara ja està, ja he recuperat la meva independència i això és un gran què. Tornar a agafar el cotxe em genera llibertat i, tot i que he de vigilar en no fer cap gest sobtat que em pugui provocar una punxada al genoll, puc decidir on anar i quan anar-hi.\nTambé he pogut començar a fer exercicis a casa, isomètrics i excèntrics. Tot i que encara els faig sense pes, són durs per la musculatura, doncs em fan treballar tots els músculs de la cama i el quàdriceps es carrega. No són gaire "apassionants", la veritat, però algu és algu. Aquest n'és un d'ells:\nAmb el Sergi la cosa també avança. Ja estic a prop dels 110º (apretant ell). A casa sola arribo als 90º.\nAquest primer vídeo és de quan em van treure la fèrula, abans d'iniciar la rehabilitació.\nI aquest segon és desprès de 6 sessions de rehabilitació amb el Sergi:\n2.- treure punts\n3.- treure fèrula desprès de 3 setmanes\n4.- iniciar rehabilitació\n5.- treure crosses\n6.- començar exercicis a casa sense pes\n7.- començar exercicis a casa amb pes\n9.- acabar rehabilitació\n11.- tornar a ser la Nikabike\nJa vaig de baixada. He passat l'equador dels 11 passos i, la veritat, és que motiva moltíssim veure que vaig avançant i que la cosa va bé, que no ha sorgit cap entrebanc inesperat ni he hagut de fer cap pas enrere. Sóc conscient que els propers passos seran més lents, doncs el treball que em resta és progressiu, gradual i requereix paciència, tenacitat i il·lusió. Per si de cas faig curt, en demanaré una mica de cada als Reis que, com que són molt generosos, estaran a l'alçada de la petició. Però per escriure la carta encara tinc uns dies de marge, per anar pensant en més cosetes... no escatimarem.\nAprofito per desitjar-vos unes fantàstiques festes, que els Reis siguin molt generosos amb vosaltres, al tanto amb els turrons, no ens passessim pas.... que tingueu molta salut i, sobretot sobretot sobretot, que pedaleu MOOOOOLTS KILÒMETRES !!!\nPublicat per nikabike a les 12:59 Cap comentari:\nCOM AFRONTAR PSICOLÒGICAMENT UNA LESIÓ ESPORTIVA\nSóc psicòloga i, tot i que no em dedico a la psicologia de l'esport, m'atreveixo a explicar què ens passa, a a nivell psicològic, quan ens fem mal i hem de deixar de fer l'esport que ens agrada durant un temps.\nEls qui practiquem esport assumim que correm un cert risc de fer-nos mal, tot i que mai et penses que et passarà a tu. Però és un fet que les lesions existeixen i que aquestes varien en gravetat en funció del seu temps de recuperació. Fins fa poquet, la intervenció dels professionals ha anat dirigida a la recuperació física de l'esportista i a escoltar tant les molèsties com els dolors que l'esportista explicava però en els últims anys aquest tipus d'intervenció ha anat canviant i s'han començat a dedicar esforços a la vessant psicològica del lesionat durant el seu procés de rehabilitació.\nQuan ens fem mal, no tots reaccionem igual. Uns converteixen la situació en un repte personal i una oportunitat per créixer i altres com amenaçadora i de difícil acceptació i solució. La diferència entre els primers i els segons és com afronten la lesió : uns es mostren optimistes, comunicatius i es marquen objectius a curt termini mentre que els altres són més pessimistes, ansiosos i dubten de la seva rehabilitació.\nLes lesions comporten una disfunció de l'organisme, doncs tenim dolors, molèsties, una reducció de l'activitat esportiva i de relacions socials. No fem esport, no descarreguem ansietats, no veiem als companys de fatigues, no fem els que ens agrada, no dormim bé... no estem contents. Aquests fets generen enfado, irritabilitat, depressió i ressentiment, que no només afecten a la persona en qüestió sinó també al seu entorn. Per això és de suma importància no abandonar aquesta part mental que també pateix, es desmotiva i ho veu tot negre. Ens stressem, ens sentim incompresos, ningú pot calmar la frustració que pateixes i, si aquesta ansietat no es gestiona bé, pot descarregar-se de forma incorrecta.\nNo s'ha inventat cap pastilla que resolgui tot aquest caos mental, ni que t'ajudi a acceptar la nova situació, per tant, toca afrontar-la de la millor manera possible i tenir localitzada la tecla "Cancel·lar" que tots tenim al coco per poder-la clicar ràpidament, quan els pensaments tòxics ens ataquen.\nD'aquesta manera aprendrem a bloquejar aquests pensaments negatius que són gratuïts i que ens fan sentir-nos insegurs, doncs ens generen falta de control de la situació. La recuperació depén de molts factors però el principal és de nosaltres mateixos, imagineu-vos si tenim poder! També és bo "sentir-se ocupat". Les hores que dedicaves a l'esport abans de lesionar-te s'han d'omplir. No és gens fàcil, a mi els caps de setmana se'm fan eterns, però hem de trobar estratègies i activitats per fer passar les hores. Quan menys hi pensem, millor. Una altra proposta és la de marcar-se objectius a curt i a mig termini, així ens seran fàcil d'aconseguir i això afectarà al nostre estat d'ànim. Metes a llarg termini no ens ajuden ni a focalitzar l'atenció ni a rebre recompenses... al contrari, s'acaben convertint en càstigs i ens generen més ansietat. Res, fora. El recolzament social també és important; sobretot dels companys de fatigues. Que la gent que entén el que estàs patint t'animi, se'n recordi de tu i et pregunti com vas et fa sentir que encara formes part de la vida "esportiva" que comparteixes amb ells i aixó és un dosi extra de motivació.\nMés endavant us explicaré unes tècniques que alguna vegada he posat en pràctica i que m'han ajudat; són les visualitzacions. Ja us en faré cinc cèntims quan les posi en marxa un altre cop.\nRes més, no vull fer-me pesada ni fer l'entrada excessivament llarga i, ni molt menys, fer cap classe magistral de res.Si alguna vegada us lesioneu, no abandoneu la part mental, no us deixeu vèncer per pensaments auto-destructius i demaneu ajuda al vostre entorn. Estem rodejats de gent amb molta empatia, que sap escoltar quan ho necessitem i que són de vital importància en el procés de recuperació. No en tingueu cap dubte.\nSi he de ser sincera, em costa portar a raja tabla tots aquests propòsits... com en tot en la vida, la teoria és molt fàcil i la pràctica, és una altra història. Intento cada dia tenir la tecla ben a prop, la utilitzo sovint i funciona. Proveu-la.