El Cep Tort nº 4 by Fèlix Villagrasa - issuu\nREVISTA DE SUBIRATS NOVEMBRE 2011 - Número 4\nEDITORIAL (pàg 2)\nLiszt a Barcelona (pàg4)\nHumor gràfic (pàg 4)\nCriminals entre ceps\nCrisi: Independència? (pàg 5)\nUna constitució de sorra (pàg 6)\nMúsica a la llum de la lluna (pàg 7)\nLA POESIA DE L’UNIVERS QUOTIDIÀ Luisa Elena Sueiro\nCrisi, Quina crisi? (pàg 9)\nEl Museu d’Esperanto (pàg 10)\nEl preu de la política local (pàg 11)\n1ª Cursa atlètica de Lavern (pàg 11)\nSubiratencs, Via Fora (pàg 12)\nTransparència en el POUM (pàg 12)\nUna porta pintada d'un blau intens és l'entrada a la casa-taller de la Lesley Yendell a Lavern. Un taller amb una petita finestra orientada al sud, on les postes de sol s'allarguen darrera el turó del Serral, amb unes magnífiques vistes a les vinyes. És l'hora del te i el sol s'amaga. La Lesley va desgranant amb paraules el què sap fer amb les mans i neix a dins seu molt abans. Guanyadora del premi ARTFAD de plata 2011 en la categoria professional, amb l'obra “Loving spoonful”, és una escultora amb fama internacional, que resideix a Subirats des de fa més de 20 anys. La Lesley és originària de Leads, ciutat industrial al nord-est d'Anglaterra on va començar els seus estudis de plàstica. Va seguir la seva formació a Middlessex i va fer estades a diferents escoles d'art del seu país. L'any 1989 va venir a Barcelona amb una beca de la Direcció General de Relacions Culturals de la Universitat de Barcelona, on actualment hi col.labora com a professora d'art contemporani. En la cerca d'un entorn amb més contacte amb la natura va arribar a Lavern, on viu des de llavors. Segueix a la pàgina 2\nDOS CAMPIONS SUBIRATENCS EN EL MÓN DEL MOTOR\nNOVEMBRE 2011 - Número 4 REVISTA DE SUBIRATS\nEDITORIAL Arribem al quart número d'aquest projecte que ja és una realitat gràcies a la dedicació de les persones que anem al davant i de tots aquells que hi col·laboren d'una manera o altra: escrivint coses, facilitant informació sobre qüestions interessants i, sobre tot, la d'aquells establiments que amb els seus anuncis ens permeten oferir gratuïtament als lectors la versió en paper de cada número. Volem, sincerament, mostrar el nostre reconeixement a tots ells i també a les persones que passen una estona passant aquestes pàgines que elaborem mig com un servei públic periòdic i mig com una eina d'expressió per a totes les persones que tenen alguna cosa a dir i escriure adreçada als veïns de Subirats. Sovint hem sentit a dir que es troben a faltar nexes de cohesió entre els diferents nuclis del nostre municipi, tan disseminat. Solament l'Ajuntament i els seus serveis semblen servir de lligam a aquesta constel·lació de poblets, llogarrets i masies. I és que no és feina senzilla promoure la unió del que la naturalesa i la geografia separen. Fins i tot hem sentit a dir que aquest Ajuntament, amb recursos limitats, hauria de ser absorbit pel gran nucli proper que és Sant Sadurní d'Anoia. Així: el fill acabaria per fagocitar el pare, a l'inrevés del mite llatí de Saturn. Perquè en temps de poca circulació monetària, és més senzilla i eficient una comunitat agrupada que no escampada. Però la realitat és com és, i aquells que vivim aquí no canviaríem en absolut la vida prop de les vinyes i els boscos, la mena de relacions directes entre veïns, l'amplitud dels espais i la sensació de viure en un dels millors indrets de Catalunya. La viabilitat d'aquest estil de vida, si demà no ho espatlla alguna febrada urbanitzadora com la que hem conegut en els darrers anys, ha d'estar garantida pels serveis comunitaris i, sobre tot, pel sentit comú: durant set mil anys la major part de la gent ha viscut escampada, i cada lloc era autosuficient. Aquest model degenera si els pobles es converteixen en simples nuclis-dormitori per als seus habitants, d'aquí l'enorme importància de l'hegemonia de l'economia agrària: el pagès que conrea les vinyes, que afavoreix la indústria del cava i que manté en molts casos l'estructura arquitectònica de pobles i masies, és l'element clau per a la conservació del caràcter autòcton i de la cultura tradicional en el nostre entorn. Malgrat que el preu del raïm comprometi la continuïtat de moltes explotacions vitícoles. Després està el paper vital- que juguen els “nouvinguts”, “immigrants”, “pixapins”, “xaves”, “xarnegos”, etc. Vital, he dit, perquè si essencial és, de cara al present i al futur de comunitats com Subirats, el paper continu i assenyat de l'element autòcton, de l'ordalenc, el santpauenc o el lavernenc de tota la vida, cada vegada adquireix més pes demogràfic i social l'element vingut de fora. I no es tracta solament de facilitar la convivència entre ambdós grups, sinó de fer una comunitat que, com l'all i oli, pugui quallar en una realitat feta de les parts de tots els elements, tenint la llengua i les tradicions locals com a principal aglutinador. Però aquest tema el tractarem més abastament en algun número pròxim.\nLESLEY YENDELL: LA POESIA DE L’UNIVERS QUOTIDIÀ (continuació) Aquí li va cridar poderosament l'atenció el contacte de les persones amb el seu entorn natural: el conreu de la vinya, dels presseguers, de les petites hortes. Com l'home ha domesticat el camp imposant un ordre formal, racional i productiu. L'ordre a l'espai exterior (la natura) i a l'espai interior (la casa) és una característica que, per a la Lesley, defineix el Penedès. Durant un temps va recollir raïm i préssecs i va treballar com a guia al Museu de Vilafranca, ara Vinseum, cosa que li ha donat una coneixença molt enriquidora de l'entorn. La Lesley es defineix com a escultora encara que també té una exquisida i delicada obra pictòrica, una part de la qual està exposada al “Bed & Breakfast” de La Guàrdia. Les seves escultures, de gran proporcions contrasten amb el seu físic menut. És una de les representants del que es denomina “Community Art”, o art social. Les seves obres sorprenen per la seva grandària, pensades en la seva majoria per a grans espais bé a l'aire lliure bé a interiors, però totes fetes amb materials de la natura: fusta, rames, restes de podes, bardisses... En la seva obra ens trobem objectes quotidians: culleres, tasses, raspalls, electrodomèstics, sabates, objectes útils, coneguts, que de tant coneguts i usats se'ns han tornat invisibles i dels quals la Lesley, a través de la seva mirada,ens fa Pàgina 2\ntornar a ser conscients de la seva existència, del seu significat, en definitiva, de la seva bellesa. La seva obra, exposada a l'aire lliure, en parcs naturals com el de Sierra Cebollera a La Rioja, a la ciutat francesa de Wesserling o a Irlanda, on sovint treballa en diferents exhibicions és una obra,\nmoltes vegades, participativa ja que les dimensions de les escultures són tals que és necessària la intervenció de moltes persones per realitzar-la. Les seves obres expliquen l’art com una part més de la vida, un fet natural, una munió de mans en un projecte conjunt: un treball col.lectiu, una creació comuna, una bellesa efímera com un castell de nou amb folre. En definitiva, la Lesley és una artista anglesa que ha sabut captar amb profunditat l'essència d'aquesta terra i ens ofereix la seva visió poètica d'un univers quotidià fet de culleres i rames.\nDOS CAMPIONS SUBIRATENCS EN EL MÓN DEL MOTOR FRANCESC MUNNÈ I SERGI PANYELLA ACONSEGUEIXEN EL CAMPIONAT DE CATALUNYA I ANDORRA DE MUNTANYA Jordi Llongueras\nCadascú en la seva categoria, cadascú amb un vehicle diferent, però tots dos amb les mateixes ganes i la mateixa sang amb olor a benzina, ens han tornat a oferir un nou campionat a afegir a les terres subiratenques. No és el primer cop que això succeeix, en diferents anys, en diferents categories, però en Francesc i en Sergi ens tornen a encisar amb els seus triomfs que sentim nostres, i ens han tornat a fer partícips d'una afició cada cop més estesa al nostre poble, com ja es va veure a la 1ª Pujada als Casots que es va celebrar darrerament. No pas sense dificultats i amb una lluita ferotge amb els seus contrincants, aquest parell de nens que “corren massa”, com dirien les mares, han assolit els objectius previstos a començament de la temporada, i nous reptes per el futur, que farà encara més bonica la lluita per a seguir acumulant èxits.\nNOTICIES BREUS 11 DE SETEMBRE\nLa majoria municipal de CiU i PSC va descartar, el passat 11 de setembre, hissar cap bandera independentista (estelades) al pal del balcó de l'Ajuntament pel fet de no ser “oficials”. La senyera quadribarrada, que és la institucional que recull l'Estatut d'Autonomia, va ser l'única que voleià aquell dia.\nEs per això que necessiten tot el nostre recolzament, el del públic i el d’ entitats i particulars per a què aquests brillants campions no caiguin en l'oblit, per manca de recursos tècnics i humans. És necessari que la Federació Catalana d'Automobilisme, ajudi més a les escuderies, i als pilots, que ara per ara assoleixen tots els riscos, potser tal i com s'ha fet en els darrers anys amb el nostre motociclisme, els cotxes gaudeixin de copes de promoció i d’altres eines per a que aquests Campions demostrin un cop mes la seva vàlua i les seves carreres esportives restin ben profitoses.\nMUSEU D’ESPERANTO El 22 d'octubre es va presentar a Lleida, a l'espai cultural La Brokanteria, el Museu d'Esperanto de Subirats. La trobada va servir per establir contactes entre els esperantistes lleidatans i el nostre museu i, alhora, per difondre la convocatòria del 35è Congrés Català d'Esperanto, organitzat a finals de novembre per l'Associació Catalana d'Esperanto-KEA a Barcelona i a Subirats.\nFRANZ LISZT A CATALUNYA EL 1845 Montse Rios i Rallé\nEnguany es commemora el bicentenari del naixement de Franz Liszt, compositor i pianista hongarès, les obres del qual formen part del repertori de la majoria dels pianistes juntament amb les dels seus contemporanis Chopin, Schumann i Brahms. Liszt va ser el primer que va pujar a un escenari com a gran virtuós mostrant els recursos espectaculars que tenia aquell instrument. Els seus concerts eren un esdeveniment mediàtic comparable al que pot provocar l'actuació d'un artista famós en l'actualitat: entrades exhaurides, senyores desmaiades... Mai s'havia vist una tècnica virtuosa tan exuberant exceptuant la de Paganini al violí. La seva aparença viril era un atractiu afegit. Liszt, que va viure prou anys com per a viatjar per tot Europa, es trobava a Itàlia quan va saber que l'Ajuntament de Bonn, tenia necessitat de recursos per finançar un monument a la memòria de Beethoven i es va oferir a fer una gira per a recaptar fons. Convidat pel Liceo Artístico y Literario de Madrid, visità també Portugal, Andalusia i València. L'abril de 1845 arribà a Barcelona, on hi va oferir tres concerts al Teatre Nou i a la Societat Filarmònica. L'especialitat en els seus concerts era la interpretació de paràfrasis d'òperes conegudes, fetes per ell mateix i de gran dificultat tècnica i sovint acabava el recital improvisant sobre temes que proposava el públic. Volia mostrar les grans proeses que es podien fer amb un piano. Tanmateix ja havia escrit obres com Els Anys de Peregrinatge i els Estudis Transcendentals que ni el públic ni els intèrprets d'aquell moment estaven preparats per rebre. En els seu darrers anys, es va dedicar a la vida religiosa i a compondre una música que s'avançava i fins i tot superava la de Wagner, de qui va ser sogre doncs la seva filla, Còsima Liszt s'hi havia casat. El 1845, quan Liszt ve a Barcelona, Catalunya bull d'activitat musical i cultural. La burgesia industrial té necessitat de tenir centres on expressar els seus valors iniciant un període de naixement de societats i ateneus. Només a Barcelona, a mitjans dels quaranta, hi ha una dotzena d'associacions dedicades al foment de la música amb concerts, conferències i certa activitat pedagògica. Són els anys de la rivalitat entre els del Liceu i els del Teatre Principal, de les Societats Corals, de les tertúlies