La Cua de Lleó: Un plenari… Buit???\nUna nova ocasió per a comprovar com no s’entén rés de rés. Quan intentes filosofar una mica sobre la participació o sobre el dret a la informació… et trobes amb respostes a la defensiva i al·lusions a les lleis o als reglaments. Fins i tot amb improperis “xulescos”.\nI és que el marge de les normatives és la justícia. Es pot coronar els límits redaccionals si passen a ser norma no escrita i si estan a l’abast de tots els ciutadans. Excepcions de “tu a tu” és amiguisme o clientelisme, excepcions per adaptar-se més ràpid a la realitat se'n diu sensibilitat política.\nUn plenari té que anar cap a la informació. Cal fer públic el màxim de coses. Les obligatòries i les que més convenen, ja s’hi compte. Però també calen les que engresquin en tots els sentits. Els decrets per fer la vida millor, les accions per rescriure el futur, les correccions i les rectificacions com reflexes de savis i no com a petjades de “porucs”, i moltes altres coses amb aquest sentit… sense oblidar les preguntes / reflexions / sugerències dels veïns i veïnes de la vila.\nDemà hi ha un nou plenari extraordinari i urgent. Cal justificar els terminis de Cultura per a no perdre o complicar-se la vida amb la subvenció del Teatre-Auditori, trobar diners per acabar la peatonalització d’Antoni Roig ja que l’aigua va per llarg i una de les contraprestacions permetia actuar al carrer nou, i cal replantejar-se també les condicions d’un crèdit a llarg termini, un d’aquells que estaven tan estudiats que encara que no agrades l’endeutament… De saber-ne tant com ells… ens acabarien agradant.\nL’endeutament s’ha complert. El que permetia fer… no ho he vist.\nCom dèiem, un plenari buit d’oportunitats de saber que es pensa fer i cap a on.\nPublicat per la cua de lleó a 19:46\nDe vegades quan ets al capdavant d'una empresa o dpt. has de prendre decisions que no agraden a tothom, de vegades cal donar un cop de puny a la taula per tal q les coses rutllin. Esta vist que a Torredembarra aquest cop de puny o es dóna massa tard, o es dóna fins i tot abans que es puguin oferir alternatives. Una llàstima, pq de vegades l'opinió dels veins és més realista que dels de "dalt".\nPer cert, l'oposició d'aquest ajuntament també fa llàstima. No hi ha criteri ni unitat. Una pena, dedicar-se només a desacreditar-se mútuament sense treballar directament pel poble. Aquesta darrera reflexió va tant pel sr. alcalde com per l'oposició en general.\n29 de setembre de 2010, a les 14:11


Unes sabates de primavera - Diari La Veu\nEscriba el número 796485\nUnes sabates de primavera\nData dels fets: primavera del 1968\nTens deu anys. Baixes per l’escala de la cambra cap al rebost de ca la iaia. Un filet de llum clivella la petita finestra de fusta mig corcada. Els pebrots de romesco pengen del sostre com les ungles allargassades de les bruixes; les panolles, en terra, aixequen volves diminutes a contrallum. Hi restes detinguda per un instant, al bell mig dels graons, jugues a acaçar-les sota les teues sabatetes de diumenge, i gairebé t’ennuegues amb la polseguera que sura per l’estança.\nCom t’agrada vindre ací quan no hi ha ningú! Les pomes dins l’armari, amb la roba blanca, escampen una aroma d’eterna infantesa. Tens els genolls plens d’esgarrapades, la pell de les cuixes nues, glaçada. La faldeta que portes a penes sí les protegeix, però tant s’hi val, és la que més t’agrada, els quadrets vermells i els tirants et fan molt bonica, ho saps. Tu ets la nineta del pare, sempre et diu que les teues trenes són les d’una princesa.\nLes campanades del capvespre esventen la melancolia pel poble, l’olor del romeguer que arriba des del puig d’allà enfront. Penses en les castanyes d’hivern que torra la mare els dies llunyans del fred, i sempre, el teu germà, amb els dits escanyolits de lladregot entremaliat, se’n tria les més grosses.\nPumbi, la gata pèl-roja, i una miqueta esquerpa, dorm amb placidesa sobre la pila de sacs de farina arrambats a la paret. Hui no ix a furtar una sardina pel veïnat, deu estar ben farteta, i la iaia no n’haurà d’aguantar les queixes. Aquest animalet és una bitxo entremaliat, sempre va a la seua.\nEscoltes uns petits murmuris darrere la porta entreoberta. Les avarques blanques del pare, amb el dit petit del peu fora de la tela, es belluguen d’una manera força estranya. Però és ton pare, i tant que és ell. A dins et giravolten les pessigolles de l’alegria, saps que ara t’agafarà amb els seus braços poderosos i t’alçarà amunt, ben amunt, i et rius des de tots els racons de la teua persona només de pensar-ho.\nS’obri la porta amb un terrabastall sobtat. El cos de la tia Estanquera, enorme, mig despullat, té travat el menudet del pare. La carn pàl·lida i estovada de la dona tremola. Les mans del pare, apressades, no saben on acudir. Els dos lluiten abraonats. Es mosseguen feréstecs. No entens el que diuen, és com si cridaren en sordina. Gemeguen i parlotegen sense parar, com paraules enceses que els moren a la gola. T’amagues darrere d’una gerra d’oli.\nEls dos, frec a frec, es devoren. Recorren l’habitació topant contra els estris del camp. Contra les parets. Contra el canyís dels embotits. Quina dansa més bàrbara. Les cames et fan figa.\nTanques els ulls, si no els veus, ningú no sabrà que eres ací. No vols, però un ull se t’obri pel seu compte: la dona masega el pit del pare, ell intenta encabir-ne les natges a les mans, però se li’n desborden entre els dits. Enmig de l’embolic de cossos, perden l’equilibri i cauen sobre els sacs de farina.\nEntre la boirassa enfarinada esclata el xiscle terrorífic de la gata. La Pumbi, encegada, enceta una carrera embogida pertot arreu. Trencadissa de gots de vidre, perols de cuina caient, tamborinada frenètica, l’Estanquera crida, la gerra s’esmicola.\nTravessant-te les sabates notes una humitat enganxosa que va creixent. Et mires la bruseta: alleujament. Ni una taca d’oli. Després mires el pare, els seus ullets murris, ara brillen amb unes llumenetes d’esglai i culpabilitat. A sota del tros de dona que té al damunt, et contempla bocabadat.\nEscriba el número 994158