\nPublicat per nikabike a les 13:54 Cap comentari:\nSi l'operació es mereixia un dia especial, 11 de l'11, la rehabilitació no podia ser menys i, per evitar enveges innecessàries, ella també va tenir un dia fàcil de recordar : 12 del 12. Au, tothom content.\nRecuperar graus és un dels objectius actuals. L'altre és guanyar musculatura. Les dues accions generen una mica d'stress al genoll, doncs aquest es defensa i s'inflama perquè no vol que l'atabalin gaire.\nAmb el Sergi, el fisio d'Arenys, treballem el primer objectiu. Ahir vaig arribar als 90º estirada d'esquena (amb la pelvis bloquejada i ell emputxant, jo sola no hi arribo). Fa mal, ja m'ho imaginava. Però no és que sigui necessari sinó que és imprescindible per poder recuperar-me el 100%. El Sergi és un bon professional i té tota la meva confiança. Sé com treballa les lesions importants i, no només com rehabilita a esportistes sinó que mostra sempre una gran empatia i, els que estimem l'esport, ho valorem moltíssim. Així que té tot el meu permís per seguir "aprentant".\nEl segon objectiu, de moment, el treballo jo a casa. Faig concèntrics i excèntrics pel quàdriceps, encara sense pes. Desprès m'hi poso gel perquè el genoll s'inflama. També pujo les escales posant ja primer la cama operada i exigint-li que faci força. M'he d'agafar a la barana perquè no tinc força per fer sola tot el gest però vaig millorant. Per baixar escales encara he de posar primer la dolenta, no em pot quedar darrera perquè no arribo als 110º i és el que necessito per poder fer aquest gest.\nLa cicatriu està perfecte. Tant el doctor com el Sergi han coincidit en que m'hi posi un oli de Rosa Mosqueta desprès de la dutxa. Així ho faig every day. Per recuperar sensibilitat a la zona de la cicatriu, m'he de fer uns massatges molt suaus, inclús quan estic mirant la tele anar-me-la tocant.\nJa camino sense crosses!!!\nEstic segura que la rehabilitació anirà fent el seu efecte a l'articulació i que d'aquí poquet ja podré conduir i pujar escales sense ajuda.\nLa qüestió és no deixar de pensar en positiu.\nPublicat per nikabike a les 11:45 Cap comentari:\nREHABILITAR-SE, L'ART DE SER DISCIPLINADA\nAvui he anat a veure al Dr.\nTot segueix en ordre. He guanyat una mica de força al quàdriceps i uns 10º de flexió.\nJa em deixa començar la rehabilitació. Perfecte. Demà fem l'estrena. Ja us explicaré.\nLa veritat és que ara inicio una fase molt important en aquest procés. Començo el camí cap a la recuperació del moviment absolut de la cama, que em permeti doblegar-la per complet. Serà un camí llarg i una mica dolorós, però com que l'afronto amb moltes ganes i sé que aniré avançant, l'inicio amb molta il·lusió i força de voluntat. La disciplina serà la meva companya des d'ara endavant i segur que serem bones companyes de ruta.\nEm deixa aparcar una crossa i em fa anar només amb una, tot i que per casa ja vaig sense cap.\nAvui fa just un mes que em vaig operar. Reconec que el temps no m'ha passat volant ni que tots els dies han sigut "bons". Reconec que encara ploro, de tant en tant, i que no puc evitar emocionar-me quan miro fotos o veig l'Scott. Però a la vegada penso que només puc anar endavant i que quan més estimes, més pateixes i jo, a la meva Scott, l'adoro. Així que.....\nGràcies per passar-te per aquí, tu que em llegeixes.\nGràcies pels ànims que m'envieu. M'ajuden molt.\nDe moment no obro comentaris, aquests seran per la Nikabike ;o)\nMoltes gràcies, de veritat.\nPublicat per nikabike a les 12:41 Cap comentari:\nGOOD BYE FÈRULA!!\nDimecres vaig anar al Dr. Desprès de 3 setmanes amb la cama immobilitzada per la fèrula m'he pogut alliberar d'ella. Bé!!!\nTot segueix el seu curs.\nEl dolor el tinc controlat, fa dies que no em prenc res i la cicatriu està perfecte. Em va treure les "tirites" que feien de punts i que m'havia posat desprès de treure'm les grapes (ojo aprensius) :\nHe de tornar a utilitzar les dues crosses durant aquesta primera setmana sense fèrula, doncs la cama està dèbil, tinc poca estabilitat i he de vigilar en no doblegar-la sense control.\nEl Dr. em fa esperar uns dies abans de començar la rehabilitació. De moment m'ha posat deures per fer a casa. Un exercici és contraure quàdriceps i aixecar cama 5 segons, per treballar l'atròfia muscular:\nL'altre és doblegar fins on pugui la cama, estirada al llit panxa avall:\nEl primer al principi no el podia fer. El Dr. em va explicar que el cervell inactiva el múscul perquè sap que no el pot fer servir i el que he de fer és primer, una ordre mental cap al múscul i desprès aixecar-lo. És tremend el que fa el cos humà. El segon exercici és més dolorós i angoixant perquè aixeco només un pam la cama. Notar un tope és una sensació que fa una mica d'angúnia perquè et fa ser conscient del recorregut que li queda a la cama per poder fer tot el gest i, a la vegada, el grau d'adherències i fibrosis que s'han fet i que, amb l'amic fisio, s'hauran d'anar trencant.\nTorno a tenir visita el proper dijous, a veure com em veu i si em deixa iniciar la rehabilitació.\nEstic animada perquè ara només puc anar endavant i sé que tinc molta feina per fer però tot indica que la cosa va "viento en popa a toda vela". Com que sóc de les persones que penso que els esforços sempre tenen la seva recompensa, no escatimarem i estarem a l'alçada.\nBon pont i, qui pugui, que pedali.\nPublicat per nikabike a les 13:13 Cap comentari:\nDimecres va tocar la primera revisió desprès de l'intervenció.\nEm van treure les grapes i la ferida està perfecte.\nEm va posar unes tirites petites que fan de punts i una gassa que em podré treure el dilluns vinent. Els punts aniran caient sols. Dilluns ja em podré dutxar.\nTambé hem eliminat una crossa. És fantàstic recuperar l'ús d'una mà, doncs amb les dues ocupades no podia fer quasi bé res. Ara ja em puc portar el plat a taula.\nAquesta setmana ja he treballat, m'ha anat bé per distreure'm. Asseguda, amb els nanos, les hores han passat més ràpid.\nTorno a tenir visita al metge el dimecres dia 3 de desembre. Aquest dia serà molt important per mi perquè em traurà la ditxosa fèrula. Quines ganes, per favor!!\nDurant aquestes dues setmanes he de vigilar de no tensar el quàdriceps i, sobretot, quan em dutxi, no doblegar gens la cama. Anirem en compte.