«Des de 1985 la legislació espanyola d’estrangeria és la d’un estat d’excepció» - Conec\n«La immigració, com a procés social i jurídic, continua desafiant els drets humans. Les persones porten els seus drets en una motxilla, que han de deixar o no en cada frontera, ja que en entrar en un altre país només tenen els drets que decidix l’estat en qüestió. La universalitat trenca el concepte de “ciutadania”, i s’ha de continuar donant respostes sòlides en este àmbit». Analitzar i conscienciar sobre l’erosió de l’estat social com a resultat de l’actual crisi sistèmica és part dels objectius que perseguix el projecte dirigit per María José Añón (València, 1959), catedràtica de Filosofia del Dret i secretària general de la Universitat de València, projecte integrat per investigadors de l’Institut de Drets Humans de la UV que formen l’equip que s’inclou en els grups d’excel·lència Prometeu de la Generalitat Valenciana.\nPregunta. El seu primer projecte Prometeu de 2009 abordava les polítiques públiques sobre immigració i integració. El seu projecte vigent ha passat a tractar la justícia social, l’exigibilitat dels drets i la integració. A què es deu este canvi d’enfocament?\nResposta. El projecte Prometeu, en la seua primera fase, es va centrar en el fenomen migratori i en els processos d’integració. Per al grup d’investigació això tenia una atenció prioritària. No obstant això, l’actual situació de crisi sistèmica i l’erosió dels drets que l’ha acompanyada i, en certa manera, justificada, la constatació que la desarticulació dels drets està generant més exclusió social exigia una perspectiva més àmplia, que aborda la qüestió de l’accés i exercici dels drets dels grups en situació de més precarietat i vulnerabilitat, entre els quals s’inclouen les persones immigrants.\nP. El marc de referència de la seua investigació són els estàndards internacionals de drets humans. Com han evolucionat?\nR. En estos últims vint anys els sistemes normatius internacionals dels drets humans s’han fet més complexos i més amplis o de més abast. Constituïxen sistemes jurídics multinivell, les ordenacions dels quals no són clares i poden plantejar disfuncions o contradiccions que afecten la regulació estatal: el nivell internacional universal del sistema de drets humans de les Nacions Unides; el del Consell d’Europa, que disposa dels tribunals europeus de Drets Humans, o la Carta de Drets Fonamentals i el Tribunal de Justícia en l’espai de la Unió Europea. El nostre enfocament pretén aprofitar els grans avanços en l’àmbit internacional universal o regional europeu, extraient-ne la teoria, l’argumentació i la interpretació més protectora i garantista dels drets humans, per a elaborar respostes jurídiques adequades, desenrotllar criteris interpretatius en matèria de garanties dels drets socials que plantegen més dificultats d’accés a la justícia, i que en l’àmbit estatal s’han erosionat com a resultat de la crisi.\n«El dret, a part de servir per a reparar les injustícies, crea identitat»\nP. El seu projecte compta amb un equip interdisciplinari de juristes de l’Institut de Drets Humans, nascut del grup d’estudis sobre ciutadania, immigració i minories, format pel professor Javier de Lucas fa 22 anys. Llavors sorprenia que els estudis sobre immigració traspassaren la sociologia i l’antropologia, però hui és una àrea transversal.\nR. L’enfocament propi dels processos migratoris, com ocorre també en el de gènere, ha sigut vist amb reticències durant molt de temps per bona part dels cultivadors de totes les branques del dret. Un aspecte fonamental per a assumir estes perspectives implica prendre consciència que el dret crea identitat. El dret, a part de servir per a reparar les injustícies i construir institucions per a superar-les, també crea identitat amb categories com ara “estranger”, “home” o “dona”, amb les quals es classifiquen els sers humans i de les quals es deriva la titularitat, les formes i les conseqüències de l’exercici dels drets. Quan pren consciència d’eixa capacitat, des del dret es poden “desconstruir” estes categories i regular-les d’una altra forma. Es tracta d’un procés molt interessant, i molt llarg.\nP. Els drets no són compartiments aïllats, raó per la qual el seu enfocament combina la teoria unitària.