Joan Baldoví | Imparables - Compromís\nSóc Joan Baldoví i em presente a les eleccions del 28 d’abril per a ser la teua veu a Madrid i defensar els interessos valencians. Els interessos de totes i tots.\nDurant estos anys Compromís hem demostrat al Congrés i el Senat que els valencians i valencianes som un poble digne, honest i treballador. Hem explicat a tota Espanya el que hem aconseguit a la nostra terra: acabar amb la corrupció del Partit Popular i posar en el centre de la política a les persones i el seu benestar. I hem treballat sense descans per a traslladar a l’Estat el que ja funciona a la Generalitat i als Ajuntaments valencians: acords plurals i estables de forces progressistes per a millorar la vida de la gent.\nEn les últimes dècades, els valencians i valencianes hem rebut menys recursos dels que necessitem per culpa d’un model de finançament autonòmic que ens discrimina. No volem ser més que ningú, però tampoc volem ser ciutadans de segona. Volem un tracte just per a invertir més recursos en sanitat, educació, serveis socials i creació d’ocupació. Cal a Madrid una veu valenciana, nítida, valenta i decidida per a acabar amb esta injustícia.\nEl pròxim 28 d’abril, amb el teu vot, podem fer que les coses canvien. Amb el teu vot pots fer possible un grup parlamentari valencià potent amb més diputats i diputades que coneguen la realitat dels nostres pobles i ciutats, que entenguen els problemes que enfrontem en el dia a dia i que s’impliquen en buscar solucions. Un grup que quan haja de prendre decisions no ho faça pensant en el que manen des de la seu del partit a Madrid o Barcelona, sinó que ho faça pensant en la vida dels 4.963.703 de valencians i valencianes. Un grup que defense els drets socials de totes i tots i plante cara a l’odi i la intolerància.\nAmb el teu vot, podrem aconseguir un grup parlamentari que siga aliat del pròxim govern valencià presidit per Mónica Oltra; i que siga garantia de que la dreta no torne ni al govern central ni a les institucions valencianes.\nEt demane que el pròxim 28 d’abril votes amb il·lusió a qui penses que millor ens pot representar a Madrid. Si finalment ho fas per Compromís, em compromet a que el teu vot siga útil tots i cadascun dels dies de la legislatura. Amb el teu vot, serem imparables.\nCandidata al Congrés per Castelló


Ada és nom de fada: WELCOME TO BARCELONA!!!\nHola des de Barcelona!!!\nJa som aquí i ja no tinc excuses per fer gaire faltes d’ortografia. Jo segueixo sense ordinador però ara per ara puc utilitzar els dels amics o els de la família!\nEl viatge de retorn va anar molt bé, sense cap incidència tot i que estàvem una mica nerviosos pel Popeye, i que efectivament, com ens pensàvem, va començar a bordar com un animalot i tot l’aeroport de Montreal el va conèixer més del que hauríem desitjat. Finalment, tots varem arribar a Barcelona sense ni una petita rascada, també, encara que amb uns quants cops i rascades varen arribar totes les caixes i maletes: nou caixes, tres maletes i un baül que ens varem trobar al carrer i varem decidir que vindria amb nosaltres a Barcelona!\nL’avió anava buit, amb només quaranta-set passatgers, així que varem poder estirar-nos a tres seients cada un i dormir força estona. El Popeye va sortir amb la caixa per la cinta on surten les maletes i semblava un gos de concurs, no bordava, estava a la seva caixa de viatge, assegut a les potes del darrere, amb les potes del davant estirades i el cap ben alçat, com si es volgués fer el despert tot i que estava completament adormit i cansat, suposem que és perquè es va passar tot el viatge bordant, el Mister H., quan el va veure, va ser l’home més feliç del món, realment estan fets l’un per l’altre!\nEls primers dies a Barcelona han estat molt moguts. Ja hem vist molta gent i hem parlat per telèfon amb gairebé tots els amics, hem desfet maletes, hem intentat adaptar-nos altra vegada a la ciutat i ho hem aconseguit.\nTrobem a faltar moltes coses d’Ottawa, però els ottawencs ens han ensenyat a treure partit de cada situació, així que: aquí no tenim gaire parcs verds enmig de la ciutat, però no gaire lluny hi ha la platja, no?\nUna abraçada des de Barcelona...\nPublicat per Ada a 5:46\nEm sembla que no coneixes encara els meravellosos parcs al mig de Barcelona, es tracta d'anar a Montjuïc, tan fàcil com Metro: Paral·lel (El funicular et fa pujar en escaig 2'clavats i pots fer de turista durant tot el trajecte). Recomeno especialment el Parc Mossen Cinto Verdaguer si vols estirar-te a la gespa a la manera canadenca o la Ronda de Mar si et vé de gust caminar. El Botànic també s'ho val. Em sembla que podré explicar-te moltes coses de la ciutat a canvi de les teves indicacions otawenques. Al no ser de Barcelona, l'he volgut sempre descobrir com a turista. Fins aviat. CL.\n31 d’octubre de 2007, a les 15:57\nBenvinguts!!! per fi ja us tenim per aquí, espero que el divendres que ve no es postposi el sopar!Fins divendres!m\n1 de novembre de 2007, a les 0:26