als cafès on es discutia de música, literatura, pintura i, és segur, de política. A més de la gran afició a la lírica, representada per l'òpera i la sarsuela, neix l'interès per la música instrumental i el sorgiment de compositors i intèrprets com Pedrell, Sor, Carnicer, Pujol, Marquès i d'altres. D'Europa també arriben els avenços mecànics relacionats amb la música com el piano modern, el clarinet, el saxòfon o l'harmònium que estimulen la creació a casa nostra de fàbriques d'instruments, destacant els constructors dels pianos Cussó i Chaissaigne, dels quals encara avui dia se'n pot trobar algun exemplar. HUMOR - Les vinyetes d’en Roger\nS nt n\nNOVA ADREÇA: Préstecs C/. Ponent, 2 bis Sant Pau d’Ordal 08739 - Subirats Tels.: 93.899.40.50 669.216.361\nHipoteques Assegurances Rèntings Leasings Fons d’inversió Plans de pensions\nMaria Dolors Morera Solà Volem\nSESLÈRIA, SIMFONIA PER UN ASSASSÍ Ramon-Bernat Mestres - Setzevents Editorial Luisa Elena Sueiro\nNicotina, cafeïna i una bona dutxa, i per aquest ordre. Aquest és el lema del protagonista d'aquesta novel·la negra, situada al bell mig del Penedès, en una masia prou coneguda pels subiratencs (Can Milà de la Roca) . Aquí es situa l'acció, la masia a Lavern on l'autor vilafranquí ha viscut durant més de deu anys. En Ramon-Bernat Mestres ens proposa en la seva última novel·la seguir el viatge d'un escriptor amnèsic en busca d'inspiració i, a la vegada, del seu passat en blanc. Una novel·la plena d'enigmes: un escriptor obsessiu que pateix agorafòbia, com el mateix autor, una dona envoltada de misteri, una pianista cega, somnis recurrents, records de Menorca i un passat obscur. Una història d'intriga situada entre vinyes i en una casa que esdevé també protagonista principal de l'obra, així com la música i les referències literàries. En aquesta setena novel·la de l'autor, veí de Lavern, trobareu tots els ingredients de les obres de gènere negre, escrita des del punt de vista de la víctima o potser del criminal? El misteri està servit.\nSOLUCIÓ A LA CRISI? INDEPENDÈNCIA Victor Santacana i Gelabert\nDe Grècia coneixem els Jocs Olímpics, els iogurts, els seus monuments, les seves fantàstiques illes i ara, recentment, la crisi que està patint. Un endeutament superior al 100% del PIB, que vol dir que si dediquessin els ingressos de tot un any a pagar el que deuen, no en tindrien prou. D'on ve aquest endeutament? Doncs de 700.000 funcionaris (1 de cada 4 treballadors), 12% d'atur, molts jubilats, i d'altres; és a dir, més despeses que ingressos que es compensen demanant diners als que en tenen, alemanys i francesos, majoritàriament. Manen una tal Àngela i un tal Nicolas. Merkel i Sarkozy. Nosaltres també hem estat Olímpics, tenim cava, tenim en Gaudí, paratges meravellosos i també estem patint una crisi. També tenim funcionaris, 20% d'atur, molts jubilats, és a dir, que també tenim dèficit. Però en aquesta crisi "juguem" amb avantatge respecte ells, i és que les mesures que s'apliquen allà, aquí les aplicarem amb 6-12 mesos de decalatge. Allà han retallat sous als funcionaris, aquí també; allà han retallat en despesa sanitària i ensenyament, aquí també. Allà han acomiadat funcionaris, aquí encara no; allà han retallat pensions, aquí "només" les han congelat. Recordeu els 6-12 mesos de decalatge? Però els grecs, i malauradament per a ells, no tenen l'única sortida a aquesta crisi, com seria aturar la sangria que suposa un espoli, robatori des d'Espanya de 20.000 M€ l'any, o l'equivalent a 3.000 € per cada català i any, que els nostres polítics són incapaços o no volen aturar. Si tinguéssim aquests diners, tindríem superàvit, NO caldria fer retallades! Aquests polítics, ara ja estan preparant el 20N. CiU i ERC ara ens vendran el seu Pacte Fiscal o la Independència Fiscal, que pels ignorants com jo vol dir anar a Madrid a visitar un tal Mariano que tindrà una majoria aclaparadora de 190 Diputats, i dir: "Mariano, déjanos de robar para poder salvar a Catalunya, y así hundir más a España". Us deixareu enganyar de nou? Sortirem d'aquesta crisi amb la Independència de Catalunya, o no en sortirem. Fins quan, CiU i ERC? Fins quan la vostra por serà la raó de la nostra misèria? Pàgina 5\nUNA CONSTITUCIÓ DE SORRA Fèlix Villagrasa\nEnguany s'escau el trentat re s a n i ve rs a r i d e l a Constitució de 1978. Esdevé aquest, un dels períodes constitucionals més llargs en la història d'aquest dissortat país,que no s’ha caracteritzat per tenir períodes massa amples de llibertat i democràcia. L'encert d'aquests anys no ha estat en la bondat de l'actual carta magna, sinó en què, llevat d'algunes excepcions puntuals, la major part dels espanyols ha donat per bo el marc jurídic i polític, i no ha entrat en discussions de fons sobre el mateix. Sobre tot en els primers anys, perquè en els darrers temps l'independentisme català o el moviment dels indignats sí que ha entrat en la crítica als fonaments del sistema constitucional. La crisi econòmica i les disposicions contràries a l'autonomia catalana (desmembrament de l'Estatut de 2006, qüestionament de la immersió lingüística en l'ensenyament, , oposició al concert econòmic, etc.) han fet que, progressivament, el vestit constitucional vagi quedant, de més en més, com una cotilla que asfixia el progrés social, polític i econòmic de Catalunya. D'altra banda, la corrupció i la follia pels diners abasta des del cap de l'Estat (un rei pobre que ha esdevingut una de les més grans fortunes d'Europa) fins als partits polítics, dins dels quals molts busquen la “paga”, principal esperó a l'hora d'elaborar llistes electorals. Tanmateix, podríem dir que, crisi a part, la Constitució de 1978 ha fet el seu paper, perquè entre tots ho hem volgut així. Tot i que, també cal saber-ho, malgrat que mai ningú ho recorda, l'invent constitucional ha estat la més gran (després del 23-F) engalipada que ha vist el país d'ençà la mort del darrer dictador. I h o e x p l i c a r é p e r o r d r e : 1.- Les eleccions del 15 de juny de 1977 que van configurar les primeres Corts “democràtiques” des de la Segona República es van convocar com a Corts Generals, i no com a Corts Constituents. De manera que podien fer el que volguessin, amb el suport del poble, però no una constitució, car per això s'havia d'especificar\nConcretament aquesta funció abans de fer l'elecció (així es fa en tots els països democràtics). 2.- Hi havia milers i milers d'exiliats i els seus descendents a països estrangers que no van poder participar en aquests comicis. 3.- Encara quedaven centenars de presos antifranquistes a les presons espanyoles, que no van poder votar, ni tampoc es van poder presentar a les eleccions. 4.- Cap partit republicà va ser legalitzat a tota Espanya abans de les eleccions, i no se'n van poder presentar cap. Heribert Barrera, una de les poques veus crítiques en aquell parlament, va ser elegit mercès a un tripijoc legal: es va presentar per Esquerra de Catalunya, unes sigles “fantasma” que havien registrat membres del PTE (Partido de Trabajo de España), també il·legal llavors, a Catalunya. 5.- La formació de les cambres parlamentàries espanyoles, que es van autoproclamar com a constituents, no va ser democràtica per un altre motiu: hi havia quaranta-un senadors designats directament pel rei. 6.- L'article 56.3 declara que “la persona del Rei és inviolable i no està subjecta a responsabilitat”, cosa que el posa fora de l'abast dels tribunals de justícia i de qualsevol altra institució sigui quina sigui la seva actuació pública o privada. És a dir, que té carta blanca per fer, desfer, robar o matar. Si fa no fa, com el seu predecessor. 7.- Com ha reconegut algun dels membres de la comissió encarregada de redactar el projecte de constitució, no es va fer el text lliurement, sinó sotmesos contínuament a pressions per part de l'alta jerarquia militar i de la casa reial. Eren temps de gran inestabilitat, amb continues accions de lluita armada, i el separatisme és el que més\nUNA CONSTITUCIÓ DE SORRA (continuació) amoïnava a les casernes (no endebades es va incloure l'amenaça de l'article 8). Tot això demostra que el procés constitucional va estar ple d'irregularitats, i que el podríem considerar nul i il·legítim. A més, va ser conduït per la mateixa gent que procedia del franquisme, com si un delinqüent fos l'encarregat de jutjar la seva causa. La democratització del franquisme hauria d'haver-se dut a terme en un procés autènticament democràtic, que no ho va ser, com hem demostrat. Ans al contrari, aquelles Corts de 1977 van assegurar la prescripció dels delictes de la dictadura amb la Llei d'Amisitia d'octubre d'aquell any, que si bé es va vendre com una amnistia general pels antifranquistes, en realitat el que feia era garantir la impunitat als galifardeus del franquisme. La Constitució de 1978, reconeguem-ho, ha servit per a\nGarantir-nos tres dècades de democràcia (o partitocràcia) més o menys avariada, però que hem sabut aprofitar per bastir una de les èpoques més pròsperes del país (de les meravelles). Però també ha servit per crear una nova aristocràcia, una classe política més interessada en mantenir-se en el poder, en els beneficis del poder, en els diners i en la corrupció que no pas en el servei social que haurien d'exercir. Crisi i corrupció són barreges explosives que podrien engegar l'invent en orris. Els sistemes democràtics són dèbils quan augmenta l'atur i el descontentament, i més si les lleis electorals solament beneficien els partits, i no el poder decisori dels electors. Aquest mateix any s'han endurit les condicions per presentar candidatures a les eleccions, amb la finalitat d'afavorir els partits grossos. Que no ens vinguin, doncs, amb constitucions que tenen els peus de sorra, per parlar-nos de democràcia o per retallar lleis que el poble (català en aquest cas) ha aprovat per intentar millorar el seu autogovern, perquè no podem quedar-nos eternament estacats per un marc normatiu fabricat pels postfranquistes, amb el consentiment mesell d'una oposició (PSOE, PCE, CiU, etc.) que tenia massa pressa per manar, fos com fos.\nMÚSICA I VINS SOTA LA LLUNA PLENA Redacció\nMoltes nits hem gaudit, en solitud o companyia, de la perfecta combinació d'un bon vi o cava amb els sons de les nostres músiques predilectes. Però repetir l'experiència en el celler de l'Eudald Massana el passat 11 d'octubre, amb lluna plena, envoltat de desenes de persones, algunes conegudes i altres arribades de tots els punts de la nostra geografia, és un plaer i un privilegi que cal repetir aviat. La música en directe va posar-la la mezzosoprano Anna Bassas, qui, acompanyada del pianista Víctor Galiano combinà els suggeriments dels diferents vins i caves amb fragments de Mozart, Bizet i altres sons més “lleugers” com La vie en rose, El cant dels ocells o Fly me to the moon. Un recital ple de sensacions astrals que va acabar amb l'observació telescòpica de la Lluna i Júpiter, una parella planetària que enlairà els esperits dels assistents.\nCalen iniciatives com la de la família Massana, que compta amb una important oferta enoturística (es pot consultar la seva web) per tal de divulgar i escampar l'oferta de la seva producció. Felicitats!\nCRESTABOCS Josep Tubau\nTrencant el costum d'intentar contribuir a desfer equívocs en l'escriptura de certs topònims (en números anteriors, Collsesportes i Cal Suchet), avui parlarem, amb permís del simbòlic castell de Subirats, d'una talaia natural del municipi. Situat en un vèrtex del turó de les Mentides, el Crestabocs constitueix, gràcies a la seva situació, un excepcional panòptic als quatre vents amb un radi de gairebé 360º amb perspectiva subiratenca, penedesenca i també catalana, només restringit en direcció nord-est per les muntanyes immediates de la serralada Litoral. Aquesta capacitat de visió ens permet, naturalment si fa bo, no solament identificar els límits del terme municipal i de la comarca, sinó també els del Principat, amb una panoràmica que abasta des dels cims del Pirineu de llevant a ponent fins a la serra de Prades i, encara, un pany de mar del Mediterrani, que treu el nas de color plata lluent a primera hora del matí i més blau amb les llums centrals del dia per una escletxa del massís del Garraf.