\nR. L’erosió dels drets socials afecta de ple la justícia social, la seguretat i la participació ciutadana. El projecte partix d’una teoria crítica de la justícia (N. Fraser), i situa l’origen de les injustícies socials i l’erosió dels drets en tres fonts: la falta de recursos materials i la redistribució d’estos; la falta de reconeixement de la identitat, no com a element cultural d’ornament, sinó com a factor d’injustícia social; i la falta de participació, l’absència de veu, la impossibilitat de ser escoltat socialment. Quan açò ocorre no s’estan protegint els drets a la llibertat ni a la seguretat de les persones per a garantir la seua participació en condicions d’igualtat, i queda totalment relegada perquè la nostra societat no dóna veu a les persones ni als grups institucionalment. Per tant, les respostes que construïm han de resoldre i respondre a eixes tres fonts d’injustícia.\nP. El retrocés en uns drets implica el retrocés de l’estat de dret.\nR. El professorJavier de Lucas ho assenyala sempre, amb tota la raó: si per a les persones no nacionals s’establixen unes normes jurídiques pròpies d’un estat d’excepció, en compte d’un estat de dret, que limiten constantment els seus drets amb arguments que no passarien el test dels drets humans. Esta situació no sols afecta estes persones, sinó a tota la societat. La mirada del sistema juridicopolític mateix sobre este grup de persones repercutix en la forma de veure els drets dels altres. Encara que es crega el contrari, no és cert que s’establisca eixe estat d’excepció per reconéixer l’estat de dret. Les normes que trenquen els principis de l’estat de dret afecten tot l’entramat institucional i el conjunt dels drets de tot tipus.\n«La modificació de la llei de seguretat ciutadana comporta la restricció de diversos drets».\nP. Una pretensió de la seua investigació és constituir un espai d’assistència jurídica en l’Institut de Drets Humans.\nR. La metodologia del projecte busca combinar la clínica jurídica i el litigi estratègic. A diferència del litigi privat, el litigi estratègic planteja protegir un problema d’interés general o públic, desenrotllant un grup de treball que, a partir de paràmetres jurídics internacionals i estatals, tracta d’articular una argumentació per a traslladar-la a l’Administració, a un tribunal o a unes altres instàncies, de manera que el cas canvie la norma o la seua interpretació per a derivar en més protecció. Per a realitzar-lo és fonamental el vincle amb la clínica jurídica, un àmbit on es vincula la formació de l’estudiant amb la investigació, que permet actuar de distintes formes. Un exemple seria l’elaboració d’informes davant del Tribunal Europeu de Dret Humans, a través de la figura de l’amicus curiae. El nostre compromís és la formació humans i l’assessorament en drets, amb el valor afegit d’augmentar la consciència del que significa tindre drets i les seues conseqüències.\nP. Són hereus de Ferrajoli, de la línia del dret com a protector del més dèbil?\nR. Més que hereus, coincidim amb Ferrajoli a assumir tota una línia de pensament que prové dels clàssics. No obstant això, no s’ha d’oblidar que esta perspectiva conviu, també des del pensament grec, amb una forma molt diferent de concebre el dret, els que sostenen que el dret és la llei de qui té poder i la imposa. La nostra concepció defén el dret per a protegir el més dèbil o qui es troba en pitjor situació. Les dos visions es travessen en un mateix sistema jurídic. Si es treballa en l’àmbit dels drets humans i fonamentals, s’espera del dret i dels drets que siguen capaços de maximitzar l’autonomia de les persones i minimitzar l’impacte del poder sobre les seues vides, sense perdre de vista que els drets han sigut el producte de lluites d’intensitat distinta i poden perdre’s amb facilitat quan hi deixem de lluitar.\nP. Un dels punts que s’han d’analitzar en la seua investigació serà l’aprovació de la nova llei de seguretat ciutadana, que inclou la reforma de la llei d’estrangeria. Com l’acullen?