Condemnat a sis anys de presó per pederàstia l’ex número 3 del Papa\nEl cardenal George Pell és el membre de rang més alt dins l’Església catòlica sentenciat per abusos\n5 min. Roma 13/03/2019 21:04\n651x366 George Pell sortint del tribunal que l'ha condemnat a 6 anys de presó per pederàstia / REUTERS George Pell sortint del tribunal que l'ha condemnat a 6 anys de presó per pederàstia / REUTERS\nLa data no podia ser més inoportuna: la vigília del sisè aniversari de l’elecció de Jorge Bergoglio com a pontífex, la justícia australiana va emetre l’esperada sentència per pederàstia contra el cardenal George Pell, un dels homes més pròxims al papa Francesc. El prelat ha sigut condemnat a sis anys de presó per abusos sexuals a dos menors comesos als anys 90, i es converteix així en el membre de rang més alt de l’Església catòlica condemnat per pederàstia. Els seus advocats recorreran la sentència.\nEl cardenal George Pell, exprefecte de la secretaria econòmica de la Santa Seu i conseller directe del Papa fins al mes de desembre passat, va assistir impassible a la lectura de la sentència al Tribunal de l’Estat de Victòria, que va ser retransmesa en directe des d’Austràlia. Durant quasi una hora, Pell, que es va declarar innocent, va assistir a la reconstrucció dels fets per part del jutge Peter Kidd, que va definir com a “delictes odiosos” els abusos sexuals comesos per l’aleshores arquebisbe contra dos nens del cor, de 12 i 13 anys, després d’una missa celebrada a la catedral de St Patricks, a Melbourne, el 1996. I una segona agressió sexual contra una de les víctimes comesa pocs mesos després en presència de l’altre menor. La identitat dels dos homes no s’ha fet pública, però se sap que un d’ells va morir per sobredosi abans del judici i l’altre va declarar contra Pell per videoconferència.\nEl cardenal s’enfrontava a una pena de fins a deu anys per cinc delictes, però finalment va ser condemnat a sis anys per abusos a menors. Haurà de complir almenys tres anys i vuit mesos abans de poder sol·licitar la llibertat condicional. Després de la lectura de la sentència, Pell va tornar a ser conduït a la presó de màxima seguretat de Melbourne, on s’estarà en règim d’aïllament 23 hores al dia, com estableix el protocol sobre els detinguts per delictes de pederàstia.\nL’avançada edat del cardenal, de 77 anys, va influir en la condemna: segons el jutge, Pell no és “un risc per a la comunitat” i “cada any de presó representa una part important del que li queda de vida”. La sentència emesa ahir arriba després que un jurat el considerés culpable al desembre per cinc delictes de pederàstia. El veredicte no es va saber fins al febrer, després que s’arxivés un segon cas en què estava acusat de presumptes abusos contra menors comesos als anys 70.\nLa condemna al prelat australià, un dels pilars fonamentals de la reforma econòmica impulsada pel papa Francesc, suposa un cop molt dur per al pontífex i la seva tolerància zero contra els abusos. El 2013 Francesc el va escollir membre del C9, el consell dels cardenals que ajuden el Papa en la reforma de la cúria i en el govern de l’Església. I un any més tard va ser nomenat secretari de la prefectura d’afers econòmics, cosa que el convertia en el número tres dins la jerarquia vaticana.\nInvestigat des del 2016\nAra bé, no era la primera vegada que l’ombra dels abusos planava sobre el superministre de les finances vaticanes. El 2016 una delegació de la comissió que investiga la resposta de les institucions religioses a la pederàstia a Austràlia va viatjar fins a Roma per interrogar Pell sobre la seva responsabilitat pels abusos que es van cometre a les parròquies de la seva competència mentre era arquebisbe de Melbourne i Sydney. Però el cop final va arribar un any més tard, quan la justícia australiana el va imputar per abusos sexuals a menors.\nEl juny del 2017 el papa Francesc, en un gest insòlit, li va concedir una excedència perquè pogués enfrontar-se a la justícia al seu país, però no el va substituir en el càrrec. Després que al desembre es filtrés el veredicte del jurat, el Vaticà va anunciar que Pell ja no formava part del consell de cardenals, oficialment per motius d’edat. I al febrer, després que es fes pública la condemna, la Santa Seu va confirmar que deixava de ser el responsable de les finances vaticanes, malgrat que tècnicament tampoc en va ser apartat, sinó que el seu càrrec va expirar aquell mateix mes al complir-se cinc anys de mandat. El papa Francesc va ordenar aleshores obrir una investigació canònica sobre el cas a la Congregació per a la Doctrina de la Fe.\nLa condemna de qui va ser un dels homes més poderosos dins la cúria arriba en un moment delicat, just després que el Vaticà hagi organitzat a finals de febrer una històrica cimera sobre la pederàstia a l’Església que es va tancar sense cap anunci de mesures concretes per aturar aquests delictes, tal com exigien les víctimes. En el sisè aniversari de la seva elecció, Francesc s’enfronta al difícil repte de respondre amb accions creïbles a la plaga dels abusos que amenacen amb estendre’s com una taca d’oli i marcar definitivament el seu pontificat.