\nEl Cafè de l’Ateneu ESPECIALITATS: TORRADES ENTREPANS LLESQUES PIZZES CASOLANES TAPES Direcció:\nATEN E D\nJuan José Tomás Anna Iglesias\n* Menjars per encàrrec Horari: de dimarts a diumenge: de 9.30 a 15.00 i de 17.00 a tancament\nCom a artefacte lingüístic, el topònim “Crestabocs” no sembla, d'entrada, portador de cap mena d'opacitat etimològica que ens hagi de dur pel mal camí, i, per veure'n amb evidència què significa, en tenim prou de separar els dos membres lèxics de què està format com a aglutinant que és: d'una banda,“cresta”, carena espadada i de gran roquisser (un cop hi siguem ho haurem comprovat, i hi notarem, poc o molt, l'atracció al buit després d'haver-nos enfilat per una incòmoda tartera de pedres de mal transitar), i, de l'altra, “boc”, mascle de la cabra. Si, en el cas de “cresta”, doncs, encara ara és ben constatable sobre el terreny que és ben pertinent anomenar el lloc així, no passa igual amb el segon element, “boc”, que devem, segurament, no pas a la presència de cabres salvatges, com podríem pensar en un principi, sinó de ramats domesticats pasturant o de pas per aquelles altures. Així, doncs, amb tota seguretat, plantejada així, l'explicació del topònim que avui ens ocupa té tot el sentit i, si cap singularitat de forma té el subiratenc Crestabocs en comparació amb els seus pròxims del domini lingüístic, és l'absència, entre les dues paraules que li donen sentit ple, de la preposició genitiva “de”, un fenomen no gens estrany i que mostra antiguitat romànica, proximitat amb el declinat llatí vulgar. Sens dubte, no en tenen tanta, d'antiguitat així ho revela el fet que s'hagin establert com a tals, a dia d'avui, en forma de frase, amb preposició, els noms de lloc crestes de Montorroio, de Ribanegra o d'Arnaldes (al Pallars) o crestes de la Basseta o de la Corona (al País Valencià), però no per això són menys germans lingüístics del nostre Crestabocs.\nCRiSI? QUINA CRISI? TAL I COM DEIA EL DISC “CRISIS? WHAT CRISIS? DE SUPERTRAMP, 1975 Jordi Llongueras\nDescaradament ens estan prenent el pèl, ens estan extorsionant amb la cantarella de què gastem massa i tots volem ser nous rics i del que no se n'adonen és que de rics, només ni ha uns que volen seguir mantenint la seva hegemonia pels segles dels segles. No importa que amb les jubilacions d'uns quants banquers n'hi hagi prou per resoldre la crisi i per frenar la fam al món. No n'hi ha prou i aquests diners han de sortir de la nostra butxaca, encara que sigui a base de desnonar a la gent de les seves cases, de deixar-los a la més pura misèria, de separar-los de la societat de convertir-los en una població asocial i clandestina perquè els seus deutes no s'extingeixen mai ; ja ens tornaran a agafar tard o d'hora. No importa si l'atur supera xifres inimaginables en un estat mal dit del benestar, que ens van fer creure que era el nostre, no importa si la gent s'indigna, a la fi ens envien els gossos conillers mantenidors de l'ordre que ells dictaminen perquè ens estovin de valent i així aprenguem a no queixar-nos; o senzillament ens empresonen anys i anys per voler la pau i la fi de xacres que durant uns anys ens han atemorit amb vés a saber quins interessos. La seva insaciabilitat els porta més lluny, molt més lluny, cada cop més lluny i ens fan creure que amb una democràcia feta a la seva mida i que no ens podem permetre de posar en qüestió, ja en tenim prou. Vergonya fa veure com uns es tiren les culpes als altres, quan tots fan el mateix, solament canvia el banc a què obeeixen. Que si tu, que si l'altre, però mai jo. La culpa mai és del ric, mai! Pel que sembla el fet de ser ric et dóna saviesa, impunitat, valentia, cultura, i tots els ets i uts necessaris per ésser una persona com cal. El fet de ser pobre no et dóna ni drets. Els rics a més tenen al seu servei als polítics que fan i desfan lleis, ordres i preserven els patrimonis i la poca vergonya dels rics. Ni dretes, ni esquerres, ni centre ni mitjos ni vores, ni res de res. Són tots els mateixos gossos amb diferents corretges, que per unes engrunes més o menys substancioses segueixen els dictats d'algun obscur poder amb nom de moneda comunitària o universal. No sé si va ser per aconseguir aquest estat del benestar pel que molta gent va lluitar contra un sistema opressor i assassí que ens va Pàgina 9\nsotmetre durant quaranta anys i ens va arrabassar les nostres llibertats i els nostres drets però d'això, ja fa molts anys, quasi ningú se'n recorda d'allò, però no se'ns acudeixi posar en dubte el sistema democràtic que tenim, ni la llei electoral que solament beneficia als mateixos lladres de sempre, que a la fi es van repartint el tortell, ara tu, ara jo.... Sap greu veure que ni tan sols la memòria se'ns permet, i l'oblit es vol fer llei des d'alguns racons de la nostra democràcia. Fa vergonya veure com els jutges estan en contra del seu propi poble que els ha de rendir homenatge i no dubtar mai de la seva imparcialitat i decència, que a la vista està. Fa vergonya veure amb el cap alt els més grans estafadors que amb els diners de la nostra cultura casen filles i tornen algun favor que altre. Fa vergonya veure com els poders eclesiàstics i religiosos segueixen jugant amb la fe de la gent per a portar-los a combregar amb rodes de molí i que no els manquin favors ni prebendes. Si no ens agrada, ens munten una guerra amb mentides i així s'acaben repartint un altre tros del pastis, que per bales i assassins, sí que n'hi ha, de diners, per escuts antimíssils, que primer els hauran venut a costa d'uns quants milers d'aturats. Que mori gent no els importa, mentre no siguin rics a la fi, una neteja de quan en quan va força bé, que així n'hi ha menys a queixar-se i més per treballar. El cas es que ens ho creiem i escoltem embadalits debats i més debats de persones que sembla ser que hi entenen de tot això que l'únic que aconsegueixen es posar-nos la por al cos i escombrar cap a casa seva, amb frases i comentaris que fan dubtar del què és la llibertat d'expressió. Per tal d'aconseguir els seus objectius canvien constitucions quan els convé, posen i treuen drets als ciutadans, creant lleis opressores que esquinzen drets i comporten beneficis que acaben a les seves butxaques, com sempre. Gestionen els nostres diners per fer aeroports inservibles, comprar helicòpters de guerra i armament, donar algun diner als esforçats banquers, que s'ho treballen força i necessiten una jubilació com cal, es venen els serveis per a benefici d'ells mateixos, ens apugen els impostos a canvi de la nostra salut i ens fan\nCRISI? QUINA CRISI? (continuació) voltar com una baldufa amb un sistema d'ensenyament que amb quaranta anys no han sabut gestionar perquè l'educació no és important per així poder mantenir el “seu” estat del benestar. Ens menteixen amb un somriure als llavis, ens prometen el que saben que no compliran, mirant-nos de reüll i fent-nos creure que és pel nostre be Però el que hem de fer és callar, obeir i pagar. La solució no sé si passa per indignar-se i plantar la paradeta en algun parc públic, defensar la llengua i la cultura amb frases i eslògans de fa anys que ara tornen a estar de moda o amb operar a cor obert a deshores per col·laborar amb la causa.\nPotser hauríem de ser mes dràstics i pensar que els rics mai han donat res als pobres sense sang suor i llàgrimes, potser és l'hora no pas de demanar, sinó d'agafar, costi el que costi i peti qui peti. Potser per dir això ens jutgen imparcialment per a fer apol.logia del terrorisme, potser ens castiguen amb la seva indiferència i pensen: ”mira aquests sonats el que diuen”. No ho sé...però aquesta sensació que ens estan prenen el pèl m'atabala més i més cada dia, i jo em pregunto...Crisi....Quina crisi?\nEL MUSEU DE L’ESPERANTO DE SUBIRATS Rafel Hernandez\nPel maig de 1974 es va inaugurar oficialment l'Hispana Esperanto Muzeo a Subirats tal com el coneixem ara, amb motiu de la X Assemblea Provincial d'Esperanto. Va ser la culminació de més de deu anys de treball de Lluís Hernández, farmacèutic del municipi, que, des dels anys 50, havia estat recollint tot tipus de material relacionat amb l'esperanto. Tant n'havia acumulat que, al cap de només tres anys, el 1966, va aprofitar que feia una remodelació de la seva farmàcia de Sant Pau per destinar-hi una habitació, on va enquibir tot el que havia recollit i de la qual va fer la corresponent inauguració. En realitat, a dia d'avui, el museu és, més que res, una biblioteca esperantista. Jo prefereixo anomenar-la així, ja que la major part del material està format per llibres (7000) i revistes (1500) en esperanto i sobre l'esperanto, encara que contingui una petita part de material d'altres llengües construïdes i, sobretot, el que els museus en diuen "ephemera", que amb llenguatge d'ara, en podríem dir merchandising: tota una munió d'objectes relacionats amb l'esperanto, medalles, insignes, propaganda, cartells (1300), material didàctic... La biblioteca, a més d'anar incrementant les col·leccions, va funcionar més o menys lligada a les altres grans biblioteques esperantistes del món com un punt de referència obligat per investigar la història esperantista i, molt especialment, per elaborar una monumental bibliografia de les revistes esperantistes des de la creació de l'idioma pel Dr. Zamenhof, l'any 1887, fins a l'any 2000.\nMalauradament, el fundador del Muzeo, ja gran, 84 anys, va morir el 2002 sense haver concertat cap destí per al fons bibliogràfic, que, des de llavors fins al 2010, va anar perdent vitalitat i només es va anar fent servir per a consultes específiques de gent que sabia el que buscava i on buscar-ho, ja que una biblioteca sense bibliotecari és com voler moure's per una ciutat desconeguda sense plànol ni ningú que et doni indicacions. A finals del 2009, un grup interessat a promoure una biblioteca per a Subirats em va venir a parlar per veure si es podien incloure les col·leccions del Muzeo dintre d'una futura biblioteca pública per donar-li un caràcter singular i que això la identifiqués amb el municipi d'una manera especial. La idea em va semblar excel·lent i ens vam posar a treballar. Fruit d'això, el 9 d'abril del 2010, es va convocar l'acte col·loqui “Per una biblioteca a Subirats al voltant de l'esperanto”, amb la participació de qui ara és conseller de Cultura, Ferran Mascarell, i unes jornades de portes obertes amb motiu de la festa major de Sant Pau. Paral·lelament a això, el Patronat de Turisme de Subirats (www.turismesubirats.cat) va trobar adient establir una col·laboració que ha resultat vital per poder-hi fer visites guiades els caps de setmana i projectar-lo a través de la xarxa internet (www.museuesperanto.org), dos fets que l'han revitalitzat com a institució, que recentment ha vist néixer l'Associació d'Amics del Museu d'Esperanto (amics@museoesperanto.org). La tasca no serà completa, però, fins que les col·leccions passin a mans d'una institució oficial, que, de manera ideal, hauria de ser la futura biblioteca de Subirats.