\nEstic molt contenta perquè tot va sobre rodes. Ja no em prenc cap calmant, només un anticuogulant, doncs encara em moc poc.\nVinga, bon cap de setmana !!\nPublicat per nikabike a les 10:30 Cap comentari:\nJa estic a casa.\nL'operació ha anat bé, tan bé que el múscul ha donat de sí i ha pogut ser "enganxat" al tendó, sense necessitat d'implants ni claus. Tres dies a l'hospital, amb els dolors pertinents i cap a casa.\nTot just ara inicio un procés que he dividit en 11 etapes:\nJa puc eliminar la primera. Anem bé!!\n11 etapes. No és un número aleatori. Per mi té molt significat. El dia 11 de l'11 em vaig operar. Vaig anar a buscar les autoritzacions a la mútua i em va tocar el número 11. Em van venir a buscar a l'habitació per entrar a quiròfan a les 11 i la primera revisió la tinc el proper dimecres a les 11. Casualitats, potser sí.\nLa veritat és que la incomoditat de l'andamio que porto és important, però és el que toca. Estic aprenent a dormir en mode "mort", cames estirades i mirant amunt. Proveu-ho, enganxa.\nEncara em queden uns dies de "pastilleo" (protectors, calmants, antiinflamatoris, anticoagulants i antibiòtics) però en breu anem treient-ne i deixem a l'estómac tranquilet uns dies.\nAixí que segueixo la meva lluita. Amb moltes ganes.\nI am Nikabike (11 lletres, ale).\nPublicat per nikabike a les 12:56\nNomés perds quan deixes de lluitar\nDecideixo seure, desprès de tants mesos en silenci, i utilitzar aquest espai per poder treure amb tota la ràbia que pugui, la merda que he estat vivint aquest dos anys d'inactivitat. No sé si és el moment més idoni ni si és el lloc correcte. M'és igual.\nAvui m'he decidit a escriure perquè necessito, com res en aquest món, tornar-me a sentir Nikabike. Creure'm que de veritat podré tornar a posar el cul sobre la més que enyorada Scott i juntes, remprendre el viatge que vam deixar a mitges.\nDimarts dia 11 de novembre entro al quiròfan. Desprès d'estar mesos i mesos i mesos voltant, visitant metges especialitzats, provant i fent de tot per treure'm el dolor al vast extern de la cama dreta, que des de l'estrebada a Puigcerdà no m'ha deixat viure, un doctor ha escoltat la meva crida desesperada d'ajuda. M'ha trobat la lesió: una desinserció del vast extern. En altres paraules, el múscul es va desenganxar de l'ós. Quan passa això, aquest múscul tendeix a la retracció i s'ha de tornar a empalmar a l'ós. Ho faran amb implants i claus de titani que aniran a la ròtula. Estaré tres setmanes amb la cama tiesa, que és el temps que sol trigar el múscul en "enganxar-se" o l'ós. Tres dies a l'hospital i cap a casa. Un cop em treguin els vendatges i la fèrula començaré la rehabilitació. No sé quan temps s'allargarà. No ho he preguntat. M'és igual, el que faci falta. Sé que a partir del dia 11 em començo a curar de veritat.\nNo sé si algú pot arribar a imaginar pel calvari que he passat i he fet passar a qui m'estima, durant aquests mesos. La medicina està plena d'ineptes, d'aprofitats, de sords i de mancats d'empatia. Les vegades que he sortit d'una consulta, aguantant-me les ganes de plorar i còrrer cap al cotxe per poder-ho fer, els viatges amunt i avall, els diners amb tractaments inútils, les proves i proves que m'he fet, les hores que he perdut a les consultes i al llit sense poder dormir i els dies de mal humor amb que he castigat a l'Iván, tot això per res. Per seguir tenint una sensació de soledat, d'incomprensió, de desesperació i, el pitjor de tot, de punt i final.\nQuan estàs enfonsada, les forces flaquegen i tens la temptació de tirar la tovallola. Veus que els dies no volen, sinó que passen a càmera lenta. Que els caps de setmana i el temps lliure es converteixen en els teus pitjors enemics. Que el món segueix rodant mentre tu et consumeixes i et resisteixes a viure sense la teva passió. Que les rodes de l'Scott es comencen a desinflar a la mateixa vegada que els teus ànims. Que les llàgrimes no s'acaben mai. Que la persona que està amb tu pateix com jo perquè ella, millor que ningú, sap com ho estic passant. Que qui et pot ajudar et diu que no tens res. Que no pots deixar de lluitar per una cosa en la qual hi penses cada dia. Que has de ser feliç quan no en tens ganes. Quan tot això passa, llegeixes que "només perds quan deixes de lluitar" i jo, sóc lluitadora. No he deixat de lluitar ni un minut. Diuen que hi ha dos tipus de dolors: el que et fa mal i el que et canvia. He tastat els dos i, la veritat, no sabria dir quin dels dos és pitjor.\nNo sé si algú em llegirà. Si digués que no m'importa mentiria. Però tampoc és la meva intenció. Escric per tornar-me a sentir Nikabike. Per treballar la part psicològica, que està tocada. Per anar-me preparant per la rehabilitació i per perdre pors.\nEscric per mi. Perquè aquesta és la cursa més llarga i dura que mai faré. Per justificar el meu silenci i demanar perdó a aquells amb els qui he perdut contacte. Poc tenia a explicar.\nEscric per tu Iván. Perquè t'ho he fet passar molt malament sense tenir-te cap culpa. Perquè tot i tenir mals moments, no m'has deixat anar mai de la mà. Perquè no es pot estimar més. Tu, la Kuota, l'Scott i jo tornarem a petejar-nos els Alps, les Dolomites, els Pirineus i la nostra estimada Catalunya.\nGràcies per estimar-me tant. Espero estar SEMPRE a l'alçada. T'estimo.\nPublicat per nikabike a les 17:58\nSORTIDES DE BENVINGUDA A L'ESTIU (OFICIAL)