Identitat cerdana - Trabajos finales - 845 Palabras\nPágina principal Ensayos Identitat cerdana\nPáginas: 4 (845 palabras) Publicado: 8 de junio de 2010\nCom s’explica la resistència, durant segles i fins fa molt poc, dels Cerdans a identificar-se amb l’Estat Francès o l’Estat Espanyol? La comarca de la Cerdanya es troba dividida en dues parts des deltractat dels Pirineus, l'any 1659. La coneguda Cerdanya del Nord amb capital Montlluís, que forma part de l'estat francès i la Cerdanya del Sud amb capital a Puigcerdà, territori de l'estat espanyol.Malgrat que aquest espai en aquests últims tres-cents anys fos separat per una frontera, es pot dir que fins els últims cinquanta no ha estat una impedició per les relacions econòmiques, socials iculturals de les dues parts. Fins a mitjans del segle XX, la identitat de la qual es sentien representats els habitants d'ambdues bandes era la cerdana, no pas la dels seus respectius estats. Finspassada la Guerra Civil Espanyola i la Segona Guerra Mundial, a la Cerdanya hi va haver una relació estreta entre els habitants malgrat pertànyer a dos estats diferents. La frontera representava un pontentre els dos territoris. Les persones d'una i altra banda mantenien estretes relacions. Un dels elements centrals de la societat cerdana era la condició pagesa. Tenien una agricultura autònomavinculada al sector agropecuari. En aquells moments la família i la casa representaven un espai important de socialització. Un estudi fet, indica que en 15 famílies estudiades no es va trobar cap cas on no hihagués hagut un matrimoni en dues generacions entre habitants de banda i banda de la frontera. Aquesta, doncs, és una de les evidències de les estretes relacions que existien entre les duescerdanyes. Fins a principis del segle XX hi havia un ambigu sentiment nacional. Fins passada la primera guerra mundial hi va haver una escassa tendència a allistar-se als respectius exèrcits nacionals. A més,en èpoques de guerra la frontera era traspassada en busca d'asil entre amics i familiars de l'altra banda. En aquestes èpoques també era habitual el contraban. A efectes econòmics la frontera...\n...exigencias de ser conocido por los otros de modos específicos. Calhoun, 1994, págs. 9 i 10 Identitat professional M3 Montse Freixa Index Construcció de la identitat Identitat personal en la era de les aplicacions Construcció de la identitat profecional Bibliografia Al segle XXI, les identitats són múltiples i canviants, variables i plural Construcció de la identitat Les...\nautoconcepte i identitat\n...QUESTIONARI AUTOCONCEPTE I IDENTITAT Persona entrevistada núm: 1 Entrevistadora: Anna Isal Home Edat: 47 Dona Origen Cultural: Catalana Pregunta : Qui sóc jo? Respostes Categoría 1 Categoría 2 1. Treballadora X 2. Desordenada X 3. Generosa X 4. Oberta X 5. Llaminera X 6....\n...Grau en Criminologia Psicologia Social Judit Aguilar Jimenez EV2. Performant una identitat Objectiu Explorar el procés de constitució de la identitat i els seus efectes. Activitat Aquest és un exercici vivencial sobre la identitat que consisteix en adoptar per unes hores una nova identitat per tal de veure quins efectes se’n deriven. Fases: 1. Escollir la nova identitat i el context en que la “posareu” en pràctica...\nIdentitat, Diferència I Diversitat\n...Activitat 1.3 - Identitat, diferència i diversistat Per què en el text no es dóna una definició de les paraules “identitat”, “diferència” i “diversitat”? Segons Núria Pérez el significat precís de les paraules les podem trovar al diccionàri, però aquestes ens requereixen no només de conèixer els seus significats, sinó més aviat de comprendre que són conceptes que d'alguna o altra manera s’han creat per la humanitat per classificar al que és "especial o...\nDelitos funcionarios públicos.- desobediencia


El voluntariat al servei de la ciutadania\nPortada Actualitat Opinió El voluntariat al servei de la ciutadania\nLa ciutadania catalana, des de fa molts anys, ha estat molt activa i participativa en la construcció d’una societat que doni respostes als seus anhels, a les seves mancances i necessitats i, especialment, a aquelles persones que més pateixen. En aquests darrers anys hem vist exemples de solidaritat com els moviments “No a la guerra”, “Casa nostra, casa vostra” o molts d’altres... Però aquestes mogudes no sorgeixen del no res sinó que venen del fet que a Catalunya, tradicionalment, la ciutadania s’organitza des del vessant associatiu i de voluntariat. De fet, els inicis del moviment associatiu català se situen al segle XIV.\nEn l’actualitat s’estima que a Catalunya hi ha entre 23.000 i 25.000 entitats sense ànim de lucre en actiu i que aglutinen a unes 510.000 persones. Aquesta xifra és realment impressionant i, sobretot, perquè majoritàriament es tracta de persones actives que dediquen un temps setmanal o mensual (cadascú segons les seves circumstàncies i disponibilitats) en favor dels altres i al servei de la ciutadania. A quina entitat, empresa, club esportiu... no li agradaria poder comptar amb un capital humà de 510.000 persones que fan una tasca gratuïta en benefici dels altres?\nAquest compromís cívic i solidari es tradueix en projectes concrets que s’acaben reflectint en resultats molt mesurables de cara a la societat. Penso que encara tenim un gran repte al davant per a ser capaços de transmetre aquests resultats d’una manera clara i precisa, tant des d’un punt de vista de rendibilitat econòmica com, i sobretot més rellevant, des d’un punt de vista de rendibilitat social, de cohesió social, d’integració, d’acceptació, etc.\nPenso que no ens equivocaríem si afirmem que el voluntariat segueix sent un actor clau i imprescindible en el funcionament de la nostra societat més propera. De vegades, fins i tot, critiquem al voluntariat sense ser massa conscients que, sense tota la seva aportació desinteressada, possiblement tindríem una societat pitjor i sense la capacitat integradora i cohesionadora actual. No vull passar per alt que hem de ser molt curosos en evitar que, alguna vegada, el voluntariat es pugui convertir en “mà d’obra barata” i aquesta línia vermella no la podem traspassar. Però tampoc no podem deixar perdre la potència de l’aportació de tot aquest capital humà que contribueix de manera decisiva en fer més real i efectiva una societat més solidària on les persones més vulnerables hi puguin tenir cabuda i un protagonisme que, d’altra manera, no els seria possible.