\nEL PREU DE LA POLÍTICA LOCAL Redacció\nHi hagué temps heroics en què la política era una dedicació de temps i esforços en benefici de la comunitat, per aixecar un país prostrat per les dues dictadures del segle passat. Esforços que podien consumir patrimonis i fins i tot portar a la presó o coses pitjors. La política avui dia és un món burocràtic ple de responsables, coordinadors, enllaços, representants, adjunts, càrrecs de confiança... La política, regulada per constitucions, estatuts, lleis orgàniques, reglaments i circulars, és una sortida senzilla per a les vocacions de servei públic a canvi d'uns calerons que en els temps que corren, mai no són sobrers tot esforç ha de ser remunerat, faltaria més. Volem fer una repassada, passat el rebuf de les darreres eleccions municipals, a la nòmina de persones que, dins Subirats, i dins el Consell Comarcal de l'Alt Penedès, han estat afavorides amb sous a càrrec de l'erari públic. No pretenem fer cap valoració (o gairebé cap), sinó informar al ciutadà-votant-contribuent de com han quedat distribuïdes les retribucions dels nostres representants locals. Si de cas el lector traurà (o no) les seves conclusions. El nostre alcalde Pere Pons percebrà 25.000 € l'any per una dedicació de 25 hores setmanals, cosa que incrementa substancialment el preu per hora respecte a l'anterior mandat. L'home de les finances, en Ferran Planas, obtindrà 504 € mensuals (per 42 hores/mes), poc menys dels 600 € assignats als regidors convergents Isabel Esteve, Maite Catasús i Llorenç Ros (per 50 hores). El regidor socialista Lluís Ràfols, amb importants responsabilitats, cobrarà 780 € mensuals (64 hores mensuals), i els de l'oposició tocaran 144 € al\nmes per tal de complir amb el compromís d'acudir a les reunions a la Casa de la Vila. No es tracta de sous exorbitants, hem de tenir en compte l'escassa demografia del municipi i la limitació dels nostres recursos en conjunt.\nBarra lliure al Consell Comarcal Comentari a banda mereix el capítol del Consell Comarcal de l'Alt Penedès al qual pertany Subirats, i on hi estem prou ben representats. Les retribucions mensuals dels membres electes del Consell no són forassenyades: el seu president Francesc Olivella, CiU (1.800), vicepresident primer Jesús Salius, ERC (1.100), quatre vicepresidents més entre els que es compta el nostre regidor Sr. Planas, UDC (700), els consellers de govern (295) i els portaveus de cada grup (500). El coordinador de govern, Pere Sàbat (ERC), s'emportarà 14 pagues de 2.050 € cada any que li duri la feina. Però el capítol salvatge és el dels “càrrecs de confiança”, liderat pel gerent Francesc Escribà, amb una retribució neta de 64.702 euros l'any (uns 11.000.000 de les antigues pessetes) i amb uns nous “coordinadors de grup” a 7.728 € anuals que han pertocat al nostre veí, membre d'UDC, David de Yzaguirre i a una regidora del PSC de Vilobí. I aquí és on s'ha esguerrat l'invent, perquè la CUP ha impugnat el nomenament “a dit” del senyor Escribà, que passa a ocupar el càrrec interinament (ignorem si li han tocat el sou pactat) i queda a l'espera que es faci un canvi de procediment per poder assignar un càrrec tan ben dotat econòmicament sense haver de passar cap concurs de mèrits, per simple acord dels grups majoritaris CiU, PSC i ERC. Coses de la democràcia!\nPRIMERA CURSA ATLÈTICA DE LAVERN Redacció\n“Sota una fina pluja es va celebrar el diumenge 6 de novembre, amb gran èxit de participació, la Primera Cursa atlètica de Lavern. Els gairebé dos-cents participants van haver de completar els 10 qm. de la prova en un circuit que recorria els entorns del poble, amb trams urbans i trams per camins rurals no asfaltats. Organitzada per l'Ateneu Agrícola de Lavern va tenir un gran èxit. El guanyador va ser l'atleta africà Paul Siekwasi, amb un temps de 32 minuts i 58 segons. En categoria femenina vencé Sílvia Pedrola. Els primers atletes locals foren Albert Sardà (12è) i Olga Lloret (43a).” Pàgina 11\nSUBIRATENCS, VIA FORA Redacció\nC l a ra C o l s i To r ra s (Vilafranca del Penedès, 1982) filla del exactor de teatre amateur del Centre Cultural de Sant Pau, Josep Cols i Raventós ( Sant Pau d'Ordal -Cal Peó 1953), actua en l'obra de teatre contemporani Un home amb ulleres de pasta, que es va representar el 15 d'octubre al Teatre Principal de Vilanova i actualment es troba de gira per Catalunya. L'obra La Laia (Clara Cols) i l'Òscar (Pablo Lammers) decideixen consolar l'Aina (Roser Blanch), una llibretera que somia amb ser escriptora i ha estat recentment abandonada per la seva parella, amb un sopar on porten en Marcos (Sergio Matamala), un poeta capaç d'enamorar amb uns versos que els han fascinat més enllà del que és raonable.\nPerò el convidat d'ulleres de pasta, en principi un noi de bones maneres i tracte agradable, va desvelant el seu veritable caràcter a mida que la vetllada avança. En Marcos no es satisfà amb un sopar ple de converses banals i exigeix aliment espiritual. Actua com un depredador. L'Aina, la Laia i l'Òscar veuen com es desmunten les seves vides. Ells són fràgils, s'han perdut en l'apatia contemporània, s'han ofegat en el dubte i ell se n'aprofita. A Un home amb ulleres de pasta es barreja la comèdia amb la intriga d'un thriller i la fantasia d'última generació, la del vampirisme. Un vampirisme intel·lectual amb que Casanovas, autor i director de l ' e s p e c t a c l e , r e t ra t a e l s comportaments de quatre amics de trenta anys amb inquietuds artístiques i mostra com les persones ambicioses i sense talent assoleixen l'èxit, mentre que d'altres més valuoses resten en l'anonimat.\nL’APS-CUP DEMANA TRANSPARÈNCIA EN EL P.O.U.M. Redacció\nEl grup municipal Alternativa Per Subirats-CUP ha desplegat una campanya de recollida de signatures per demanar una Audiència Pública destinada a ampliar la informació ciutadana sobre el Pla d'Ordenació Urbanística Municipal (POUM). Aquesta ha estat la reacció dels seus dos regidors davant la negativa del govern municipal de Subirats (CiU i PSC) a contemplar una revisió oberta del projecte de POUM, argumentant que això endarreriria el procés d'aprovació del Pla. Es dóna la circumstància que un informe del Departament de Medi Ambient i Habitatge (avui de Territori i Sostenibilitat) posa en qüestió algunes modificacions que es van fer al projecte, i sobre l'Eqüestrian Penedès (l'hipòdrom) diu que és inconcret, que tindria un fort impacte ambiental i paisatgístic, i que no es troba per enlloc l'interès social. A més, no era previst en el Pla Territorial. L'APS-CUP ha distribuït fulls de signatures als centres i ateneus de Lavern, Sant Pau, Ordal i Casablanca. Hi poden signar els majors de 16 anys empadronats al municipi. Si s'arriba a la xifra de 300, el govern municipal haurà de promoure l'Audiència Pública sol·licitada. El POUM dibuixarà l'esquema del futur esquema urbanístic dels nostres nuclis, i pot revaluar molt certs terrenys.\nRedacció, edició i maquetació Fèlix Villagrasa, Jordi llongueras, Sergi Buchholz Josep Tubau, Luisa Elena Sueiro, Rafel Hernandez, Victor Santacana, Montse Rios, i Roger Pelàez Tambè pots participar en el nostre blog\nEl Cep Tort nº 4\nRevista de Subirats


Rodopi Hotel Komotini Grècia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nE.Makariou 3, Komotini, Komotini, Grècia - Veure al mapa\n"Staff was very friendly and helpful. The location of the hot..."\nAl visitar Komotini, vosté es sentirà com a casa a Rodopi Hotel, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nLes instal.lacions i els serveis que proveeix Rodopi Hotel asseguren una estada plaentera als seus clients. Mentres estan allotjats en aquestes meravelloses instal.lacions, els clients poden gaudir de recepció 24 hores, express check-in/check-out, magatzem d'equipatge, servei d'habitacions, lloguer de cotxes.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb aire condicionat, calefacció, servei de despertador, escriptori, mini bar a cada habitació. L'hotel ofereix meravelloses instal.lacions d'oci com jardí que faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, Rodopi Hotel no troba competidors en cap categoria.\nTots els tipus de viatgers (253) Parelles (98) Viatgers en solitari (45) Famílies amb infants petits (49) Famílies amb infants grans (29) Grups (31)


CLUB WAGNER: d’octubre 2018\nJonas Kaufmann i Nina Stemme, sota la brillant direcció musical de Kirill Petrenko a la Bayerische Staatsoper, signen aquest meravellós moment del segon acte de Parsifal, (Amfortas, die Wunde) on és palpa la tensió dramàtica que aquest director es capaç de transmetre acompanyat d'una musicalitat transparent.\nLa direcció d'escena es de Pierre Audi i va passar sense pena ni gloria.\nAmb aquest memorable Parsifal, juny-juliol de 2018, Kirill Petrenko deia adeu a la seva trajectória com a director titular de la Staatsoper de Munich per anar a conduir la Philarmonica de Berlin, titularitat que va guanyar per davant del tot poderós Christian Thielemann.\nEtiquetes: Jonas Kaufmann, Kirill Petrenko, Nina Stemme\nEl pròxim diumenge 28 d'octubre a les 18h se retransmetrà des de la Royal Opera House de Londres i sota la direcció d'Antonio Pappano, Die Walküre de Richard Wagner.\nPodeu comprovar el llistat de cinemes a Barcelona en aquest link Eventos/la valquiria\nEtiquetes: Die Walküre\nSCHUBERTÍADA A BARCELONA\nNovament l'Associació Franz Schubert ha programat al llarg de la temporada 18-19, quatre concerts de lied amb la voluntat expressada ja en la temporada anterior de donar a coneixer la majoria dels mes de 600 lieds que Franz Schubert va compondre al llarg de la seva curta vida.\nEl primer dels concerts serà el pròxim diumenge dia 21 d'octubre a les 19h a l'Auditori de Barcelona, amb la veu de la mezzosoprano Marie Seidler acompanyada al piano per Malcom Martineau.\nPublicat per wotan 0 comentaris\nEtiquetes: Malcom Martineau, Marie Seidler, Schubertíada\nKÀTIA KABÀNOVA AL CLUB WAGNER\nEl proper dilluns 22 d'octubre a les 19:00h, el Club Wagner, en col.laboració amb el Gran Teatre del Liceu, presenta la propera producció del colisseu de La Rambla aquest novembre: Kàtia Kabànova, de Leoš Janáček, amb Patricia Racette com a Kàtia, amb producció de David Alden i sota la batuta del mestre Josep Pons.\nLes "Visions sobre Kàtia" aniran precedides d'una breu contextualització del divulgador Pol Avinyó, del departament de marketing del Liceu.\nKàtia Kabànova, amb text del mateix autor sobre el drama La tempesta de l’escriptor rus Aleksandr Ostrovski (1823-1886), és una obra cabdal de la literatura eslava. Kàtia, com Jenufa, és un dels grans personatges femenins de la història de l’òpera, que viu en un sufocant entorn de dones asfixiades i oprimides per una societat provinciana, convencional i tancada de Kalinov. Allí, els anhels de llibertat i de sexualitat reprimits de Kàtia queden anorreats per la intolerància, la claustrofòbia i l’oscurantisme que l’envolten accentuats, sobretot, per l’ominosa i castrant figura de la seva sogra Marfa Kabànova -amb la conseqüent complicitat del seu marit Tíkhon- i de la inquietant presència dels elements naturals detestats, representats en la desecnadenant tormenta i el purificador riu Volga on es precipita el tràgic i premonitori final.\nEtiquetes: CLUB WAGNER, Katia Kabanova\nVOLS CONSULTAR BAYREUTH DES DE L'ANY 51?\nAquesta pàgina (bayreuther-festspiele.) és una base de dades molt complerta on es pot consultar, des de l'any 1951 en que es va reprendre la celebració del Festival sota la direcció dels nets de Richard Wagner, Wieland i Wolfgang, fins l'actualitat, totes les funcions representades durant aquest llarg període amb inclusió dels artistes, directors musicals i directors d'escena i també qui ha estat el responsable de la direcció del Festival.\nDESCONEGUT CONCERT DE VIOLÍ\nProbablement us sorprendrà aquest concert de violí en un sol moviment ja que el fill de Richard Wagner, eclipsat pel nom i fama del seu progenitor, sempre ha passat per ser un desconegut en el panorama musical de principis del segleXX.\nPerò cal prestar-hi atenció dons, a pesar de que no es fàcil que és programi, té moments dins la primera part d'una gran bellesa.\nEtiquetes: Siegfried Wagner\nDIE MEISTERSINGER AL CLUB WAGNER\nDesprés de donar a conèixer tota la programació de la temporada 2018/19 el Club Wagner enfila cap a la primera activitat: Marató Meistersinger DISSABTE 6 d'octubre entre les 11:00h i les 18:00h, amb una pausa per dinar. Al matí és visionaran els dos primers actes de Die Meistersinger von Nürnberg de la darrera producció de Bayreuth i a la tarda el tercer acte.