\nR. Una de les línies del projecte aborda la col·lisió entre el desplegament normatiu en matèria de seguretat i com este afecta la llibertat i la justícia. Des de fa uns anys estem en un procés que afecta negativament tots els drets. La modificació de la legislació sobre la seguretat ciutadana comporta la restricció de diversos drets. Comptem amb un grup d’especialistes que està treballant en este aspecte. S’han presentat informes contraris a la llei durant el seu curs d’aprovació. Si per a aconseguir la seguretat el legislador està disposat a retallar llibertats bàsiques o quan diversos drets entren en conflicte preval la seguretat; s’hauria de començar per definir què entén la nova legislació per “seguretat”, respecte a qui i en quines condicions.\n«Les devolucions en calent són absolutament contràries a l’estàndard internacional de drets humans»\nP. En el cas de les denominades “devolucions en calent”, com definiria la situació de la política espanyola en matèria migratòria?\nR. Les devolucions en calent són absolutament contràries a l’estàndard internacional de drets humans que regula els drets dels migrants, i també són contràries a les normes europees. És una pràctica il·legal que ha passat a tindre una cobertura normativa que pretén donar-li l’aparença de dret. S’han d’analitzar totes les possibilitats en el cas que açò prospere en la llei, amb vista a qüestionar-ne la constitucionalitat, no sols per ser contrària als drets fonamentals de la nostra Constitució sinó també perquè vulnera els tractats de drets humans firmats per Espanya. Des de 1985 la legislació espanyola d’estrangeria, amb distints graus i accents, sempre ha constituït un estat d’excepció que, en compte de reconéixer, ha limitat els drets fonamentals a les persones que no tenien la nacionalitat espanyola o alguna de les 27 nacionalitats de la UE.\nP. ACNUR apuntava recentment que el caràcter dels fluxos migratoris cap a Espanya havia canviat en els últims anys, motivat cada vegada més per la petició d’asil. L’asil és una assignatura pendent en el nostre estat?\nR. No sols a Espanya. La institució de l’asil i el refugi a Europa està en retrocés absolut. La major part de les persones que arriben a les costes italianes, espanyoles o gregues sol·liciten asil i refugi perquè procedixen de països en guerra, fugen del risc de perdre la vida per raons polítiques o religioses. Encara que es troben en eixa situació, la UE els tracta com a immigrants, no els reconeix l’estatut de refugiat o asilat. Europa va tindre durant les dècades dels 50 i els 70 molts programes d’asil i refugi, i disposa de normes que els regulen, però hui la seua política els nega el “títol” de refugiats i asilats i rebutja absoluutament els seus drets, encara que hi haja indicis i proves suficients del fet que fugen perseguits per raons definitòries del refugi i l’asil, i d’ací la denegació estadísticament desproporcionada de sol·licituds. És un mur contra el qual els drets humans s’estavellen.\nArriba “Experimenta”, la desena edició de la reeixida fira-concurs convocada per la Facultat de Física\n2 Responses to «Des de 1985 la legislació espanyola d’estrangeria és la d’un estat d’excepció»\nfrancisco perez moreno 24 juny, 2016 at 14:12 #\nSanti 28 setembre, 2016 at 9:50 #


Joana Valls, la gran dissenyadora d'alta costura\nPlenari. Sessió ordinària del mes de gener\nJoana Valls, la gran dissenyadora d’alta costura\nVa ser fonamental en el desenvolupament de la moda a Barcelona i va obrir camí com a dona empresària\nSergi Hernández | dimarts, 16 de febrer del 2021, a les 10.10\nJoana Valls va ser una modista pionera. Va triomfar amb els seus vestits per a la burgesia i es va convertir en empresària de la moda. Laura Casal-Valls, doctora en història de la moda, ens ho explica.\nJoan Valls va obrir el seu taller de modisteria, un dels més importants el segle XIX, al carrer de Ferran, 34. Malgrat que no va tenir el reconeixement històric que mereixia, Valls va ser fonamental en el desenvolupament de la moda a Barcelona. Tant és així, que el 1919, quan va anunciar el tancament del seu taller, el diari ‘La Veu de Catalunya’ li va dedicar un article en què s’explica que Valls havia aconseguit elevar la moda catalana a l’altura de moda francesa.\nUna modista de luxe\nA l’època de Joana Valls, la moda de consum ràpid que avui triomfa, era un concepte que encara no existia. Però ja hi havia alguns vestits que es podien comprar prèviament confeccionats i que responien a la moda que es portava en aquell moment a París, el referent de l’època. Aquestes peces es venien als grans espais de consum que també van començar a sorgir aleshores, com els magatzems El Siglo. D’aquesta manera, les peces per encàrrec i a mida es van començar a convertir en una peça de luxe reservada a les classes altes. Joana Valls va ser una de les modistes de luxe, com constava al registre d’Hisenda.