La Fundació "la Caixa" i CaixaBank renoven el suport als serveis municipals d'atenció a les persones grans i a la infància | Ajuntament de Reus\nInici › La Fundació "la Caixa" i CaixaBank renoven el suport als serveis municipals d'atenció a les persones grans i a la infància\nLa Fundació "la Caixa" i CaixaBank renoven el suport als serveis municipals d'atenció a les persones grans i a la infància\nEl compromís de col·laboració entre l’Ajuntament de Reus i la Fundació “la Caixa”, a través de CaixaBank, s'ha renovat aquest dijous, 25 de novembre, amb el suport a tres serveis: dos d’atenció a les persones grans i un, a la infància. D’una banda, pel que fa als programes socials adreçats a la gent gran, tots dos gestionats per la Creu Roja, el menjar a domicili rep una aportació de 8.000 euros i el Localitzador Personal (LOPE), de 1.000 euros. D’altra banda, el programa adreçat a la infància, «T’ajudem a créixer» rep una aportació de 33.000 euros. La signatura dels convenis per donar continuïtat a aquests programes s’ha fet aquest migdia a l’oficina premier de la plaça Prim de Reus i ha anat a càrrec de la regidora de Benestar Social, Montserrat Vilella, i del director d’Institucions de la Direcció Territorial Catalunya de CaixaBank, Joaquim Macià.\nLa renovació d’aquests tres convenis permet continuar donant suport a les persones grans i als infants de Reus que ho necessiten. En concret, l’any 2020, 39 persones grans van rebre àpats a través del programa de menjar a domicili i 7 van disposar del LOPE. A més, 61 infants es van beneficiar del programa social «T’ajudem a créixer».\nLes famílies que reben aquestes ajudes són derivades pels Serveis Socials de l’Ajuntament de Reus, pel Centre de Desenvolupament Infantil i Atenció Precoç (CDIAP), per les escoles bressol o per demanda directa de la família, amb una valoració tècnica prèvia del personal professional de Serveis Socials.\nEl valor de les ajudes varia en cada cas en funció de la situació de cada família, que ha de complir algun dels supòsits següents:\nLa Regidoria de Benestar Social treballa aquest programa de manera coordinada amb la Regidoria d’Educació, responsable de les escoles bressol municipals.\nEl programa de menjar a domicili té la finalitat que les persones grans amb dependència o discapacitat puguin continuar vivint al seu domicili el màxim de temps possible i amb les millors condicions. A més, les persones usuàries d’aquest servei reben una alimentació adequada al seu estat de salut.\nEl programa LOPE, a través de la xarxa de telefonia mòbil i d’un dispositiu específic de localització que incorpora GPS, permet de manera permanent la localització de qui el porta i la detecció de situacions potencialment perilloses.\nAquest servei dona la possibilitat a les persones amb un deteriorament cognitiu lleu o moderat que puguin continuar gaudint de la seva autonomia, així com potenciar les seves capacitats individuals i col·lectives. A més, els localitzadors GPS faciliten a les persones grans la seva permanència en l’entorn habitual, amb la tranquil·litat i la confiança necessària per a les persones cuidadores i familiars.\nSignatura dels convenis entre l'Ajuntament, La Fundació "la Caixa" i CaixaBank 228.7 KB


Embarcacions Motors preus a Waveinn, comprar, ofertes\nRaymarine Linear Drive Motor\nIntex Electric Outboard Motor 12V DC/480W\nMinnkota Micro Control Remote\nMinnkota RTA-54 Quick Release Bracket\nSevylor Electric Motor SBM30\n$ 47.6 $39.99\nUflex C4 OMC Engine Control Cable Standard\nJa pots trobar la major selecció de Motors al nostre catàleg online de Embarcacions. En només uns quants clics podràs comprar-ho des de casa i t’ho portem en unes hores! Estalvia amb les millors ofertes de Motors i llueix les millors marques de nàutica i pesca sense remordiments amb waveinn. Pots estar segur que amb waveinn, la teva botiga online de nàutica i pesca, tindràs la oportunitat d’estalviar en totes les teves compres de material de nàutica i pesca. Recorda que t’oferim diversos mètodes de pagament com PayPal, targeta de crèdit o transferència bancària perquè escullis el que més et convingui i facis les teves compres en un entorn 100% segur. Busques algun model en concret de Motors d’alguna de les millors marques de nàutica i pesca com per exemple Minnkota, Uflex, Nuova rade, Intex, Sevylor, Fulton, Garelick, Lalizas, Motorguide, Panther, Raymarine, Seachoice, Springfield marine, Vitrifrigo...? Com a distribuïdors oficials de cada una de les marques que tenim en catàleg, t’oferim una extensa gamma de Motors i la total garantia legal del fabricant durant 2 anys. waveinn sempre és la millor opció per fer les teves compres de material de nàutica i pesca. No només trobaràs la major varietat de productes i els preus més baixos. Sinó que també podràs realitzar la compra en un entorn totalment segur i fer el seguiment online de totes les teves compres. No esperis més i fes la compra de material de nàutica i pesca avui mateix. T’ho portem directament a casa!