⚡ Indignació amb Gustavo González i María Lapiedra per aquest gest amb el seu nadó\nIndignació amb Gustavo González i María Lapiedra per un gest amb el seu nadó | GTRES\nGustavo González i María Lapiedra han fet un canvi de 'look' el seu nadó i les xarxes socials esclaten en comentaris cap a la parella.\nRedacció 09/07/2020 21:52h\nFa dos mesos i mig, Gustavo González i María Lapiedradonaven la benvinguda a la primera filla en comú de la parella, Mía. Tots dos estan abstrets amb la petita i és que, la veritat, no falten fotos i vídeos de la família feliç en el perfil de les xarxes socials dels progenitors.\nPassejades per la platja, bromes o gestos d'amor, són part de les quotidianitats que la parella exhibeix al costat del seu nadó al públic. I ara, Gustavo ha decidit que la petita —de tot just gairebé 3 mesos— necessitava tallar-se els cabells.\nMaría i Gustavo han immortalitzat el moment en què li han passat la maquineta de tallar els cabells a Mía. No sembla que a la petita li molesti que el seu pare li 'rapi' els cabells i, menys mentre està menjant. En canvi, María no està tan contenta. O almenys, així es pot apreciar a la instantània, i així ho afirma el mateix Gustavo.\n«Avui hem tallat els cabells a Mía. Mireu la careta de tristor de la seva 'mami', @marialapiedra1. Que bonica ha quedat! I més rosseta» escrivia Gustavo en el seu perfil d'Instagram. «Està 'calveta'» deia María Lapiedra, entristida, en una història de la xarxa social.\nLes reaccions del públic no s'han fet esperar. Encara que hi ha qui assegura que és molt sa tallar els cabells als nadons perquè creixi sa i fort, hi ha altres que no ho comparteixen.\n«Però per què?», «tallar-li el pèl a un nadó? Esteu 'tarumbes'» o «quin horror. Hi haurà millors maneres de tallar-li el pèl que no trasquilar-la. Que fort», són alguns dels comentaris que han propinat els seguidors de la parella.\nEl naixement de Mía\nMaría va donar a llum a Mía a l'Hospital Universitari Quironsalud de Barcelona, el dia 24 d'abril. Gustavo no va dubtar a fer una trucada de vídeo al programa on treballa com a col·laborador, 'Sálvame', per comunicar la notícia.\nEl part va ser programat, ja que Mía no acabava de col·locar-se per sortir de la panxa de la seva mare. En paraules de Gustavo, «María portava 10 dies amb 4 centímetres de dilatació. No obstant això, no donava a llum perquè no es col·locava el nadó. Per això ha estat un part programat».\nCal destacar que Gustavo no és novell en el paper de ser pare, encara que sí és la primera filla del col·laborador. El tertulià té quatre fills més, fruit de la seva relació amb la seva exdona, Antonia Guijarro.\nEls quatre germanastres de Mía no van dubtar a donar-li l'enhorabona al seu pare quan va arribar a l'acabada de néixer. Gustavo, il·lusionat, espera que el naixement de Mía l'uneixi també als seus altres fills.\n«Espero que ells també la gaudeixin. Estic segur que aquesta nena serà un nexe perquè ens acostem. M'agradaria, perquè és una meravella el miracle de la vida», assenyalava el col·laborador.\nÚltima hora Última hora Cor Última hora Família Última hora Instagram Última hora María Lapiedra Última hora Gustavo González\nLa foto del fill malalt de Bertín Osborne i Fabiola que emociona tothom


El guia acompanyant de muntanya professional dels Ports\nIsmael Monsonís i Martínez, Guia Acompanyant de Muntanya-Tècnic Esportiu de Mitja Muntanya i Educador Ambiental.\nInscrit al ROPE (Registre Oficial de Professionals de l’Esport) de la Generalitat amb el nº 14651.\nMembre de l´AEGM (Asociación Española de Guías de Montaña) nº 497\nAcreditació de la UIMLA (Union of International Mountain Leader Associations)\nCarte Professionnelle d’Educateur Sportif (Libre Etablissement en France) nº 03811ED0356.\nEducador ambiental (Diplomat per la Societat Catalana d’Educació Ambiental)\nPerqué un guia?\nVaig néixer a Barcelona i des de molt jove la muntanya ha estat part de la meva vida: caminar, escalar, l’alpinisme, l’esquí de muntanya, la BTT… aquestes activitats m’han dut a conèixer els entorns naturals del nostre país i d’arreu del món. Ja sigui amb amics, amb parella, o treballant, he trepitjat els principals massissos d’Europa, d’Àfrica, d’Amèrica del Sud, d’Asia Central i de l´Himàlaia. Això m’ha permès conèixer les principals valls i circuits del Nepal, fent un munt d’amics a l’altre punta del món.\nAquesta passió em va plantejar convertir-me en professional, i així va passar l’any 1997. El fet de viure a Arnes des del 2001, m’ha fet especialitzar-me com a Guia dels Ports, encara que continuo ocasionalment treballant a altres zones muntanyoses de casa nostra i del món. Faig guiatges en català i castellà, i també en anglès i francès.\nLa guia “Estels del Sud, la travessa dels massís dels Ports i altres travesses circulars” de l’Editorial Piolet és un mostra de la meva relació amb l’entorn natural dels Ports, de tantes possibilitats.\nLa feina de Guia de Muntanya va molt lligada a la passió per tot l’entorn natural que ens envolta, l’educació ambiental forma part també de la nostre feina. Les papallones han estat sempre la meva debilitat, i el que va començar gairebé com un hobby (ben mirat, tot va començar com un hobby), a partir del 2005 es va convertir en una part important del meu dia a dia. El seguiment de les papallones diürnes als Estrets d’Arnes i als Monsagres al Parc Natural dels Ports, dins dels programa del CBMS i les col·laboracions com a Tècnic de Fauna especialitzat en Ropalòcers (papallones diürnes), ha estat un regal més que m’ha fet la natura.


La cullerada: Ens prenen el pèl\nEns prenen el pèl. Es fan passar per socialistes i no ho són. Es fan passar per catalanistes i no ho són. Algun fins i tot escrivia cançons per al Lluís Llach, però ens la foten un cop rere l'altre. El conseller Castells va fer ahir una demostració pública de valentia i de plantar cara al Govern Central. Va sortir a tots els mitjans per demostrar que si Solbes no publica les balances fiscals ja les publiquen ells. Però tot és mentida, tot és façana.\nLes balances fiscals són un càlcul molt subjectiu, segons què comptis i com ho comptis poden sortir resultats molt diferents. El Govern Català, en aquest cas hauria de tirar cap a casa, i fer un càlcul que exagerés, si la realitat no fós ja prou exagerada, les diferències entre el que es paga i es rep. O com a mínim, haurien d'intentar ser rigurosos i reflexar la realitat tan ajustadament com es pugui.\nPerò no. Castells ha sortit en roda de premsa treient pit i fent-se el xulo, però ha fet uns càlculs de merda. Rebaixats a uns nivells que no es creu ningú. A la baixa i facilitant la feina a Solbes, que evidentment, encara ajustarà més els càlculs a favor d'Espanya.\nSenyor Castells: que Catalunya rep un 60% del que paga? I un güevo! I senyors socis del Govern: que Iniciativa és una sucursal del PSC i diu amén a tot ja ho sabiem, però Esquerra? Què hi fan al Govern? Diuen alguna cosa o també ajupen el cap per a que els vagin fotent clatellots? Ja n'hi ha prou home! que vostès ens han de defensar! No vendre'ns que ens defensen dient amén a Madrid! I paro, que a mesura que avança el post em poso més i més de mala llet i com agafi el mall no es salva ni l'apuntador.