\nA la rambla dels Estudis, al davant del Teatre Poliorama, hi havia els magatzems El Siglo, que durant dècades van ser els més grans i els més antics d’Espanya. Van desaparèixer en un incendi el 1932\nAmb el temps, Valls, com altres modistes de l’època, va traslladar el seu negoci del carrer de Ferran al passeig de Gràcia, la nova artèria comercial de la ciutat.\nLa moda, un espai per a les dones\nJoana Valls tenia un taller molt important de modistes que confeccionaven els vestits que ella dissenyava. En aquella època, des del final del segle XIX i fins als anys 20, la modisteria era una tasca femenina reservada per vestir la dona. La moda era un dels pocs espais en què les dones podien desenvolupar els seus negocis sense la intromissió masculina. Els sastres s’encarregaven dels vestits dels homes, malgrat existien les sastresses, que feien els “vestits sastre”, una peça més senzilla i quotidiana per als homes.\nJoana Valls no va ser l’única dona que va crear un negoci de modisteria. N’hi va haver més, i totes tenen un patró similar: dones amb negocis importants, dirigint tallers de producció amb moltes treballadores. De fet, l’any 1905, Joana Valls va publicar una sèrie d’anuncis als diaris buscant determinats perfils professionals per al negoci: oficiales modistes, barreteres, etc.\nObrint camí a les dones\nLaura Casals-Valls considera que Joana Valls va ser capdavantera en la lluita dels drets de la dona a la seva manera i en un context molt diferent a l’actual. Recorda que era mare de nou fills i que va tirar endavant un negoci. També estava implicada en els esdeveniments culturals i en els conflictes de l’època. Casals-Valls creu que aquelles empresàries de la moda van obrir la possibilitat a altres dones de muntar negocis propis i que caldria reivindicar-les més del que s’ha fet.\nAl Museu del Disseny trobem una esclavina de Joana Valls, l’única peça que es conserva de la dissenyadora.\nDones que van fer història a Barcelona\nMapa interactiu amb vídeos dels llocs clau de la vida i l’obra d’algunes de les dones que van fer història a Barcelona\n— dones — emprenedors — moda\n8 projectes barcelonins que van acabar en fracàs\nEl Sâlmon es converteix en un plató de TV en directe de les arts vives\n“Infàncies oprimides”, l’art com a teràpia i denúncia\nMaria Joâo Pires actua a L’Auditori amb l’Orquestra da Camera\n‘Anem per feina’: iniciatives transformadores en temps de covid\nUn dit de Calderón de la Barca a l’Institut del Teatre\nGalaxy to Galaxy, sons retrofuturistes des de Detroit\n‘reset ciutat’: cultura popular en pandèmia


Jorge Javier Vázquez critica VOX en la seva reaparició: “Compraré escopetes per defensar-me”\nPaz Padilla i Jorge Javier Vázquez\nJorge Javier Vázquez va ser operat d’urgència durant més de dues hores aquest dilluns després d’haver patit un ictus. Ell mateix ho confirmava aquest dimecres en el seu blog de la revista ‘Lecturas’, així com durant una emocionant intervenció a ‘Sálvame’, on va donar encara més detalls.\n“Aquest dissabte els dolors eren terribles. Em van fer un escàner i van detectar una taca en una part del cervell, i després em van fer una ressonància. Jo anava molt tranquil i quan va acabar la prova vaig escoltar al doctor dir que hi havia alguna cosa molt greu. Em van pujar a l’habitació i em van dir que m’havien d’operar. Em van dir que era una operació al cap molt delicada. Per sort, tot va anar molt bé, i ahir va ser quan em vaig adonar del que havia passat. El metge em va dir que quan m’havia desmaiat el cap de setmana és perquè m’havia donat un ictus i que les conseqüències podien haver estat molt i molt greus, nefastes“, explicava.\nPerò encara no estava tot tancat: “Estic a observació i encara hi ha perill. És important que estigui molt controlat, i veure què passa. Suposo que no passarà res, i m’han recomanat un mes d’absolut repòs. Després m’hauré de tornar a fer la prova i a veure. El metge m’ha dit que ha estat tot molt i molt greu i que la conseqüència podia haver estat molt greu. Només puc donar gràcies“, va detallar aquella tarda.