Nota Legal | Estalvi Energia\nEstalvi Energia és una empresa del grup Estalvi Tèrmic.\nLa nostra denominació: ESTALVI TERMIC S.L.\nLa nostra activitat principal: Instal·lació, lectura i manteniment de comptadors d’aigua, instal·lació i modificació de tot tipus d’equips de producció de calefacció i aire condicionat.\nLa nostra adreça: C/ Arquímedes 41, CP 08030, BARCELONA (Barcelona)\nEl nostre telèfon de contacte: 93 463 70 97\nLa nostra adreça de correu electrònic de contacte: elisabetharanda@estalvitermic.com\nLa nostra pàgina web: www.estalvitermic.com/ca\nLes seves dades personals seran usades per a la nostra relació i poder prestar els nostres serveis. Aquestes dades són necessàries per poder relacionar-nos amb vostè, el que ens permet l’ús de la seva informació dins de la legalitat. Així mateix, podran tenir coneixement de la seva informació aquelles entitats que necessitin tenir accés a la mateixa perquè puguem prestar els nostres serveis. Conservarem les seves dades durant la nostra relació i mentre ens obliguin les lleis aplicables. En qualsevol moment pot dirigir-se a nosaltres per saber quina informació tenim sobre vostè, si fos incorrecta i eliminar-la un cop finalitzada la nostra relació. També té dret a sol·licitar el traspàs de la seva informació a una altra entitat (portabilitat). Per sol·licitar algun d’aquests drets, haurà de realitzar una sol·licitud escrita a la nostra adreça, juntament amb una fotocòpia del seu DNI, a: ESTALVI TERMIC S.L., C/ Arquímedes 41, CP 08030, BARCELONA (Barcelona). En el cas que entengui que els seus drets han estat desatesos, pot formular una reclamació a l’Agència Espanyola de Protecció de Dades (www.agpd.es).\nPer què necessitem les seves dades?\nLes seves dades perosnals són necessàries per poder relacionar-nos amb vostè i poder prestar els nostres serveis, el que ens permet l’ús de la seva informació dintre de la legalitat.\nNo obstant, hi ha determinades situacions a les quals necessitarem el seu permís previ per a poder realitzar determinades activitats, com poder enviar publicitat o publicar la seva imatge a Internet. Per això, posarem ala seva disposició una sèrie de caselles que li permetràn decidir d’una manera clara i senzilla sobre l’ús de la seva informació personal.\nQui coneixerà la informació que demanem?\nA qualsevol moment pot dirigir-se a nosaltres per saber quina informació tenim sobre vostè, rectificar-la si anés incorrecta i eliminar-la una vegada finalitzada la nostra relació, en el cas que això sigui legalment possible.\nPer sol·licitar algun d’aquests drets, haurà de realitzar una sol·licitud escrita a la nostra adreça, juntament amb una fotocòpia del seu DNI, per poder identificar-li.\nAixí per exemple, si vostè en el seu moment va estar interessat/a a rebre publicitat dels nostres productes o serveis, però ja no desitja rebre més publicitat, pot fer-nos-ho constar a través del formulari d’oposició al tractament disponible en les oficines de la nostra entitat.\nEn tal cas, sempre li mantindrem informat prèviament i aplicarem mesures de seguretat eficaces que protegeixin la seva informació a tot moment de persones no autoritzades que pretenguin utilitzar-la en el seu propi benefici.\nFarem servir les seves dades per a altres finalitats?\nLa nostra política és no usar les seves dades per a altres finalitats diferents a les quals li hem explicat. Si, no obstant això, necessitarem usar les seves dades per a activitats diferents, sempre li sol·licitarem prèviament el seu permís a través d’opcions clares que li permetran decidir sobre aquest tema.


El Jofre Borràs està actuant aquests dies al Teatre Victòria, al Paral·lel, a Barcelona. El trobareu fent de “jefe” en una comèdia d’embolics dirigida per Alexander Herlod i adaptada pel Paco Mir (Tricicle) titulada Un jeta, dos jefes. Darrere aquesta posada en escena hi ha el Tricicle, Dagoll Dagom i Anexa. En el repartiment destaca Diego Molero amb el paper de manat no gaire llarg que provoca moltes de les situacions gracioses de l’espectacle. El Jofre se situa en un espai ben diferent del que ens tenia acostumats. Ja no és el jove esbojarrat de Bernadeta Xoc (1999-2000), ni músic adolescent del Cor de la Ciutat (2003-2004). Ara és un home de negocis, elegant, amb una parla sobrada, amb un castellà perfecte. Amb aquesta nova fita el Jofre ens mostra la seva versatilitat i la capacitat de sobreviure –amb èxit- en uns temps molt difícils per al món de la faràndula.\nEntre els detalls més sorprenents pel públic que provenim del món de la música és que una potent banda, que combina jazz, swing i rockabilly, toca en directe dalt de l’escenari. Ho fan en obrir les portes del teatre i al llarg de la sessió. Paco Mir va descobrir aquest quartet, liderat per Amélie Angebault, en una de les seves actuacions al Parc Güell.\nFa uns dies vam poder veure el Jofre en un capítol de la sèrie de detectius Kubala, Moreno i Manchón. Al desembre el vam anar a veure al Teatre Principal, que actuava amb els Mali Vanili. Déu no do el ressò que va tenir a la xarxa la seva cançó “Espanya carinyo”! L’any passat el vèiem cantar al musical Cop de Rock. El 2011 actuava amb Dagoll Dagom a la Nit de Sant Joan. No para. Si tirem de records us puc dir va ser el primer músic que vaig veure de prop que barregés el teatre i la música. Als anys 90 es duia allò del grup de pop-rock on el cantant anava de guapo i els guitarres brandaven la grenya. Res d’això. El Jofre un dia es presentava dalt de l’escenari amb una màscara de la commedia dell'arte i un altre feia disfressar els músics amb robes de coloraines. En un concert a Barcelona va portar infusions amb un termo i va començar a convidar al públic. Un espectacle!\nRecordo molt els seus inicis. Cantava amb els Ni Folla (1993-1995). Les lletres eren plenes d’històries divertides com la del Tito Ciril·lo, un gos molt pinxo que li agradava anar de festa. Després va passar pels Cagant Melodies (1995-1999). Vam gravar dues maquetes que guardo amb molta estima: Festa Major i D’estraperlo, les dues enregistrades als Estudis Entrepins. Els CM van guanyar el Concurs de rock de Tàrrega i van quedar semifinalistes del Sona 9. Entre les cançons que més ens agradava tocar hi havia El carrer de les mosques, Vostre serà el regne del cel, No hi aniré, etc. Després el Jofre va fer el salt a Barcelona i no ha parat fins ara.\nMarxo. La Marxa per les Terres del Gaià es farà del 2 al 4 de maig, de Santa Coloma de Queralt a Tamarit. Serà una molt bona per a redescobrir el territori i la seva gent (caminant!).\nDiari de la Torre, 194, abril de 2014, pàg. 24..


Bústia de queixes lingüístiques - Intersindical\nPublicat a 14 d'octubre de 2021 15 de novembre de 2021 per La Intersindical\nBústia de queixes lingüístiques\nAquest formulari que posa a la vostra disposició la Intersindical Educació està pensat per a vehicular les queixes pel que fa al compliment de la legalitat vigent en matèria lingüística als centres educatius públics i concertats d’educació infantil, primària, secundària, batxillerat i formació professional de Catalunya. Per a queixes de l’àmbit universitari adreceu-vos a launiversitatencatala.cat\nEl podeu emplenar i enviar-nos-el tant si sou mestres o professors, com alumnes o famílies, per tal que puguem analitzar la situació i gestionar-la de la millor manera possible.\nGarantim el més rigorós respecte a la vostra intimitat i a l’anonimat que determineu en tot moment.\nSituació o motiu de la queixa\nAutorització - Política de privacitat de la Intersindical-CSC\nEntrada anteriorAnterior Primer d’Octubre 2017-2021: escoles i instituts lliures en un país lliure!\nEntrada següentSegüent Retorn de l’última paga retallada, del 2014


La Facultat de Biblioteconomia i Documentació de la UB | 12es Jornades Catalanes d’Informació i Documentació\nLa Facultat de Biblioteconomia i Documentació és un centre de la Universitat de Barcelona on es duen a terme activitats de docència, recerca i extensió universitària en l’àmbit de la biblioteconomia, l’arxivística, la informació i la documentació.\nEn l’actualitat, oberta a la gran diversitat d’entorns professionals que treballen en la gestió de la informació i la documentació en el nou escenari del món digital i en xarxa, la Facultat disposa d’un programa formatiu emmarcat en l’espai europeu d’educació superior. Feu una ullada als diferents ensenyaments:\nGrau d’Informació i Documentació.\nMàster de Gestió de Continguts Digitals.\nDoctorat d’Informació i Documentació en la Societat del Coneixement.\nSessions informatives del Grau d’Informació i Documentació per a diplomats en Biblioteconomia i Documentació:\nMatí: 27 de maig de 2010, 13-14 h., aula 210 de la Facultat.\nTarda: 25 de maig de 2010, 16-17 h., aula 210 de la Facultat.\nEntrevistes personals amb el cap d’estudis, Andreu Sulé.\nFins el 30 de juny, preinscripció en línia al Màster de Gestió de Continguts Digitals.\nPodeu seguir la nostra actualitat a Twitter o amb una subscripció al nostre canal RSS.