\nA aquesta gent només els preocupen dues cosas: el seus sous i las comissions. I evidentment no em refereixo a las comissions d'investigació. ;-)\nNo et facis mala sang, nen!\n10 de juliol, 2008 10:08\nTens tota la raó, però no serveix de res, a Esquerra li entra per un cantó i li surt per l'altre. I als socialistes, directament els rellisca!\nNo, no et facis mala sang, perquè ells estan encantats d'haver-se conegut...\n10 de juliol, 2008 10:43\nAgafa'l, agafa el mall i fem-ho també tots nosaltres. Agafem desenes, centenars... milers de malls! i comencem a fotre'ls fort. Primer als d'allà, per estafadors i mooooltes altres coses; i amb el que quedi, als d'aquí per inútils i poca-coses.\n10 de juliol, 2008 11:00\nEstic totalment d'acord amb tu, però no és una cosa que descobrim ara, sino que és una demostració més que tenim raó en pensar-ho.\nCOP DE MALL sense pietat! A por ellos!!! Podemos :)\n10 de juliol, 2008 11:08\nAixò és com amb l'IPC la culpa és sempre del pollastre...quan he sentit a la radio la xifra que deien gairebé tinc un accident! ens les estan donant amb cullereta i nosaltres obrint la boca!\n10 de juliol, 2008 11:36\nsi com a minim la gent tingues memoria alhora d' anar a votar...pero que collons tothom a votar al PSC i els que no a fer tripartits... si es que...\n10 de juliol, 2008 13:09\nCorrecte. Ens prenen el pèl, però això no és nou. I ho seguim permetent, no ho oblidem.\n10 de juliol, 2008 15:22\nA veure rebre un 60% del que paga, no se vosaltres pero ja per si sol ho trobo una quantitat molt infima de lo que rebem.\nSegon, i ara ficantnos com si fossim el govern, a) presenti's les balances fiscals que presentis, cap partit català et dirà que son correctes, per que no els interessa B) el PP si sol molt desfavorables tampoc hi estarà d'acord c) i la resta d'espanya tampoc se les creurà.\nAixò encara que fossin les reals, reals.\nPero igualment el 60% es molt poc.\nHome tampoc crec que rebem un 30% per que sino estariem a la miseria...\n10 de juliol, 2008 17:20\nCOP DE MALL SENSE MÉS!\nJo ara sé com no deixar senyals..jejej\n10 de juliol, 2008 17:55\nCop de mall! O cops amb tovalloles mullades, que no deixen marca, jejeje!\n10 de juliol, 2008 20:24\nLa foto ho diu tot:"Café para todos" :-(\nJo t'acompanyo! Cop de mall\n11 de juliol, 2008 08:02\nNosaltres vam haver de celebrar una olimpiada per mig remodelar-nos de dalt a baix. Madrid ho fa cada any sense necessitat de celebrar res. Molt tris!! I encara es queixen!!\n11 de juliol, 2008 09:00\nEl tripartit agonitza. En Bassas ja ha pres nota.\n20 de juliol, 2008 13:27


Rubí comptarà amb una oficina d’atenció als clubs esportius\nAquesta col·laboració es concretarà a partir de tres línies de treball. La primera consistirà en posar a disposició del teixit associatiu esportiu de la ciutat el Servei d’assessorament de l’Oficina d’Atenció als Clubs que ofereix la pròpia UFEC. Aquest servei es pot materialitzar en la realització de consultes puntuals, així com en iniciar processos d’acompanyament de la mà dels seus especialistes, per a qüestions concretes que l’entitat esportiva interessada desitgi abordar.\nD’altra banda, també s’impartiran tres formacions adreçades específicament a les entitats esportives, que giraran al voltant de la gestió del voluntariat, l’aplicació de les normatives vinculades a la protecció de dades de caràcter personal i, per últim, la gestió fiscal.\nLa darrera línia de treball es traduirà en un seguit de trobades que, de manera periòdica, es realitzaran entre l’Oficina d’Atenció als Clubs de la UFEC i l’OASE, per part de l’Ajuntament, per tal de valorar els usos i el funcionament dels serveis oferts a les entitats, així com cercar noves vies de col·laboració per prestar uns millors serveis d’assessorament i informació a les entitats esportives del municipi.\nLa sessió de presentació es durà a terme el 13 de febrer, a les 19 hores, a l’Ateneu. Durant aquesta sessió, Ignasi Costa, responsable de l’Oficina d’Atenció als Clubs, presentarà el serveis que s’ofereixen des de l’esmentada Oficina, i farà una formació que abordarà la gestió del voluntariat a les entitats esportives i les qüestions que cal tenir en compte a l’hora d’aplicar la legislació en matèria de voluntariat i fer-ne una gestió òptima d’aquesta qüestió.\nLes entitats interessades en assistir a aquesta sessió han d’escriure un correu a l’adreça oase@ajrubi.cat indicant el nom del club al qual pertanyen. El termini per a realitzar la inscripció s’estendrà fins el 8 de febrer.\nImatge d'infants practicant esport a la pista Francesc Calvo. / Mariona López


Ja està disponible al nostre canal de Youtube la gala de la 26a edició dels Premis Ones Mediterrània, la qual es va retrasmetre en directe per TAC12. Per poder gaurdir de la cerimònia sencera, només cal seguir el següent enllaç. Llarga vida als...\nJa està disponible al nostre canal de Youtube la gala de la 26a edició dels Premis Ones Mediterrània, la qual es va retrasmetre en directe per TAC12. Per poder gaurdir de la cerimònia sencera, només cal seguir el següent enllaç. Llarga vida als Premis Ones!...\nAlguns dels premiats més destacats han estat l’escriptora Nadia Ghulam, o el músic Sicus Carbonell La gala dels Premis Ones sempre es motiu de celebració per a la ciutat de Tarragona, la qual es converteix en una nit especial i màgica. La gala que es va celebrar el...\nEl Teatre Tarragona es prepara per viure una nit màgica amb els Premis Ones\nLa gala se celebra demà a les 20:30 h al Teatre Tarragona. Tothom que vulgui pot seguir en directe la celebració a través de TAC12.\nIniciem el curs amb molta energia!!!\nBon dia a totes i tots, ja fa uns dies que va començar un curs una mica diferent, al que encara ens estem adaptant.\nQuan expliquem que és Mare Terra Fundació Mediterrània, diem que neix als 1993 a partir del moviment veïnal de Riu Clar, per tal d’abordar tant la problemàtica social com l’ambiental.\nLa importància de la sensibilització ambiental en temps de COVID\nDemà, 22 de juliol, Mare Terra Fundació Mediterrània realitza la 29a edició del Dia de Platja, on la importància no és només retirar els residus que es troben a la platja Llarga, sinó també conscienciar de la problemàtica que s’associa a aquests.