\nDoncs bé, Mediaset ha compartit un comunicat en el qual confirma que el presentador rebria l’alta a les 12 h del migdia: “Rebrà l’alta i abandonarà l’hospital universitari Sanitas La Zarzuela de Madrid per continuar la recuperació al seu domicili. Jorge Javier agraeix de nou l’interès dels mitjans de comunicació, les innumerables mostres d’estima dels companys i els particulars que ha rebut aquests últims dies i, per descomptat, l’atenció rebuda per part de tot l’equip del centre hospitalari que l’ha atès durant els dies d’ingrés”.\nJorge ha posat davant dels fotògrafs a la sortida de l’hospital i ha assegurat que no té cap seqüela: “Només tinc moltíssima gana. M’han demanat que estigui de repòs absolut a casa, tranquil, i que faci passejos”.\nDesprés ha aprofitat i ha reaparegut en una connexió en directe a ‘El Programa de Ana Rosa’, en la qual s’ha mostrat amb ganes de fer broma: “No et puc dir que he vist la llum, no he vist res. No sento res diferent”. Això sí, també tenia forces per criticar VOX. I és que no estaria gens a favor de la seva proposta de permetre que la gent tingui armes a casa: “Compraré escopetes per defensar-me“.\nJorge Javier reapareix a ‘El Programa de Ana Rosa’ | Telecinco\nToca descansar i intentar desconnectar de Telecinco durant uns dies, ho aconseguirà?


Publicat: Sun 14 March 2021\nL'1 de febrer de 2021, després de 10 anys de suposada transició democràtica, l'Estat Major de l'exèrcit birmà va prendre el poder per quarta vegada des de la independència, en 1948, de la Birmània-Myanmar colonitzada per britànics i japonesos. Els militars van detindre al president Win Myint, a la primera ministra Aung San Suu Kyi i a nombrosos membres de la Lliga Nacional per a la Democràcia (LND), majoritària en el parlament, l'Assemblea de la Unió, que havia de reunir-se unes hores després. La junta va nomenar president al comandant en cap de l'exèrcit, Min Aung Hlaing. Immediatament va prometre noves eleccions, però després d'un any d'estat d'excepció.\nIgual que Trump als Estats Units, el general impugnava les eleccions generals del 8 de novembre de 2020, que li havien estat desfavorables: l'LND de Suu Kyi havia esclafat en les urnes als altres partits burgesos, especialment al qui serveix de paraigua civil a l'exèrcit, el Partit de la Unió, la Solidaritat i el Desenvolupament (PUSD). L'LND va obtindre 258 escons en la Cambra de Representants, el PUSD 26. L'LND va obtindre 138 escons en la Cambra de les Nacionalitats, el PUSD 7.\nEl fet que l'exèrcit trepitge la Constitució no significa que aquesta siga democràtica. Va ser concebuda l'abril de 2008 per l'antiga junta militar i aprovada en referèndum per més del 92%. La constitució de 2008, que va entrar en vigència en 2011-12, garantia la immunitat judicial de la junta, permetia destituir a Suu Kyi de la presidència, reservava el 25% dels escons parlamentaris als militars. El comandant en cap també nomenava els ministres de Defensa, Interior i Fronteres. A més, negava el dret al vot a més de 300.000 rohingyes.\nMentre que la Constitució de 1947 atorgava la propietat de la terra a l'Estat, la de 2008 la retorna a la propietat privada. Això es reforça amb la llei del 30 d'octubre de 2018, que en particular permet la despossessió de les comunitats agràries minoritàries. Les grans empreses poden començar a apoderar-se de la terra, la qual cosa provoca una desforestació massiva.\nAmb la llei del 28 de març de 2012, l'Estat reconeix el dret a la sindicalització i el dret a la vaga, però imposa l'"Òrgan de Conciliació" i l'"Òrgan d'Arbitratge" que inclou representants de l'Estat burgés.\nSuu Kyi, secundada pels governs imperialistes d'Amèrica del Nord i Europa Occidental i objecte d'un vertader culte per part dels mitjans de comunicació occidentals, fa seua aquesta paròdia. La "transició democràtica" permet l'alçament de les sancions i l'obtenció d'inversions estrangeres (la Xina, Singapur, Tailàndia, Corea del Sud, Gran Bretanya, el Japó, l'Índia, França, els Estats Units...). L'exèrcit i les seues empreses (els conglomerats oficials UMEH i MEC i també el trànsit de jade, fusta, opi i amfetamines) es beneficien del vigorós creixement econòmic (més del 6% en 2018 i 2019). Encara que s'ha alentit amb la crisi econòmica i sanitària mundial en 2020 (+2%): descens de les exportacions de béns, caiguda del turisme japonés i xinés, augment de la despesa sanitària...