Unes quantes coses que (ja) no són com ens les volen explicar i el mantra del llast del deute públic - Sobiranies.cat\nArticles / Unes quantes coses que (ja) no són com ens les volen explicar i el mantra del llast del deute públic\nEl que ens proposem és plantejar breument l'escenari específic de crisi global en què ens trobem amb algunes receptes específiques per eliminar el patiment actual a què s'està sotmetent innecessàriament a la població.\nEconomista. Director d'Innovació Social a l'Ajuntament de Barcelona\nEn els últims mesos alguns tabús sobre les creences del funcionament de les economies desenvolupades estan sent qüestionats pels comportaments dels governs i els bancs centrals, arraconant el conjunt d’idees predominants. Així, tres mantres han estat recurrents en la descripció de l’economia mundial des de fa dècades:\nEl Japó. Fa dècades que escoltem el greu problema del Japó. Després d’una postguerra apoteòsica en què va esdevenir la segona potència econòmica mundial, amb el seu Ministeri de Comerç Exterior i Indústria, exemple de política industrial estratègica, Japó va caure, després d’una enorme bombolla immobiliària, en una llarga etapa caracteritzada pel baix creixement del PIB, l’envelliment de la població i un fort endeutament públic. En canvi, costa llegir entre les anàlisis del Japó actual el fet que l’atur segueix extremadament baix (i els japonesos segueixen treballant molt), que tots els llocs de treball industrials que ha perdut perquè la fàbrica del món ha passat a ser la Xina els ha guanyat en sectors relacionats amb l’economia del benestar (educació, sanitat, dependència) o amb les noves tecnologies, i que, malgrat ser el país més envellit de món, la seva productivitat per ocupat es manté molt elevada, la seva balança exterior segueix superavitària i el seu enorme deute públic és sostenible perquè és fonamentalment intern: se la deuen els japonesos a ells mateixos.\nLa Xina. El creixement de la Xina se’ns diu que és insostenible perquè entre altres problemes les seves empreses i bancs estatals perden molts diners constantment. Però ningú explica que per a la Xina l’important és el creixement distribuït a força de seguir venent productes arreu del món encara per sota del seu cost (només cal acostar-se als inacabables basars xinesos o a les grans superfícies quan fan importacions massives d’electrodomèstics). Les pèrdues les cobreixen emetent diners per recapitalitzar les empreses i els bancs. I la Xina segueix creixent, industrialitzant i entrant amb força en els serveis avançats i mantenint un superàvit exterior enorme a través d’obtenir divises d’altres països avançats i prestar-les als països en desenvolupament. Amb aquesta visió allunyada de l’ortodòxia, la Xina va sortir reforçada de la crisi de l’any 2008 i sembla que en sortirà de nou amb l’actual.\nEls Estats Units. El comptador digital de l’enorme deute públic nord-americà visible, en un carrer cèntric de Manhattan, segueix mostrant un gran creixement i a principis de desembre ja superava els 27 bilions de dòlars. El marcador el va instal·lar un intermediari immobiliari per conscienciar de l’enorme càrrega del deute públic sobre les generacions futures. Ho va fer el 1989, quan el deute era 10 vegades menor que l’actual. Fins i tot fa uns anys la preocupació es va redoblar perquè bona part de les emissions de deute americanes (els seus Bons del Tresor) estaven en mans de la Xina, afegits als enormes superàvits comercials que la Xina mantenia (i manté malgrat els enormes esforços de Trump) amb els EUA. Tots els governs republicans des Reagan han realitzat polítiques de reducció d’impostos i d’augment de la despesa, incrementant el dèficit (la corba de Laffer sembla que no funciona amb els governs que la defensen -tampoc a Espanya-) i no sembla que l’economia (almenys la macroeconomia) se n’hagi ressentit: ni les generacions futures hi tenen opinió ni les actuals estalvien més per pagar impostos futurs.\nLes tres situacions es combinen amb una quarta, la nova versió de l’euro-esclerosi dels anys 80, on l’única fita que ha aconseguit la Unió Monetària sense unió fiscal és convertir l’Eurozona en una zona dual centre-perifèria en la qual els països del sud estan lligats de peus i mans per una moneda sobrevalorada. Combinada amb mancances en l’àmbit productiu que generen dèficits externs per als quals l’única recepta oficial fins fa ben poc ha estat les polítiques austeritàries de devaluació competitiva que només els serveixen per perllongar el sofriment de les seves classes baixes, potenciant un model low-cost. Una lògica gairebé de comportament metròpolis-colònies, com la que encara trobem en el franc CFA a l’Àfrica.\nAquestes polítiques s’han combinat amb el canvi radical experimentat per les polítiques monetàries de BCE, amb què es va abandonar el dogma estatutari de l’objectiu únic de mantenir la inflació al voltant del 2% pel de salvar els bancs i els països amb dèficits públics molt grans. L’última estocada a l’arquitectura dissenyada amb l’euro s’ha donat en els últims mesos quan els mateixos països que lideraven l’austeritat van decidir aixecar les obligacions de control del dèficit públic davant la desfeta provocada per la paralització de l’activitat econòmica com a mesura per afrontar la pandèmia. I tot i això, i contra tot pronòstic de la pensada ortodox tenim tipus d’interès negatius i inflació negativa o per sota del 2% de manera permanent.\nL’euro-esclerosi dels 80 va ser la continuació a l’estagflació dels 70, quan les societats avançades van reaccionar malament a les crisis d’oferta per la pujada del petroli i altres matèries primeres. No van voler acceptar l’empitjorament de la relació real d’intercanvi o cosa equivalent, l’empobriment de la població. Però en aquest cas la inflació no va ser un fenomen monetari sinó una lluita entre empresaris i treballadors pel repartiment de l’empobriment que suposava la pujada de preus de les matèries primeres.\nQuin és el nexe comú entre els quatre casos que s’han demostrat manifestament falsos però que estan incrustats en el pensament de la majoria d’economistes ortodoxos, amb responsabilitats en les institucions, en els partits amb capacitat de govern, en els think-tank millor finançats o en els mitjans de comunicació, ja siguin massius o especialitzats? La resposta és la no comprensió dels mecanismes reals del funcionament dels diners i del deute.\nLa immensa majoria d’economistes hem estudiat economia a partir de quatre idees bàsiques o dogmes sobre els diners i el deute: els diners es crea a partir de l’estalvi; els deutes es tornen sempre; si s’imprimeix diners sempre es genera inflació la qual cosa destrueix l’economia i acaba en guerra o revolució; i la despesa pública que es finança amb deute en el present haurà de tornar amb més estalvi en el futur.\nEl corol·lari no monetari de les quatre idees també l’escoltem o llegim sovint, i bàsicament es resumeix en dues idees: els estats s’han de comportar com famílies i la millor política social és crear ocupació amb independència de la seva qualitat.\nCadascun d’aquests punts i dels paradigmes esmentats més amunt donen per a un capítol d’un llibre o de diversos llibres. Uns quants autors heterodoxos, post-keynesians com també, marxistes, entre els quals hi ha els defensors de la Teoria Monetària Moderna (hereva de les idees de Knapp i Innes) ja fa temps que escriuen sobre aquests temes. El que ens proposem és plantejar breument l’escenari específic de crisi global en què ens trobem amb algunes receptes específiques per eliminar el patiment actual a què s’està sotmetent innecessàriament a la població; i sense carregar-nos el planeta (cosa que seria sotmetre gairebé tota la població a un patiment futur).\nEn primer lloc hem de recordar que el valor últim d’una moneda depèn de la seva acceptació per part dels que produeixen béns i serveis o els que posseeixen actius reals com a compensació per traspassar la seva propietat o servei a l’adquirent que compra o lloga temporalment aquests béns, serveis o actius. A la pràctica, això vol dir que com més venedors l’acceptin, major seran el valor d’aquesta moneda. Aquest valor pot reforçar-se de quatre maneres: perquè la moneda serveix com a pagament en contractes monetaris i impostos (unitat de mesura) i a més hi ha institucions i costums que fan que hi hagi prou seguretat jurídica, confiança i força coercitiva per a pensar que això continuarà així; perquè la moneda serveix com un actiu ben posicionat en relació amb altres monedes (dipòsit de valor); perquè la moneda té una quota de mercat rellevant en el mercat comercial i financer internacional (serveix de mitjà de canvi de mercaderies i actius financers); el compliment d’una o diverses d’aquestes condicions pot ser suficient per mantenir la seva acceptació. En cas contrari, la moneda podria anar perdent valor, manifestant-se de la forma més evident per la seva devaluació real enfront d’altres monedes de curs legal o per la inflació enfront de béns, serveis o actius reals.\nAmb aquestes premisses volem proposar algunes tesis sobre el funcionament de les economies nacionals en el sistema actual. Aquestes tesis comencen a estar àmpliament acceptades per separat, encara que sigui per resignació davant l’evidència.\nEls governs de les economies nacionals amb ple control de la seva moneda sobirana gasten sistemàticament més que no ingressen. El finançament dels dèficits es realitza emetent deute sobirà que és comprada per inversors o monetitzada pel seu banc central.\nLa creació monetària és realitzada per la mateixa banca privada mitjançant apunts comptables en l’actiu i el passiu en la concessió de crèdits a empreses i famílies. L’única restricció són les reserves mínimes que han de tenir els bancs. Aquestes reserves poden créixer indefinidament amb ampliacions de capital privades o injeccions de capital públic. Una altra via de creació monetària és el cas del deute sobirà, les emissions dels bancs subscriuen amb crèdits del mateix banc central si cal. És una monetització del deute públic.\nLa part dels tenidors de deute públic d’inversors reals (fons d’inversió de particulars o empreses amb excedents de liquiditat) es va reduint de mica en mica de manera que actualment només una tercera part del deute públic espanyol la detenen aquests inversors. La resta està en els balanços dels bancs, del Banc d’Espanya o del Banc Central Europeu.\nTothom pot tenir les seves necessitats bàsiques cobertes perquè hi ha prou capacitat mundial per produir els béns i serveis necessaris per a cobrir-les. Això inclou els països del Tercer Món, com els informes del Banc Mundial de 2018 i 2020 han demostrat. La capacitat productiva industrial ocupada a Espanya està ara propera al 70%, per exemple. I a escala mundial, segons l’ONU, al voltant d’un terç dels aliments produïts cada any es perden o es malgasten, cosa que costa a l’economia mundial 1 bilió de dòlars a l’any. Només aquesta quantitat supera la meitat del que costaria finançar una Renda Bàsica en tots els països d’ingressos baixos o mitjans, segons càlculs del Banc Mundial.\nPer fer efectiva aquesta capacitat i que arribi a tothom no sembla existir una altra solució que la mateixa que s’aplica per a la sanitat i l’educació: la seva universalització a través d’una Renda Bàsica incondicional que superi tots els problemes de les transferències condicionades.\nLa Renda Bàsica es pot pagar i finançar de diverses maneres, en funció de la situació específica de cada país. Algunes possibilitats són el pagament total o parcial en moneda de curs legal, el seu pagament parcial en espècie o el seu pagament en moneda complementària; el seu finançament pot ser amb impostos i taxes sobre ingressos, activitats o patrimonis, amb estalvi en altres prestacions directes o en altres despeses (com els sanitaris o de delinqüència), per l’efecte multiplicador fiscal de la nova despesa neta (major despesa de les llars implica major recaptació fiscal), o mitjançant dèficit, finançat amb deute o amb creació de moneda.\nSi el dèficit per pagar la Renda Bàsica o qualsevol altra necessitat de despesa pública (sanitari, educatiu, dependència, habitatge, etc) es finança amb deute públic i aquesta es monetitza directament o indirectament amb una expansió quantitativa dels bancs centrals, el límit de la monetització és exclusivament un: el risc d’inflació descontrolada. La inflació pot arribar per dues vies: per una pèrdua de confiança de la moneda en els mercats internacionals que la devaluï de manera important perquè els inversors volen desfer-se’n o perquè se superin els límits de la capacitat productiva i es respongui a un excés de demanda amb increments de preus o amb increments de costos salarials en els sectors de mercat no subjectes a la competència exterior. El desajust entre capacitat productiva i demanda també es pot produir per boicots econòmics interns, sigui reduint expressament la producció o acaparant-la de forma especulativa.\nEl punt anterior té conseqüències importants sobre alguns paradigmes econòmics predominants com són el paper dels multiplicadors keynesians, que perden part de la seva justificació en política econòmica, ja que, en cas de recessió, per reactivar l’economia amb una despesa o inversió pública per sobre dels ingressos fiscals no caldria justificar que el dèficit generat es compensarà amb els nous ingressos fiscals amb l’increment d’activitat. No calen nous ingressos fiscals si el dèficit es monetitza. O, la visió inversa, la de l’equivalència ricardiana en què es basava la teoria de les expectatives racionals o de l’austeritat expansiva per la qual els efectes positius dels dèficits fiscals s’anul·laven a mitg termini perquè implicaven increments d’impostos futurs per pagar els deutes generats.