goterris: LA VALL: CASTELL I PENYALBA\nLA VALL: CASTELL I PENYALBA\nFa ja més d'un any que vinc fent entrades al blog de les eixides a peu, i encara no n'havia feta cap de la Vall, i és que fa temps que no veníem a caminar per ací.\nAprofitant que hem de fer una volta no massa llarga hem fet una ruta quasi clàssica, eixint des del camí del Castell, pujant al Castell, al Pic de Font de Cabres i als Cingles de Mondragón, retornant per la font de l'Anoueret i l'arquet.\nDeixem el cotxe just on acaba l'asfalt del camí del Castell i enfilem amunt entre camps de garroferes abandonats.\nAnem trobant les marques blanques i verdes de la ruta 5 de l'ajuntament de la Vall, que puja i baixa al Castell.\nEnfilem les primeres rampes i passem entre dos cases en un racó de la muntanya anomenat el Racó de les mines de Pilara, i just en una revolta a la dreta seguim recte per un sender on es troben restes del mineral.\nLa senda puja per l'ombria de la Muntanya Roja, color donat pel rodeno que la forma. Eixe mateix rodeno condiciona la vegetació que creix, brucs, argilagó acompanyat de pi blanc.\nSenda al coll de la Vespa.\nDesprés d'una curta pujada arribem al coll de la Vespa. Ací retrobem les marques blanques i verdes de la ruta al castell, que puja per la pista fent més volta.\nLes seguim amunt, i entrem a la microrreserva de flora de la Penya del Castell, a la vegada que eixim a una zona sense vegetació arbòria. Només els arbustos i matolls ens acompanyen en la dura pujada al castell.\nCamí vorejant el Rodenet del Castell.\nLa senda enfila per l'esquerra el Rodenet del Castell, tossalet separat del mateix, i després d'assolir un collet les marques enfilen recte amunt, abandonant els vells camins i pujant als Morretons del Castell quasi al recte.\nLa pujada final la fem al recte seguint fites mentre que el sender marcat voreja el castell per la dreta.\nSota els Morretons.\nPassem sota el castell i arribem als Morretons des d'on hi ha una bona panoràmica del castell.\nDes dels Morretons arribem al castell per la banda sud i voregem la muralla entrant per un gran forat obert a la vora d'un dels aljubs de la part alta. És este un castell típic musulmà, com tants altres de la Serra d'Espadà, i en ell destaquen la part alta on encara es conserven els aljubs i restes de les torres. A la banda nord s'estén un gran pati interior, l'albacar, que servia per a refugi en temps de guerra de les aljames de la Vall.\nTravessem l'albacar i eixim del castell per la banda nord, baixantels Riscles del Castanyer camí del collet de Mena, que separa el barranc de l'Horteta del barranc de la Corralissa.\nEl Castell d'Uixò des del coll de Mena.\nArribats al collet abandonem la ruta 5 que es desvia a l'esquerra, retornant a la Vall per l'Horteta, mentre que nosaltres seguim recte cap a la Coveta de Rubio en una travessa que flanqueja per dalt la Corralissa, on pasturen els bous.\nLa senda continua cap al Fenassar per enllaçar amb el PR-CV-164, però nosaltres trenquem amunt cap al Frontó on trobem el PR que baixa del pic de la Font de Cabres.\nTotes les vessants de solana estan cobertes de matollar i pràcticament no trobem cap arbre, per tant no és la millor ruta per a fer a l'estiu, ara bé, és molt agradable a l'hivern quan calfa el solet.\nL'excursió és molt més bonica pujant pel Fenassar a la Font de Cabres i baixant pel Frontó, però és un poc massa llarga per a hui així que l'hem acurtada per una de les moltes sendes que ens permeten allargar i acurtar la volta a voluntat.\nPer sort a tots els encreuaments del PR hi ha panells que ens informen de la direcció del PR i també d'on van la resta de sendes i camins que anem trobant.\nPal de direccions.\nArribats a la senda del Frontó la seguim uns metres, però de seguida ens desviem per a baixar cap al barranc de l'Horteta per la senda de la Penya Morruda.\nLa Penya Morruda.\nPassem vora la Penya i arribem al barranc que seguim avall. Ací comencem a trobar més pins que encara només són l'inici d'un futur bosc. I poc després trobem també la senda que puja cap als Cingles de Mondragon.\nSenda al Racó dels Cirers.\nLa senda està molt fressada i la seua primera part no té massa pendent. La major part de la vegetació que l'envolta està formada per argelagues romer, però les flors grogues de les argilagues alegren una pujada que, si bé no és tan dura com la del Castell, tampoc és massa fàcil.\nPujant cap als cingles.\nTravessem la senda dels Caçadors que ve des de l'Ereta i continuem pujant fins arribar a l'assegador d'Artana per on passa el PR-CV-164, però nosaltres seguim recte cap als cingles de Mondragón per un senderol què és poc més que camp a través.\nSota els cingles de Mondragón.\nResseguim la base dels cingles fins a trobar una traça més definida que puja des de baix a buscar la via Ferrata de Mondragón, oberta per uns aficionats a les ferrates tan modestos que no han volgut ni batejar-la.\nFem el primer tram de la via, el més fàcil i on no cal anar amb material específic, tot i haver perill en cas de caiguda. La via està equipada amb esglaons i línia de vida, i als trams on cal escalar la roca hi ha ficades preses artificials.\nPujant la via ferrata.\nDesprés del primer tram la via segueix per una faixa a l'esquerra i puja amunt per una llarga paret. Evidentment no seguim eixe camí per al qual cal anar ben equipat.\nContinuació de la ferrata.\nNosaltres retornem sobre els nostres passos i continuem la faixa en ascens cap amunt.\nHi ha un pas, que no trobem i fem un parell de grimpades per les roques, delicades però sense perill, i assolim la part alta de Mondragón.\nPujant a la Lloma de Penyalba.\nSeguim des d'ací una espècie d'assegador entre dos parets de pedra quasi derruïdes, enllaçant amb la Lloma de Penyalba on hi ha unes antenes.\nAntenes al cim.\nEstem al punt més alt de la ruta, i des d'ací seguim una pista que enfila al sud, però només uns metres perquè de seguida l'abandonem trencant a l'esquerra per una senda que baixa per l'aljub del Bollo fins a l'Anoueret.\nSeguim novament marques blanques i verdes de la ruta 11, que puja des de l'Anoueret i retorna a la Vall pels Sants de la Pedra.\nSenda de l'aljub del Bollo.\nArribem finalment al camí de l'Anoueret, quasi a la mateixa font, i ja només ens queda baixar cap a l'Arquet.\nSeguim la pista que puja a la font, tot retallant algunes revoltes seguint l'antic assegador d'Artana, ara en bona part convertit en pista i passem per dalt del Racó de Granell, per un allargat llomet que separa el barranc de l'Horteta del del Xacó, i seguim recte pel vell assegador, ara convertit en senda, quan la pista comença a fer voltes baixant per la vora de les cases del Poblet Nou del Xacó.\nPista de l'Anoueret.\nLa senda retalla baixant recte, i segueix per la vora d'una gran finca de tarongers que s'ha menjat part de l'assegador, i poc després arriba al camí de l'Horteta.\nSeguim el camí de l'Horteta avall cap a la Vall, i per la dreta baixa el barranc del Xacó i, enmig, es troba l'Arquet que dona nom a eixe paratge.\nDe seguida trobem a l'esquerra un pontet per a passar el barrranc de l'Horteta i pugem per un estret camí entre vells horts de tarongers abandonats, i per la vora d'una granja de cavalls, arribant finalment al punt d'inici.\nPontet sobre el barranc de l'Horteta. Al fons el Castell.\nfondeguilla - aigualit - penyalba - penya migdia\nla vall - castel - anoueret\nLlistat de ferrates.\nUbicació: La Vall d'Uixó, Castelló, Espanya\nTio Canya 2 de juny de 2013 a les 21:14\nNo conocia la via ferrata. Me la apunto\nxavier 3 de juny de 2013 a les 19:25\nPer a fer la via cal material per a ferrates, nosaltres només vam fer la part inicial molt fàcil, després hi ha una tirada més llarga, un pont tibetà i fins i tot una tirolina. Pots acabar rapelant les vies d'escalada de Mondragó i baixant a l'Anoueret.\nEmilio 3 de juny de 2013 a les 0:07\n¡Hola Xavier! Interesant ruta. El castell fa temps que vull pujar-lo. A veure si aquesta temporada cau. La via ferrata la estudiarem.\nxavier 3 de juny de 2013 a les 19:27\nEl castell està en prou males condicions perquè formava part de la línia XYZ (l'avi d'un amic meu va estar allí a la guerra), però és molt recomanable la visita.\nSi vols planificar rutes els fullets que ha editat l'ajuntament de la Vall són de gran ajuda.\nCURSET DE GPS A LA PARRETA