\nEn 2015, l'LND va guanyar les eleccions generals per un ampli marge. Com a partit burgés, l'LND competeix en nacionalisme amb l'Estat Major: "L'Exèrcit i l'LND, dominada pels bamars, comparteixen la mateixa visió de les minories" (Le Monde diplomatique, març de 2021). El xovinisme birmà té forts tints clericals (budistes, la religió de prop del 90% de la població) i racistes (basats en els bamars, el 68% de la població i el 100% de l'Estat Major militar).\nDes de 2012, la "transició democràtica" va acompanyada d'un procés antidemocràtic. Un sector del "shanga" (el clergat budista) dirigeix una campanya racista contra la minoria musulmana. En 2012, amb l'ajuda de la policia i l'exèrcit, els feixistes dirigits pel monjo Wirathu van boicotejar els comerços musulmans, van assassinar a 200 rohingyes en l'estat d’Arakan i van expulsar 140.000 d'ells. En 2013, a la regió de Mandalay, fanàtics bamars budistes ajudats per la policia maten 40 rohingyes i expulsen 10.000. En 2016-2017, en l'estat d’Arakan, els monjos i l'exèrcit destrueixen 300 pobles i massacren 7.000 persones. Austràlia, Malàisia i Indonèsia rebutgen 800.000 musulmans que acaben refugiant-se a Bangladesh. Suu Kyi oculta aquesta neteja ètnica. Per exemple, en un missatge del 5 de setembre de 2017 al president turc Erdogan, qualificava d’ "informació falsa" les denúncies d'atrocitats comeses en aquella regió; de pas, li deia que s'enfrontava al mateix problema que ell amb el PKK al Kurdistan.\nL'1 de febrer de 2021, la Junta va derogar la llei que protegia la privacitat i la seguretat dels ciutadans. Per a crear desordre, va alliberar 23.000 presos comuns.\nEl colp militar ha estat rebut immediatament amb gran resistència en tot el país. El capitalisme, en desenvolupar-se, ha creat empreses, universitats i administracions civils, i relacions amb la resta del món. El "Comité de Representació de l'Assemblea de la Unió de Myanmar" (CRAU-CRPH), creat per l’LND, proclama un "moviment de desobediència civil" pacifista (MDC-CDM). Els sindicats, inclòs el CTUM, el secunden convocant jornades de vaga. Min Aung Hlaing pren represàlies prohibint les organitzacions sindicals el 26 de febrer.\nDe fet, sobre el terreny, els treballadors han desfermat una vertadera vaga general, indefinida en el transport ferroviari, el tèxtil, els bancs, l'electricitat, la sanitat, l'educació, els supermercats, els ports, els restaurants de menjar ràpid, correus... Aquesta gegantesca força social ha alimentat la mobilització dels joves als carrers (joves treballadors, estudiants) que utilitzen les xarxes socials. A tot arreu, fins i tot en la defensa de les manifestacions, les dones exerceixen un gran paper.\nPer part seua, l'Estat ha endurit ràpidament la repressió. Contra la informació, els talls d'Internet i les confiscacions d'oficines de periòdics (Myanmar Now, Democratic Voice of Burma, Khit Thit Media, Mizzima, 7 Day News...). Contra les vagues, la intimidació en les administracions, les universitats, les drassanes i el desallotjament de les seues cases dels treballadors ferroviaris en vaga. Contra les manifestacions, les mànegues d'aigua, les bales de goma, la munició real. La Junta ja ha matat almenys 70 persones i ha empresonat unes 1.300 (entre elles 34 periodistes).\nLa veïna Xina és la potència imperialista dominant a Birmània-Myanmar. El gener de 2021, just abans del colp, el ministre d'Afers exteriors xinés, Wang Yi, havia visitat el país. Però davant els continus disturbis, fins i tot el govern de Pequín comença a inquietar-se.\nEls treballadors tenen raó en lluitar contra la junta, per l'alliberament dels presos, per les llibertats democràtiques. Però no han de depositar les seues esperances en l'ONU i en el tal o el qual altre Estat imperialista dels qui es disputen el món però que estan d'acord en l'essencial: Birmània ha de continuar sent capitalista, les seues riqueses naturals (gas, petroli, or, fusta, jade, robins, coure, or...) han de continuar sent saquejades, els seus treballadors del camp i de les ciutats han de continuar sent explotats. Que recorden que el general Min Aung Hlaing va ser rebut en 2017 pels estats majors europeus i els traficants d'armes en el moment en què dirigia personalment la massacre dels rohingyes. El destí dels palestins o dels uigurs demostra que les classes dirigents de les grans potències i les dels països veïns no es preocupen pels pobles oprimits ni per les llibertats més elementals.