El temporal Gloria del passat mes de gener va ocasionar danys devastadors en la zona entre La Llastra, Fernandet i Lotería\n“Per a proporcionar una solució permanent al greu problema que ens vam trobar, i més de cara a l'època estival, des de l'Ajuntament vam tramitar les actuacions pertinents com a obres d'emergència i, en menys d'un mes, van començar els treballs, valorats en més de 800.000 euros, la inversió més elevada dels últims 20 anys. La crisi per la Covid-19 va provocar una interrupció en les obres, però aconseguírem que s'acabaren en el termini establit perquè el subministrament estiguera garantit a l'estiu en tota la zona marítima”, ha explicat el regidor de Serveis Municipals, Joan Carles Vázquez.\nAmb l'objectiu d'evitar danys tan greus de cara a futurs temporals, la nova canonada, de fundició dúctil, un material molt durador, ha sigut instal·lada, en la majoria del seu traçat, per carrers pròxims consolidats. Tan sols en alguna zona puntual transcorre per davall del passeig marítim, però en cap cas s'ha instal·lat davall de l'arena de la platja, com anteriorment. “Amb esta forta inversió, s'ha millorat considerablement la qualitat del servei i s'han resolt de colp els problemes associats a la presència de canonades de gran diàmetre en l'arena de la platja”, remarca Vázquez.


Godoy y yo - Teatre Barcelona\nGodoy y yo és el nou espectacle en què aquest vell llop dels escenaris es despulla, metafòricament parlant, davant del públic.\nBatalletes, anècdotes i històries meitat veritat meitat fantasia, tot això amb l’incomparable estil que Godoy ha desenvolupat al llarg de més de 50 anys recorrent cafès-cantants, tuguris de dubtosa reputació primer, i sales, auditoris i teatres després.\nTot i que aquests adjectius els podem aplicar al cap de l'artista que ens ocupa, en aquest cas fan referència al seu darrer espectacle: Godoy y yo. Als seus 72 anys, un dels primers monologuistes segueix demostrant que està en plena forma amb un nou text i més força que mai. Una posada en escena immillorable ens presenta a un Godoy com mai l'havia vist; una barreja de maduresa i innocència, un Godoy que reflexa la força d'un nen entremaliat i l'experiència d'un savi al servei de l'humor. Godoy y yo és un espectacle absolutament imprescindible amb la durada justa i la classe que sempre l'envolta. No t'ho perdis, perquè coneixent al Mestre, ja estarà pensant en el proper espectacle.\n“Antes los culos iban dentro de las bragas, ahora las bragas van dentro de los culos” Godoy\nWellington Ángel Romero Godoy (1942), més conegut como Godoy, és un humorista nascut a Uruguai , establert des de fa anys a Catalunya.\n“El Diván de Godoy”,” Esperando a… Godoy”, “Verás que todo es mentira”, “Godoy y yo”, són alguns dels seus espectacles.\nHaig de confessar que feia temps que tenia moltes ganes de veure aquest artista en directe. Finalment ha estat possible !!!, però no ha estat en un teatre, sinó al menjador d’una casa particular, en una de les trobades dels “Dilluns d’en Kabrota”.\nL’espectacle triat per aquest mes de febrer era “Godoy y yo”, un espectacle que ens parla del transcorre de la vida, de l’estupidesa, la felicitat, la mort, el sexe, déu, la religió i la família, tot des d’un humor ple d’ironia subtil.\n“Godoy y yo” “Escrita per mi i dirigida per ell” és el que es pot llegir en el programa.\nPrenem seient. Desconnectem els nostres telèfons mòbils. Godoy passa entre els assistents, més d’una cinquantena. Porta un got de whisky a la ma, sense gel, com a ell li agrada. I ens diu: “El hombre que no sueña no aspira a nada”, per si a algú no li ha quedat clar…ho torna a repetir: “El hombre que no sueña no aspira a nada” , i ens diu : “frase de dos escritores Calderón, i De la Barca”. Això comença bé !!! i continua… “Tinc la sort enorme de ser un voraç somiador. Somiar, imaginar, inventar, crear, utilitzar diametralment la ficció, la il·lusió i la mentida em fa més lliure, faig el que vull amb la meva vida. Dic el que vull i el que penso de la vida i de l’ésser humà. Ho faig perquè sóc lliure, perquè somio”.\nGodoy y yo…és una barreja entre el seu personatge Godoy i la seva persona Wellington Ángel Romero.\nMonologuista?…, jo diria més aviat xerraire, conversador, comptador d’històries,…\nQue ha estat realitat?, Que ha estat ficció? ,Veritats encobertes de mentides? ,Mentides plenes de veritats? …\nAmb un humor intel·ligent i gens convencional, on es barreja veritat i ficció, ha sabut posar-nos des del primer instant a tot el públic a la butxaca. Gran part del seu mèrit està en el domini del llenguatge , jugant amb les paraules, equivocacions i absurds.\nLes cites que anomena són totes certes, però portades al terreny del surrealisme.