Per on començar? - L'Eco de Sitges\nTres simples paraules gairebé homònimes ens poden definir la situació mundial més complexa que hem viscut en dècades\nLali Miret i Raspall\nAquests dies costa fer les coses com les fèiem abans, sobretot pel que fa a escriure, també per ventilar les idees passejant pel món, anotar-les, i buscar la millor manera d’explicar-les… Ara tot just hem començat a ventilar-nos i a poder tombar pels voltants de Ribes. Sentim com les idees ens arriben a un altre ritme, i que són rebudes amb estats d’ànims que també són nous.\nPer on començar doncs? Deu ser deformació professional però l’ordre alfabètic sempre m’ha donat pau. No havia agafat mai el diccionari i havia començat a llegir-ne la primera pàgina deixant fruir i fluir el pensament: comencem per la lletra i la preposició “a”, i seguim per “a posteriori”, “a priori”… Caram! Ja venen les primeres idees, però continuo llegint altres mots com “àbac”, “abacallanar-se” o “abadia” i realment no inspiren gaire… més endavant segueixo amb “abaixar”, “abalit” o “abandó” que definitivament no animen gens ni mica.\nEp! Just al final de la segona pàgina llegeixo “abans” i tot d’un plegat arriben més idees. Potser és perquè acabava de llegir “a priori”, una locució que hi està ben relacionada i és aquí on potser podem començar a jugar i a gaudir de les paraules.\nEn la situació actual de pandèmia i de desconfinament, molts reflexionarem sobre com era la nostra vida abans, també pensarem què caldrà fer individualment i com a societat per poder avançar. Avançar en molts aspectes com l’ecologia, la tecnologia, o la moral, i lluitar per poder aconseguir tot l’avenç necessari que ens ajudi a trobar un lloc per, simplement, estar-hi bé.\nPosem-nos brossians, amb tots els respectes i admiració pel gran poeta, i juguem amb la tipografia: llegim AVE, que a banda de certa companyia ferroviària, en llatí vol dir «que estiguis bé».\nTres simples paraules gairebé homònimes ens poden definir la situació mundial més complexa que hem viscut en dècades. La força, la forma i el so de les paraules, la manera de parlar que tant ens defineix i que tant ens identifica. Ara bé, som a Ribes i, com la majoria de pobles, i fins que la globalització ho permeti, tenim moltes paraules típiques i peculiars que han estat estudiades i mostrades en diverses publicacions, reportatges, o programes de televisió.\nEl que potser no és tan conegut és que Sant Pere de Ribes va ser la primera població, sobre un total de 190 de tot el territori català, on es va iniciar una investigació sobre els dialectes catalans, això passava als anys seixanta, concretament del 3 al 5 de juliol de 1964, quan Ribes, tot i les influències dialectals de les poblacions veïnes, tenia sens dubte la seva singularitat a flor de pell, i era considerada, tal com es defineix en el projecte com a «bastió de resistència».\nEls responsables d’aquesta iniciativa eren Antoni M. Badia i Margarit, abans un jove lingüista emprenedor, que morí l’any 2014, i que actualment és homenatjat arreu pel seu gran prestigi (enguany es commemoren els 100 anys del seu naixement amb la programació de moltes activitats culturals emmarcades en l’Any Badia), que anava acompanyat de Joan Veny i Clar, aleshores un jove lingüista procedent de Mallorca, ara considerat un dels millors dialectòlegs del nostre país. Sí, van començar el seu projecte anomenat Atles Lingüístic del Domini Català a Sant Pere de Ribes, el qual tenia com a base la compilació d’enquestes i gravacions fetes directament als habitants de cada lloc. A Ribes consta com a informador del projecte en Joan Bertran i Mercè, jove de Canyelles casat amb la ribetana Mercè Butí i Giralt, de Can Guineu (que posteriorment es va anomenar Can Calent perquè es veu que van fer diners i tocaven calent). Era un pagès de 69 anys al qual van enquestar, enregistrar, i fotografiar amb els seus estris de pagès, com ara “arada”, “aixada”, “piotxa”, “rella”, etc… que segurament ell anava definint amb tot detall. Les diverses imatges les podeu consultar al web del projecte, gestionat des de l’Institut d’Estudis Catalans. Tot plegat són curiositats d’un abans que potser caldrà recuperar.\nI així, confinant i desconfinant, sembla que la lletra A m’ha acomplert les expectatives. De la B em penso que passaré de llarg perquè en aquest moment, i potser per la forta influència adolescent que ronda per casa, em passegen pel cap tot de frases acabades en -bro, i no caldria oi?\nSitges de dia i de nit en temps de confinament


L’art té diferents llenguatges artístics: dibuix, pintura, construcció, modelat, fotografia, etc. Conèixer els diferents llenguatges, apreciar-los i aprendre a treballar amb ells amplia la capacitat expressiva dels nostres alumnes i facilita un acostament més ric a el món. No hi ha una única manera d’acostar-se a la realitat, ni una única interpretació. Si volem entendre-la i aportar millores cal afavorir contextos creatius en els quals poder descobrir i explorar els diferents llenguatges i tècniques amb les quals poder representar i expressar idees, conceptes i intencions.\nEI La Farga2022-04-06T21:07:23+02:00\nEI La Farga2022-04-06T21:07:23+02:004 d'abril de 2022|Comentaris tancats a L’obra d’Antonio Ballester Moreno ens llança un repte\nhttp://bit.ly/3sMosa5 Antonio Ballester tracta la idea de creativitat com a procés d'aprenentatge i l'entén com a creació de l'home i com la pròpia creació de la naturalesa, que plasma en un món simbòlic [...]\nEI La Farga2021-11-30T21:44:26+02:00\nEl Museo Picasso i l’art a l’escola\nEI La Farga2021-11-30T21:44:26+02:0030 de novembre de 2021|Comentaris tancats a El Museo Picasso i l’art a l’escola\nEl Museu Picasso de Barcelona es des de fa ja diversos anys el gran amfitrió del “Barcelona Dibuixa”. Lidera junt con ho ajuntament de Barcelona “ la gran festa del dibuix” , un dia [...]\nEI La Farga2021-11-05T19:59:10+02:00\nEl dibuix a l’escola\nEI La Farga2021-11-05T19:59:10+02:003 de novembre de 2021|Comentaris tancats a El dibuix a l’escola\nL'ús del dibuix a l'escola com a eina d'aprenentatge. El dibuix té diferents funcions: - El dibuix per a entendre, observar o conèixer, - El dibuix per a pensar, projectar o provar, - El [...]