\nEncara que els treballadors poden cooperar a vegades, per raons pràctiques, amb l'oposició burgesa i les direccions nacionalistes de les minories oprimides, no han de confiar en Suu Kyi i l'LND. La rivalitat d'aquest últim amb el general Min Aung Hlaing i l'Estat Major militar es manté en el marc del capitalisme i de l'Estat burgés. El colp de l'exèrcit és una reacció contra l'intent d'una fracció de la burgesia birmana representada per Suu Kyi i el seu partit, l'LND, de recuperar el control directe sobre els sectors de l'economia que estan sota el control dels generals.\nEn efecte, la burgesia "liberal", l'LND i el seu govern alternatiu (CRAU-CRPH) tenen més por de la vaga general, de l'armament del poble i de la formació de soviets que de la dictadura militar. Els treballadors han de recordar que en 1988, Suu Kyi i l'LND ja van trair les masses que van fer vaga general o van ocupar terres i van començar a crear comités en els barris. Al juliol, l'exèrcit va canviar al general al capdavant de l'Estat (Sein Lwin va substituir a Ne Win), va garantir un sistema multipartidista i va prometre eleccions. Suu Kyi va fundar llavors l'LND per a reprimir la revolució que estava començant, per a animar els estudiants i els treballadors a no defensar-se i a confiar en l'exèrcit (discurs del 26 d'agost de 1988 en la pagoda Shwedagon de Yangon). Al setembre, l'exèrcit esclafa el moviment (3.000 morts). En 1990 es van celebrar eleccions, guanyades per l’LND, però la Junta va mantindre el poder.\nEls sindicats obrers han de preservar la seua independència enfront de la Junta, però també enfront de l’LND i el seu govern alternatiu CRAU, que també està al servei dels explotadors. A la calor de l'acció, els treballadors han de construir el seu propi partit sobre la base del marxisme de Marx, Engels, Luxemburg, Lenin i Trotsky; crear els seus propis òrgans de defensa i organització.\nA tot arreu, inspirats en les lluites democràtiques d'Hong Kong i Tailàndia, joves decidits estan formant milícies per a protegir les manifestacions; en Yangon, hi ha hagut barricades; a Rangun, estan utilitzant còctels molotov. En Dawei, la guerrilla de la Unió Nacional Karen (KNU) defensa els manifestants. Els policies estan desertant.\nCal organitzar la lluita contra la junta, recuperar les armes, defensar els vaguistes i els manifestants, organitzar assemblees generals i triar comités de vaga en les empreses, crear consells en els districtes, en els llogarets, centralitzar els òrgans bàsics regionals i nacionals per a constituir la direcció política dels obrers, els empleats, els llauradors, els estudiants i les minories nacionals, per a derrocar la dictadura i substituir-la pel seu propi govern!\nTambé a Tailàndia s'han représ les protestes solidàries contra el govern militar. La classe obrera del món és l'única força social que pot ajudar el moviment de masses que s'oposa a la junta militar i que només pot derrotar-la definitivament iniciant una revolució social:\nAlliberament immediat de tots els presos polítics. Anul·lació de tots els càrrecs contra ells.\nLegalització de les organitzacions sindicals. Llibertat d'opinió, de premsa, d'organització, de vaga, de manifestació...\nOcupació d'empreses i administracions. Autodefensa contra l'exèrcit, la policia i els feixistes budistes. Milícies populars per a desarmar-les, dissoldre-les i substituir-les.\nDret dels refugiats al retorn immediat a les seues terres. Indemnització per als rohingyes. Igualtat jurídica i respecte a les minories nacionals. Pel dret de les minories nacionals a separar-se de l'Estat birmà.\nRestitució de la propietat col·lectiva de la terra a les cooperatives i comités de llauradors treballadors.\nFi de la persecució d'ateus i musulmans. Secularització completa de l'Estat.\nFi de l'opressió de les dones.\nExpropiació de les grans empreses, controlades o no pels militars, i dels grups capitalistes estrangers.\nGovern obrer i camperol basat en comités d'empresa, de barri, d'universitat i de poble.\nPels Estats Units Socialistes d'Àsia.