\nAmb la seva saviesa, maduresa, reflexió, calma,…, ha sabut mantenir-nos a tot un públic (multi generacional) amb un somriure constant , durant més d’una hora.\nUs deixo algunes de les seves cites:\n“Si los egoístas supieran la ventaja que representa ser generoso, serian generosos por puro egoismo”- Malba Tahan (Julio César de Mello y Souza) Frase extreta del “Cuento de los cinco camellos” del libro “El hombre que calculaba”\n“La muerte es el precio que tenemos que pagar por haber vivido. Es un precio raonable”- Marco Aurelio (siglo II d.C.) Frase extreta de los “Diarios filosóficos”\nSi alguna vegada teniu ocasió d’anar-lo a veure no us ho repenseu. Jo hi tornaré !!!\nIncombustible en el temps, una vegada més, Godoy ens demostra el per què de tant temps a sobre del escenaris. Artista de gran maduressa i bons recursos per fer passar una agradable estona a l’espectador.\nAmb el ritme just, el to correcte, una posada en escena genial i la durada òptima, l’humor de Godoy, emmarcat en un munt de cites i historietes que enamoren, de ben segur que no decepcionarà ningú.\nPotser perque ja he vist Godoy en altres espectacles, aquest no ha estat el millor. Potser necessita renovar algun del tòpics recurrents.\nLa seva interpretació com sempre impecable, es molt gran.\nUn espectácle molt recomanable. Godoy demostra un gran domini dels escenaris. Sap com atrapar el públic desde el primer moment. Humor punyent, intel.ligent, cultural i tendre. Jo no el coneixía i puc dir sense exagerar, que ja és un dels meus comics favorits. No us deceberá!


Els monitors ja van demanar a DA flexibilitat amb els festius a finals de la temporada passada – FÒRUM.ad\nEls monitors ja van demanar a DA flexibilitat amb els festius a finals de la temporada passada\nel: 31/10/17 15:51\nEls monitors ja van fer una proposta per poder tenir els dies festius flexibles a DA a finals de la temporada passada. Ara, un cop aprovades les noves condicions per part de les estacions, dubten que la qüestió es pugui solucionar a curt termini. Els representants dels treballadors de les diverses estacions ja estan estudiant la creació d´una nova associació.\nCada vegada surten més veus entre els monitors d´esquí que veuen l´obligatorietat de fer un dia festiu setmanal com un problema greu.\nL´any passat ja es va veure que si s´aplicava seria perjudicial, amb una pèrdua de fins al 15% del sou, i per això els representants dels treballadors de les diverses estacions es van reunir amb l´Associació de Monitors, AAME, però també amb representants polítics. “L’any passat es va fer un document que es va presentar a Demòcrates per Andorra, parlant de la flexibilitat d’aquest dia festiu. Aquesta seria la base del conveni, perquè és la problemàtica principal”, explica el representant dels monitors de Saetde, Gerard Escoda.\nHi ha molts monitors que encara no han arribat. En les dues setmanes vinents es volen tornar a fer reunions i escollir nous representants. De totes maneres, es veu molt complicat que es pugui modificar aquest any. “Quan es perden drets és molt difícil recuperar-los. Jo no ho veig tan clar”, creu Escoda. “Nosaltres teníem el nostre funcionament de feina i, de moment, això ho hem perdut”, lamenta.\nEls monitors també estan estudiant, tal com ha confirmat Escoda, crear una nova associació que pugui fer un seguiment d’aquest tema, però també per lluitar per la flexibilitat horària que es tenia fins ara.\nEntrada Anterior: Dos ferits en dos accidents de circulació a Canillo i Escaldes-Engordany\nEntrada següent: La CASS fa enquestes de satisfacció per millorar l’atenció als usuaris


Cap de Setmana del Bolet a Montseny - Fires, festes, oci i llocs per visitar.\nCap de Setmana del Bolet a Montseny\nPropera edició: 16/10/2021 a 17/10/2021\nL'Ajuntament de Montseny organitza el Cap de Setmana del Bolet, amb el suport de la Diputació de Barcelona i amb la col·laboració d'ARES - Agrupació de Recerca i Estudis de Sant Feliu de Llobregat, Jardineria Bordas SA de Gavà.\nA les 9 del matí Sortida a buscar bolets acompanyats de micòlegs especialistes, Plaça de la Vila.\nA les 7 de la tarda Conferència: «Els Deuteromissets del Massís del Montseny» a càrrec de Jaume Morera i Font, Sala de Plens.\nDe 10 a 3 del migdia Mercat d’artesans, Plaça de la Vila.\nDe 10 a 3 del migdia Exposició de bolets, Sala de Plens.\nA les 12 del migdia Espectacle itinerant: «EL DRAC MANELIC» a càrrec de Galiot Teatre, Plaça de la Vila.\nMenú del bolet als restaurants del municipi\n08469 - Montseny\nTel: 93 847 30 03