\nFa mesos que llegint articles d’economistes de capçalera, deprimits perquè preveuen un desastre econòmic que durarà generacions a causa del sobreendeutament públic (més de 300.000 milions addicionals en els pròxims anys a Espanya segons les últimes previsions del Banc d’Espanya). La seva teoria és que l’Estat haurà d’estar retallant despesa i inversió pública i incrementant els impostos de manera ininterrompuda durant anys o dècades per poder tornar la muntanya de deute generat, com quan a Alemanya se li va imposar pagar els costos de la seva derrota després de la Primera Guerra Mundial.\nSi Espanya i la resta de països de la zona euro decidissin no pagar aquest deute, és a dir, es declaressin en fallida davant del BCE, a qui perjudicaria?\nPerò a qui cal tornar-li el deute? A hores d’ara tot el deute públic que venç i la nova que s’emet l’estan comprant els bancs centrals nacionals o el BCE (que és el mateix en la pràctica) o els bancs privats de la zona euro amb recursos que els presta el BCE. Si Espanya i la resta de països de la zona euro, el deute dels quals està sent adquirit pel BCE, decidissin no pagar aquest deute, és a dir, es declaressin en fallida davant del BCE, a qui perjudicaria? La resposta és a ningú. No hi hauria inversors perjudicats, no hi hauria estalviadors que quedessin amb el cul a l’aire. Aquest és el gran canvi succeït des de l’eliminació del patró or o de qualsevol referència de les monedes de curs legal a algun bé col·lateral que li garanteixi el valor. El valor de l’euro és la seva legalitat i capacitat d’exigir el pagament d’impostos i altres obligacions en ells així com la seva demanda mundial (exportacions en euros) enfront de la demanda d’importacions en altres monedes. Des de fa gairebé una dècada la balança exterior de la zona és clarament superavitària.\nEl resum és que la despesa pública es pot pagar amb emissió de moneda i que, si el deute generat amb dèficits públics és comprada per bancs de la zona monetària o pels mateixos bancs centrals, aquest deute no genera cap problema futur. I com a corol·lari, ha de quedar clar que els bancs centrals mai no poden trencar si no és que es generi una hiperinflació -la moneda s’enfonsaria-.\nEn aquest cas, quin és el rol dels impostos? Ho explicava de manera clarivident el 1945 Beardley Ruml, director de la reserva federal de Nova York. En un sistema monetari fora del patró-or, els impostos perden la seva raó de ser com recaptadors per a finançar la despesa pública, però mantenen les seves altres raons, especialment la funció redistributiva (sobretot els impostos sobre la renda i la riquesa, que eviten la concentració creixent de la riquesa en mans d’uns pocs), la funció correctora de conductes amb externalitats negatives (com els impostos ambientals) o per reduir les importacions i combatre el dúmping social o fiscal exterior.\nPer tant, quins haurien de ser els objectius estratègics i macroeconòmics del govern econòmic d’un país com el Regne d’Espanya? En primer lloc, cal oblidar-se del dèficit i el deute públic moderat com a bé a preservar. L’únic objectiu monetari és mantenir a ratlla la inflació per evitar riscos d’hiperinflacions que destrossen el funcionament normal de l’economia. Curiosament és el mateix que té ara el BCE, amb la diferència que els mecanismes de transmissió de la política monetària i tota la ideologia que hi ha darrere, i que segueix mostrant el BCE en els seus informes i vídeos pedagògics, han quedat obsolets. Per controlar la inflació cal mantenir una moneda estable i això s’aconsegueix amb una economia equilibrada o amb superàvit amb la resta del món i sense “escalfar” l’economia interna.\nLa creació monetària també ha de servir per finançar de manera urgent (urgent però eficaç) la transició a una economia d’emissions zero o negatives, eliminant la dependència dels combustibles fòssils i reduint els consums energètics i de materials de tota mena. És la segona limitació de l’expansió quantitativa: no pot servir per seguir en el camí de la destrucció del planeta. Això no implica paralitzar l’activitat econòmica, sinó decréixer en el que és insostenible i créixer en el que és sostenible i necessari: educació, economia de les cures, cultura, recerca, etc.\nUna economia equilibrada en un equilibri alt, basat en bons salaris i prestacions socials de país avançat, s’aconsegueix sent competitiva a escala internacional en els béns i serveis sotmesos a la competència internacional mitjançant R + D + i, finançada amb recursos públics i campions nacionals en innovació amb recursos humans talentosos i obertura als mercats internacionals. El Regne ha de triplicar la seva inversió en R+D+I i incrementar la seva inversió en educació per aconseguir fer aquest salt d’equilibri baix (país de baix-cost) a equilibri alt. Els diners, ben administrats, no haurien de faltar.\nEl primer objectiu de l’economia és gestionar els recursos existents per garantir el major benestar possible de la població. És obvi que això ni s’estava aconseguint ni es va aconseguir sota la dictadura del deute. Els nivells de pobresa en un país ric com el nostre són escandalosos, com ho és la preocupació perquè ni un fals pobre accedeixi a la protecció social, el que provoca que milions de pobres quedin fora d’aquesta.\nEl fracàs estrepitós de l’Ingrés Mínim Vital és una mostra de la confluència de tots aquests pensaments erronis que ens han portat on som i òbviament no milloraran la situació futura de la població vulnerable: molts pobres no ho són i cal gastar el mínim en ells, no podem endeutar-nos a treure de la pobresa a la gent i el que han de fer és treballar com sigui, que és l’única cosa que justifica la seva existència en el món i el seu dret a rebre ajudes.\nÉs obvi que, en un país amb atur endèmic com el nostre, és impossible solucionar exclusivament la pobresa amb un macro pla d’ocupació per a milions de persones.\nPel que fa a això últim si bé part del que hem explicat sobre política monetària coincideix amb els postulats de la Teoria Monetària Moderna, tan injuriada pel mainstream econòmic -però de vegades amb escassa argumentació i encara menys capacitat d’autocrítica de la defectuosa modelització ortodoxa -, al nostre país s’ha utilitzat per impulsar la fórmula de la feina garantida per a tothom que vulgui treballar com a fórmula moral-treballista per garantir que tothom té dret a cobrir les seves necessitats bàsiques. És obvi que en un país amb atur endèmic com el nostre (rècord entre els països rics en els últims quaranta anys) és impossible solucionar exclusivament la pobresa amb un macro pla d’ocupació per a milions de persones.\nDavant la decadència econòmica i la catàstrofe social que hem patit -i que patirem si els talibans del deute segueixen manant- esdevé imperatiu sortir de l’euro.\nSeria impossible de gestionar i segurament ens provocaria més insostenibilitat ecològica. Només una Renda Bàsica pot garantir des del minut zero aquesta cobertura de les necessitats, combinat amb un repartiment dels treballs existents i amb la cobertura de les necessitats de producció social i ecològica, creant llocs de treball només allà on sí que sigui necessari, sense créixer ni emetre més que l’estrictament necessari. La via treballista per al benestar no té cap sentit.\nTotes aquestes polítiques cal que, i poden, desenvolupar-se ja sigui dins d’una moneda comuna com l’Euro o amb una moneda pròpia. Si l’entramat d’interessos polítics de l’euro, que inclou la relació de subordinació centre-perifèria esmentada abans, prohibeix realitzar la monetització del deute al govern, ha de quedar clar que davant la decadència econòmica i la catàstrofe social que hem patit -i que patirem si els talibans del deute segueixen manant- esdevé imperatiu sortir de l’euro.\nEn el cas del Regne d’Espanya, amb els fluxos exteriors equilibrats i un deute exterior assumible, fins i tot la privada, hauria de ser possible a un cost raonable, en qualsevol cas molt inferior a seguir en el camí suïcida de l’austeritat. De fet, l’estat podria compensar en cas de devaluació a les empreses perjudicades amb més préstecs o injeccions de capital finançats amb la nova moneda. I si encara es considerés massa arriscat sortir de l’euro, una opció intermèdia seria explorar la coexistència de l’euro com a moneda d’intercanvi internacional amb una moneda nacional complementària, amb la qual es pugui exigir el pagament d’impostos nacionals i garantir-ne el valor de canvi. Això permetria mantenir-se a la zona euro i que tot el munt de deute sobirà dormís eternament el somni perpetu en els balanços dels bancs centrals i privats de la zona.\nSi el BCE no opta per aquest tipus de polítiques de manera estructural -i no només com a resposta conjuntural al cataclisme de la pandèmia-, és evident que el Regne d’Espanya té un problema irresoluble per sortir-se’n en un futur de la situació amb un mínim de justícia social i ecològica, a més que ens condemna a ser país de segona.\nSolucionat o encarrilat el tema del deute públic segueix quedant pendent el tema del deute privat. No és l’objecte d’aquest article, però sí que podem anticipar que no té sentit deixar caure empreses o ciutadans endeutats abans i després de la COVID, i que per tant l’ICO o altres instruments de finançament públic han de tenir la il·limitada capacitat de salvar allò que tingui futur en un marc de sostenibilitat per mantenir o transformar l’estructura productiva de país. Es poden pensar diverses estratègies d’ajuda segons el destinatari de la mateixa: capitalitzacions d’empreses, refinançaments. I en el cas de les famílies, compres d’immobles totals o parcials, amb establiment d’usdefruits o altres formes que evitin el desnonament.\nAnnex. Un exemple de la inutilitat de les retallades i el patiment per la COVID-19.\nLa crisi de la COVID-19 ha paralitzat el turisme internacional cap a Espanya. La planta d’establiments turístics s’ha vist seriosament afectada, així com els serveis i prestacions complementaris (restauració, activitats lúdiques, viatges, etc…). No només això, sinó que l’IMSERSO ha anunciat l’eliminació del programa de vacances per a jubilats, el que representa deixar de vendre 900.000 places. Això generarà més atur i més dificultats als hotels que rebien als nostres jubilats.\nSegons l’Enquesta de condicions de vida, un 33% de les llars espanyoles no poden fer ni tan sols una setmana de vacances a l’any perquè no tenen estalvis o recursos per permetre-se’n més. Això són més de 6 milions de llars. Si l’estat els pagués les vacances per a 15 dies o 3 setmanes, es podria haver compensat la baixada del turisme internacional. Quines implicacions hauria tingut per als comptes públics? El cost de les estades i els viatges menys l’increment de la recaptació impositiva i la reducció dels ERTO’s i subsidis d’atur i altres ajudes. El cost hauria estat pràcticament nul i si fos positiu es podria haver finançat perfectament amb deute públic comprat pels bancs. Macroeconòmicament: hauria augmentat la inflació? No ho sembla, ja que s’estan fent servir actius ociosos, sigui humans o immobiliaris, i l’avituallament dels hotels substituiria al de la gent a casa seva. En l’àmbit extern, generaria un desequilibri exterior insalvable? Tampoc ho sembla, el sector més afectat serien les importacions energètiques (més consum de combustible) i serveis de companyies aèries estrangeres per la part del transport a les destinacions turístiques insulars sobretot.\nAquest mateix raonament es pot aplicar a altres sectors profundament afectats per la pandèmia:\nSector cultural: L’ajuntament de Barcelona ha creat uns bonus cultura pels que subvenciona amb 10 euros la compra de 40 euros de béns i serveis culturals. Els 10 euros els paga amb el seu pressupost municipal. La pregunta és, per què no els 40 euros i els finança amb deute? Si fossin per anar a teatre, a exposicions i museus, a concerts, a comprar llibres, a rebre cursos de qualsevol tipus, etc., el 95% o més del cost es realitzaria a Barcelona. Seria inflacionari? No, si es gestiona adequadament perquè no s’encareixin els preus de les entrades o dels llibres més sol·licitats. Generaria un dèficit exterior? No de manera excessiva, si s’enfoca adequadament la despesa cap a consum cultural de proximitat.\nDependència i cures: L’ajuntament de Barcelona ha començat una experiència de cangurs/ cuidadores d’infància 4-12 per ajudar els progenitors a conciliar la seva vida laboral i familiar. Això és especialment útil si es produeixen tancaments d’aules perquè s’han detectat casos de COVID. Els serveis de cangur es poden realitzar en els mateixos domicilis o en equipaments públics o d’entitats (centres cívics, biblioteques, etc.) amb monitors en atur, etc. No sembla que això hagi de generar molta despesa addicional més enllà de pagar sous (en l’escala baixa, desafortunadament), ja que les cases i els equipaments ja existeixen. El mateix passa amb espais de criança per a nens de fins a dos anys que no poden anar a la llar d’infants (perquè no hi ha places o no encaixen els horaris). Es poden reutilitzar altres espais (al matí) o les mateixes escoles bressol (caps de setmana o tardes). I el mateix passa amb l’atenció a la dependència. Una persona amb cures d’atenció domiciliària rep entre 1 i 3 hores de servei en dia feiner, la qual cosa és absolutament insuficient segons la situació. Es podran incrementar les cures i reconvertir part de la plantilla hotelera a aquest tipus de serveis, amb un cost mínim en termes de materials i impacte exterior.\nEducació: el fals desdoblament anunciat de les aules es podria haver solucionat amb una combinació de professors, d’estudiants de carreres de ciències de l’educació i de monitors, combinant classes presencials amb aules amb seguiment on-line a equipaments com biblioteques o altres llocs.