Mousse d’Avellana – La cuina de casa\nAquest any hem passat un St. Joan ben diferent. Normalment el celebrem a la Roureda amb la família, menjant coca i fent la revetlla de foc i petards que mana la tradició. Però aquesta vegada, amb el pont, hem volgut desconnectar una mica anant uns dies a escalar a la vall de Boí, una zona del Pirineu que ens agrada molt. Sempre hi havíem anat a fer alpinisme o esquí de muntanya i teníem pendent una estada a la vall per conèixer l’enorme potencial que té com a zona d’escalada. I hem flipat! La roca, el granit, és ben diferent del calcari o el conglomerat que trobem per aquí i això fa que l’escalada sigui molt especial, amb una tècnica específica i molt curiosa… A més, vam tenir el privilegi de conèixer a l’equipador de la majoria de vies d’escalada de la zona, en Luichy, que ens va portar a un dels sectors menys concorreguts que hi ha a prop de Cavallers. Si a tot això li sumem un entorn magnífic i uns companys d’escalada molt agradables, ja podeu deduir que hem passat uns dies inoblidables! A més, per St. Joan es fa la tradicional baixada de falles al poble de Boí, semblant a les més conegudes d’Isil i que vam poder viure de ben a prop…\nL’únic punt negatiu de passar el St. Joan a fora, és que m’he perdut la coca! Aquest any, no he fet (ni menjat, cosa molt pitjor!) ni coca de llardons, ni coca de brioix 🙁 Clar que alguns ja m’han recordat que tinc una segona oportunitat per St. Pere…. quina sort!\nEl consol per no tenir coca, ha estat aquesta mousse d’avellanes, que és molt fàcil de fer i té l’avantatge que es pot preparar amb antelació. I si no us agraden les avellanes, cap problema: canvieu el gust del gelat i ja està! Això sí, és imprescindible utilitzar un bon gelat de base, ja que és el principal ingredient de la recepta 😉


Recepta del taller de quiches de la Montse Tàpia de juliol de 2011. Ingredients per la massa:\n115 g mantega a daus\n25 g parma ratllat\n4-6 cullerades aigua gelada\n120 g gruyère ratllat\n50 g rocafort\n175 g bacon tallat a tires i cuit\nFer un volcà amb la farina prèviament tamisada i la sal.\nAfegir la mantega amb la punta dels dits.\nIncorporar laigua i amassar.\nDeixar reposar 15 minuts a la nevera ben filmat.\nEstendre la massa amb un corró, col·locar-la damunt del motlle i punxar amb una forquilla.\nPosar un paper de forn i un pes per coure la base al forn a 190ºC durant 15 minuts.\nTreure el paper i coure 5 minuts més.\nRepartir els formatges i el bacon a la base de la quiche.\nBarrejar els ous amb la nata, salpebrar i abocar al damunt.\nCoure uns 20 minuts al forn i servir tèbia.\nPesos ceràmica pastissos\nTalla pizza Oxo