Tertúlies – Pàgina 2 – ICRE.cat\nTERTÚLIES ICRE – Susana Ruiz\n11 February, 2018 12 February, 2018\nEl dijous 15 de febrer, a les 20h, tindrem la primera tertúlia d l’any. L’ escultora Susana Ruiz ens proposa xerrar sobre escultura, art, artistes, … “Los caminos del [ … ]\n29 January, 2017 4 December, 2017\nus convidem a tots a participar d’aquesta tertúlia amb l’escultor LUIS BARBOSA, que ens mostrarà la seva ‘passió per la fusta’ http://www.luisbarbosa.es i després…. sopar amb l’artista per tots els [ … ]\n26 April, 2016 4 December, 2017\nL’avanç de les tecnologies pel que fa a la generació d’objectes 3D virtuals, el que s’anomena digitalització 3D, ha avançat considerablement en els últims anys. Això ha suposat l’accés a [ … ]\n30 March, 2016 4 December, 2017\npropera TERTULIA ICRE.CAT divendres 1 Abril Una mirada personal i profunda a la figura i l’obra de l’escultor Pablo Gargallo Per Joaquín Hernández, escultor, i soci de l’ICRE Dia: divendres 1 [ … ]\nVideo-trobades ICRE en confinament\nRicard Mira exposa a la IIW de Singapur\nEscultura en temps de confinament\nCondol pel traspàs de Josep Maria Gomis\n«Apel·les Fenosa. El monument als màrtirs d’Oradour-Sur-Glane»


Anònim 9 de desembre de 2009 a les 9:17\nBoníssima remodelació del concurs, felicitats!\nAnònim 9 de desembre de 2009 a les 18:36\nM'encanta el concurs!!!!\nFelicitats per la nova temporada. Espero guanyar algun premi aquest cop !!\nLady Godiva 10 de desembre de 2009 a les 15:46\ncrec que començaré a participar....


John Le Carré i la seva nova novel·la The Mission Song » Dipofilopersiflex I\n← “Tothom hauria d’escriure” , diu Georges Picard\nMontaigne en català →\n2 Responses to John Le Carré i la seva nova novel·la The Mission Song\n11 gener 2007 at 14:44\nAvui, per fi, i per primera vegada a la Història, he sentit el Bush dient que la responsabilitat de tot plegat (referint-se a l’Iraq) és seva. Però dit això, afirma que envia no sé quants mils de soldats més cap allà. I jo em pregunto… I això com es menja, doncs?\nEstic amb Le Carré: si no ens afanyem a ser una mica més sostenibles, poc que quedarà res per als nostres descendents (i no caldrà anar massa lluny, potser estem parlant dels nostres possibles néts)\nSani, sempre és un goig entrar a “ca teua”. Petonets.\n11 gener 2007 at 17:41\nGràcies per la teva amabilitat. No hi ha res com sentir-se una mica apreciat. De seguida notes que ja et sents una mica més feliç ;-)


Son Servera inicia el projecte de senyalització viària d’accés a la planta hotelera\n“Prop d’un 70 % de la planta hotelera del nostre municipi s’ha adherit al projecte”\n“La instal·lació dels senyals està prevista dins el mes de maig”\nDes de la Regidoria de Turisme de l’Ajuntament de Son Servera s’ha posat en marxa el projecte de senyalització d’establiments turístics, amb l’objectiu de facilitar als turistes que ens visiten la localització dels establiments.\nLa Regidoria de Turisme valora molt positivament aquest acord ja que permet donar resposta a una demanda històrica del sector i ressalta que amb la suma d’aquests esforços es podrà aconseguir que el municipi sigui més còmode per als qui ens visiten.\nEl projecte consisteix en la senyalització i col·locació de senyals verticals, senyals que corresponen al grup ‘Llocs d’interès per a viatgers’, d’acord amb les recomanacions del Reglament general de circulació.\nProp d’un 70 % de la planta hotelera del nostre municipi s’ha adherit al projecte, és a dir, una trentena d’establiments. La instal·lació dels senyals està prevista dins el mes de maig.


El Trio Kom apropa el públic a un repertori «apassionat»\nLa formació actua divendres a l'auditori Caputxins de Figueres en un concert de Joventuts Musicals\nNo és molt usual escoltar una formació integrada per clarinet, viola i piano. El cert és que sí que existeix prou repertori, principalment contemporani, però no és massa conegut pel públic. Això és el que va portar Eduard Miralles (clarinet), Arabel·la Fernández (viola) i Laura Val (piano) a impulsar el Trio Kom. Aquest divendres actuen a les 9 del vespre a l'auditori Caputxins de Figueres.\nEl Trio Kom l'integren Eduard Miralles (clarinet), Arabel·la Fernández (viola) i Laura Val (piano).\nEls tres músics es van conèixer durant la formació al Liceu i ja aleshores van tocar plegats. Els següents cinc anys, però, van apostar per seguir estudiant i tocant a l'estranger. Fa uns dos anys es van retrobar aquí i, malgrat la distància que els separa –cadascun viu a llocs diferents de Catalunya– van crear el Trio Kom. «La idea era buscar repertori, anar-lo investigant i tocar-lo, per descomptat», reconeix Val, que és nascuda a Peralada, tot afegint que allò que cerquen «és anar obrint camins».\nEl concert a Figueres l'obriran amb una peça de Mozart, emmarcada en el classicisme. «Mozart era molt amic d'una família i els hi va dedicar; ells interpretaven el piano i el clarinet i com ell tocava la viola la va escriure per fer-la junts», comenta Val. És Kegelstatt K498 en mi bemoll major, «la tonalitat de l'amistat i l'amor, és preciosa». La seguirà una obra del compositor alemany Max Bruch, 8 peces per a aquesta mena de formació, de les quals només interpretaran tres. «S'assembla molt a Brahms, és molt romàntic», matisa Val. Finalment, el Trio Kom interpretarà el Trio Miniaturen Op. 18 del compositor d'origen rus, però amb família suïssa i molta influència alemanya, Paul Juon. Com explica Laura Val es tracta d'un repertori «molt vital, romàntic i apassionat». El repte de transmetre això que sentí el compositor, doncs, «ens porta a sentir moltes coses i això és el que volem transmetre al públic».\nLaura Val, que va estar cinc anys estudiant i tocant a Holanda, no amaga la dificultat que té tirar endavant com a intèrprets a Catalunya. Els tres també es dediquen a la docència musical. El més difícil, diu, és trobar sales que els programin. Fa poc han actuat a Girona, a la Mercè, i preveuen fer algun concert a Sud-amèrica. «La qüestió és ser músic de veritat», conclou Val.