\nMetges i infermeres de primària. No cal assenyalar les mancances que estem patint per atendre les residències de gent gran i als ciutadans corrents.\nServeis públics administratius: el desastre que estem vivint amb el col·lapse de les diferents administracions que gestionen tota mena de burocràcies imprescindibles per exercir drets és enorme. I bàsicament es resumeix en manca de personal format. Es podrien doblar o triplicar la capacitat física d’atenció estenent horaris a tardes i dissabtes i amb torns de vacances ben programats, a més dels treballs que es poden fer telemàticament.\nEl resum és que tots els serveis no de mercat amb mancances de qualitat (insuficiència de recursos humans, llistes d’espera, etc.) o serveis de mercat de proximitat no subjectes a la competència exterior poden ser finançats directament per l’Estat mitjançant deute i sense un perill inflacionista evident. Una part significativa de la despesa té un retorn fiscal directe (en majors ingressos o en estalvis en prestacions) i només hauria de preocupar l’efecte sobre els comptes exteriors (que pot ser compensat amb una reducció de les importacions energètiques i d’altres béns i serveis prescindibles, mitjançant adequades restriccions o increments dels impostos ambientals o sobre el consum necessaris) i amb un increment de les exportacions competitives de béns i serveis (de major qualitat, és a dir amb major component d’R+D+I si és possible) gràcies a una major inversió pública en donar suport a les empreses a escala internacional (amb mesures amb què no se’ns pugui acusar de dúmping).\nEtiquetescovid-19 deute Euro Fiscalitat Renda Bàsica\nAndreu Espasa: “Per a la dreta, el crack del 29 va ser com la caiguda del mur" de Berlín per a l’esquerra" - Debats pel Demà ha dit:\n04/02/2021 a les 10:07\n[…] l’altre dia llegia un article de l’economista Sergi Cutillas on plantejava que calia abandonar certs mantres econòmics […]\n¿Cancelar la deuda pública en la Eurozona? Se puede, pero no se quiere – Otras miradas ha dit:\n04/03/2021 a les 06:43\n[…] son los bancos centrales y el BCE (dos tercios en el caso de la deuda española) condonar la deuda no generaría grandes perjuicios a los inversores, que de hecho son bancos privados financiados por el […]\nCancel·lar el deute públic a l'Eurozona? Es pot, però no es vol - Catalunya Plural ha dit:\n12/03/2021 a les 06:20\n[…] són els bancs centrals i el BCE (dos terços en el cas del deute espanyol) condonar el deute no generaria grans perjudicis als inversors, que de fet són bancs privats finançats pel […]


La Fira de Santa Llúcia de l'Arboç, el 14 i 15 de desembre\nL'Arboç celebrarà la 808a Fira de Santa Llúcia el 14 i 15 de desembre\nPròximament l'Ajuntament informarà de totes les activitats que se celebraran durant la fira\ndijous, 21 de novembre 2019 - 09:57h\nImateg d'arxiu de la Fira de Santa Llúcia de l'Arboç. | Ajuntament de l'Arboç\nLa Fira de Santa Llúcia torna a l’Arboç en la seva 808a edició. Enguany se celebrarà el cap de setmana del 14 i 15 de desembre i estarà dedicada a la celebració del 25è aniversari del Museu de Puntes de Coixí i de la primera Trobada de Puntaires que es va celebrar a la vila.\nL’edició d’aquest 2019 arriba amb novetats, ja que hi haurà una nova configuració en la distribució dels diferents espais de la Fira de Santa Llúcia. Aquests canvis s’han fet el convenciment que l’esdeveniment guanyi en qualitat i en comoditat pels visitants. La plaça de la Badalota serà la porta d’entrada a la Fira i la zona gastronòmica, el carrer Major serà el recinte multisectorial, i la plaça d’Antonio Machado —la zona blava de darrere de l’església— i els carrers adjacents seran la zona de les puntaires durant el diumenge 15 de desembre. Pròximament l'Ajuntament informarà de totes les activitats que se celebraran durant la fira.\nLa Fira de Santa Llúcia i Fira de la Punta al Coixí de Catalunya és una de les més concorregudes del Penedès i una de les més importants de Catalunya. Els milers de visitants que visiten cada any l’Arboç avalen la fira, que com sempre tindrà un vessant nadalenc i familiar. L’Ajuntament de l’Arboç informa que el termini d’inscripció encara està obert per aquells paradistes que vulguin participar en la Fira de Santa Llúcia. Les inscripcions es poden fer trucant al telèfon 977 670 621 o enviant un correu electrònic a pij@arbocenc.cat.\n"🔴Un home clava una puntada a la boca de la seva dona i li trenca una dent al Vendrell" "🔴L'exmonitor del Vendrell acusat d'abús va dir als menors que l'assotessin al cul amb un fuet"\nAjuntament de l'Arboç L'Arboç fires festes de Nadal agenda


Comencen els tallers de primavera al CC Guinardó | Centres Cívics\nComencen els tallers de primavera al CC Guinardó\nFins al 01/07/2020\nTrobareu una oferta de 23 cursos gratuïts\nEs reprèn l'activitat cultural al CC Guinardó amb una àmplia oferta de cursos en línia. Es tracta d'una sèrie d'activitats totalment gratuïtes i en grups tancats amb places limitades, que es realitzaran a través de videoconferència. Cada taller, de sis sessions, té una durada entre una i dues hores. És imprescindible inscriure-s'hi prèviament a partir de dimecres 13 de maig. Si no sabeu com crear l'usuari en línia que necessitareu, aquí teniu la guia visual que us explica com fer-ho pas a pas.\nIoga, moviment conscient, pilates... fer exercici és imprescindible en aquests moments que se surt poc de casa. Si voleu una mica més de sarau, proveu els balls de Bollywood! I si el que teniu ganes és de posar ritme, animeu-vos a aprendre a tocar la guitarra. Per mantenir el cervell en forma, opteu als tres nivells de francès (principiant, iniciat i avançat) o al taller de neuroteatre comunitari.\nA casa vostra també li cal posar-se en forma? Aprofiteu les sis sessions de bricolatge domèstic i deixeu-la com nova! Amplieu coneixements tecnològics amb el taller d'informàtica i internet, així com el de treure tot el suc al teu telèfon mòbil. Si teniu tirada cap a les arts plàstiques, en canvi, podeu apuntar-vos als tallers d'aquarel·la, de dibuix i pintura, o fins i tot al d'iniciació a la fotografia.\nL'equipament del Guinardó també ha pensat en la mainada. Els nadons fins a 3 anys tenen un espai de sensibilització musical, mentre que el MakerKids, on es treballen les ciències, la tecnologia, l'enginyeria, l'art i les matemàtiques, està dividit en dues franges d'edat: entre els 7 i 12 anys i a partir dels 12 fins als 16.\nLes inscripcions s'obren dimecres 13 de maig a les 09.30 h al web del centre, fins que s'acabin les 10 places que hi ha per cada taller.


IMPUESTO DE TRANSMISIONES PATRIMONIALES-Luis Prados Ramos\n7 marzo, 2014 Fiscalidad, Hipotecario\nAdjuntamos la tarifa vigente del impuesto de transmisiones patrimoniales\nTransmissions i drets reals sobre immobles urbans: 10%.\nTransmissions i drets reals sobre habitatges amb protecció oficial 7%.\nTransmissions i drets reals sobre immobles rústics: 10%,.\nTransmissions de valors i drets de subscripció de l’article 108 de la Llei 24/1998, del mercat de valors: 10%.\nTransmissió d’un immoble que hagi de constituir l’habitatge habitual d’una família nombrosa: 5,00%.\nRequisits per poder gaudir del tipus reduït:\nEl subjecte passiu ha de ser membre d’una família nombrosa.\nÉs família nombrosa la que té tres o més fills, o bé la que té dos fills i almenys un d’ells té una disminució o està incapacitat per al treball.\nLa suma de les bases imposables totals, menys els mínims personals i familiars, dels membres de la unitat familiar en l’impost sobre la renda de les persones físiques no ha d’excedir de 30.000 euros.\nAquesta quantitat s’ha d’incrementar en 12.000 euros més per cada fill que superi el nombre de fills que la legislació vigent exigeix per tenir la condició de família nombrosa.\nTransmissió d’un immoble que hagi de constituir l’habitatge habitual d’un jove: 5,00%.\nEl contribuent ha de tenir 32 anys o menys\nLa seva base imposable total, menys el mínim personal i familiar, en la seva darrera declaració de l’impost sobre la renda de les persones físiques no pot excedir els 30.000 euros.\nTransmissió d’un immoble que hagi de constituir l’habitatge habitual d’una persona amb disminució física, psíquica o sensorial: 5%.\nEl grau de minusvalidesa ha de ser igual o superior al 65%.\nLa suma de les bases imposables totals, menys els mínims personals i familiars, dels membres de la unitat familiar als efectes de l’impost sobre la renda de les persones físiques no pot excedir els 30.000 euros.\nLa circumstància de minusvalidesa ha de concórrer en el contribuent o en algun dels membres de la seva unitat familiar.\nCal acreditar la minusvalidesa al·legada i el seu grau mitjançant un certificat de l’ICASS.\nTambé cal acreditar documentalment les rendes de la unitat familiar.\nTransmissions i drets reals sobre béns mobles, excepte mitjans de transpor: 4,00%\nMitjans de transport: 5,00%\nConcessions administratives: 4,00%\nDrets reals de garantia, pensions, fiances, préstecs i obligacions i condicions resolutòries: 1,00%\nArrendaments de finques urbanes o rústiques: 0,30%\nAnterior CUANTO CUESTA LA ESCRITURA DE HIPOTECA. Parte II.\nSiguiente CUANTO CUESTA Y CUANTO VALE UNA ESCRITURA


En veu alta | Castanyolagate | En veu alta\nPosted at 19:23h in actualitat\tby\tadmin 0 Comments\nMentre el Mou no sap com fer-s’ho perquè el Florentino el foti fora del Madrid i li pagui els 24M€ d’indemnització pactada, a Espanya la policia, els serveis secrets i els diaris que marquen tendències han perdut la vergonya i la cautela i elaboren els esborranys de cinc en cinc no fos cas que amb un de sol …. De fet la cosa no em sembla pas més greu del que ja ho va ser el que en campanya catalana va vincular el Mas i els Pujol amb els comptes a Suïssa, simplement a força de repetitiu menys original. Fins i tot amb el merder han aconseguit despertar de la letargia gironina post electoral un semi enterrat Nadal, no el del fum, fum fum, el del PSC, que posat en peus ha reclamat les mateixes responsabilitats que no varen assumir ells en l’època del Felipe Gonzàlez amb el terrorisme d’Estat dels GAL.\nEspanya com la coneixem des de fa temps, amics meus, està a les darreres i ho saben per això perden les formes tant fàcilment, els passa que no controlen ni el procès iniciat a casa nostra ni el calendari, la data se’ls tira a sobre i se’ls acaba el temps van a la desesperada. Alguna cosa n’haurien de dir a Europa ara que son els titulars del Nobel de la PAU, del Castanyolagate que entre el Pedro J, els d’Intereconomia, quatre oficials xusqueros de la policia nacional i els inútils del govern estan organitzant, a més d’un forat negre econòmicament parlant, España se’ls està escapant per entre els dits directament per les clavegueres.\n“a Espanya la policia i els serveis secrets han perdut la vergonya i elaboren els esborranys de cinc en cinc\nDiuen els qui defensen la negació de donar-nos als catalans l’oportunitat de triar el nostre futur que no es poden imaginar una España sense Catalunya. El mateix els degué passar als españols dels segles XIX i XX amb les ex colònies de Cuba, Filipines o el Sahara entre d’altres però si van haver d’acostumar. No sense intentar d’impedir-ho amb la corresponent confrontació bèl·lica, amb lo senzill que seria dialogar, argumentar, pactar o convèncer.\nI en mig de tot això el FlorenMou a setze i el Casillas a la banqueta de Màlaga petant-se el cul de riure, igual que els catalans amb España. A aquest ritme a TVE no els caldrà gastar-se ni un euro en el show de cap d’any!!


Les Festes Decennals 2021+1 de Valls comptaran amb una exhibició sardanista de Punts Lliures - Valls Festes Decennals\nLes Festes Decennals 2021+1 de Valls comptaran amb una exhibició sardanista de Punts Lliures\nActualitat 30 Desembre 2021\nEn aquest sentit, la plaça del Pati acollirà, el dissabte dia 5 de febrer a partir de les 12.00 h, les sis colles finalistes del Campionat de Catalunya. En concret, la colla sardanista Mare Nostrum de Barcelona, la Violetes del Bosc, la Grup Maig de Barcelona, la Dansaries del Penedès del Vendrell, la Tarragona Dansa i la Bell Esplai de la Unió Anelles de la Flama de Valls. La prestigiosa Cobla Selvatana, per la seva banda,interpretarà dues sardanes de lluïment, dues de punts lliures, una per al públic i una de germanor.\nLa de Punts Lliures és una modalitat sardanista que habitualment no es veu a les places i als aplecs perquè només la ballen les colles en competició. Requereix una gran dosi d’iniciativa, imaginació, coordinació de grup i fons físic, que en assolir-se converteix la sardana en un espectacle sorprenent. La tècnica consisteix en introduir nous passos a les tradicionals coreografies de la sardana i això els hi dona molta espectacularitat.\nEls Punts Lliures gaudeixen d’un apartat específic de competició dins el calendari de la Unió de Colles Sardanistes. Com a curiositat, convé dir que cada pas ideat per cada colla és batejat amb un nom propi que el capdanser va anomenant en veu alta perquè la colla segueixi les seves instruccions.\nL’origen dels Punts Lliures és incert però no són una tècnica nova. De fet, alguns punts lliures són tan populars que ja han esdevingut clàssics i tenen un nom àmpliament reconegut, com és el cas de la ‘punta parada’. A vegades s’inspiren en coreografies d’altres danses com ara el ballet clàssic, el tango o el xarleston i en altres ocasions semblen més aviat trets d’exercicis gimnàstics. De fet, la raó de ser del punt lliure és agafar moviments i passos de disciplines molt variades i unir-los sota el ritme de la tenora i el tamborí.