La progressiva implantació del cotxe elèctric a la flota d’Aigües de Barcelona ha arribat a 87 vehicles 100% elèctrics\nAigües de Barcelona compta amb la flota de cotxes elèctrics més gran de l’àrea metropolitana\nEl trànsit de vehicles de motor és una de les principals fonts de contaminació a Barcelona. És per això que electrificar la flota i introduir noves tecnologies de gestió de la mobilitat són línies d'actuació prioritàries per millorar la qualitat ambiental a l’àrea metropolitana de Barcelona. En aquesta línia, Aigües de Barcelona, amb l’objectiu de reduir les emissions de CO2, fomentar l’eficiència energètica i millorar la qualitat de vida de les persones, va posar en marxa el projecte de substitució de la flota de vehicles que fan servir combustibles fòssils pels cotxes elèctrics.\nVUITANTA SET VEHICLES\nEl projecte es va iniciar el 2011 amb la implantació de dos vehicles 100% elèctrics com a prova pilot i progressivament s'han incorporat nous vehicles fins arribar a la xifra de 87 a finals de l'any 2016, el que implica el 66% de la flota que circula per la ciutat de Barcelona.\nA causa dels episodis de contaminació que pateix la ciutat de Barcelona, es va considerar que el desplegament progressiu dels vehicles s’iniciés a la capital catalana. Amb tot, durant aquest any 2017, el 92% dels vehicles d'Aigües de Barcelona que circulen per Barcelona i la seva àrea metropolitana seran 100% elèctrics. A més a més, cal destacar que tota la flota de vehicles funciona amb energia verda.\nEl punt de càrrega està a la part frontal del vehicle\nEls vehicles adquirits –Kangoo (28 unitats), ZOE (27 unitats), ZOE VAN (22 unitats) de la marca Renault, i el model e-NV200 de la marca Nissan (10 unitats)– estan pensats per ser usats en vies urbanes i interurbanes, amb una autonomia d'uns 150 quilòmetres.\nDe manera complementària a la transformació de la flota de vehicles, el pla d’acció Aigües 2020 ha implicat una transformació de les infraestructures dels edificis dirigida a equipar-los amb els sistemes de càrrega adients.\nEl 100% de la flota de vehicles electrificables funcionarà amb energia verda no contaminant\nEls eixos de treball principals per a l’adaptació de les instal·lacions d’Aigües de Barcelona als nous vehicles ha estat l’habilitació de 89 places d’aparcament en diversos centres de treball de Barcelona i més de 90 sistemes de càrrega adaptats a les necessitats dels vehicles que formen part de la flota elèctrica, amb un consum anual aproximat de 209.760 kWh d’energia verda, generada per energies renovables no contaminants. A més a més, s'han posat cartells informatius i s'han pintat les places d’aparcament, seguint els criteris per una correcta senyalització.\nLa transformació de la flota a vehicles elèctrics ha permès, entre d’altres, minimitzar l’impacte ambiental i reduir les emissions contaminants i la contaminació acústica. La implementació de tots aquests vehicles elèctrics permet, a hores d’ara, una reducció anual del consum de combustible dièsel en aproximadament 37.845 litres, així com una reducció de les emissions de CO2 en 105,37 tones anuals.\nSi tenim en compte que l’energia elèctrica que abasteix les instal·lacions on s’han col·locat els punts de càrrega dels vehicles elèctrics és energia verda, Aigües de Barcelona no trasllada les emissions evitades a un altre punt geogràfic. Aquest projecte posa de relleu el compromís d'Aigües de Barcelona amb el desenvolupament sostenible i el respecte pel medi ambient, i és un exemple de l’alineament amb els preceptes de l’economia circular.\nSorea, l’empresa encarregada de la gestió del cicle integral de l’aigua fora de l’àrea metropolitana de Barcelona, també ha anat augmentant la seva flota en l’àrea de Catalunya i Balears i es preveu que aquest any finalitzi amb un parc de 80 vehicles elèctrics. Actualment en disposa de 36, xifra que augmentarà en cinc el mes vinent.\nPel que fa a vehicles híbrids, en l’actualitat n'hi ha 12, però a finals del 2017 el nombre d’aquesta tipologia serà de 34, el que suposarà un 5,41% de la flota total


El sector turístic de la demarcació frega els 10 milions de pernoctacions però segueix lluny d'una temporada "normal"\nEl turisme de proximitat ha permès "aguantar" una campanya amb pocs visitants estrangers, segons els empresaris\nImatge dels principals càrrecs de la Federació Empresarial d'Hostaleria i Turisme de la demarcació de Tarragona, a la roda de premsa de balanç de la temporada de 2021 ARIADNA ESCODA / ACN\nDimecres, 29 Setembre 2021 13:22\nEl sector turístic de Tarragona supera els 9,9 milions de pernoctacions al 2021 però segueix lluny d'una temporada "normal". Entre el gener i la primera quinzena de setembre s'han incrementat les estades en un 106,4% respecte l'any passat, per sota dels més de 17,6 milions registrades al 2019. El sector preveu que la recuperació econòmica serà lenta. La Federació Empresarial d'Hostaleria i Turisme (FEHT) ha calculat que enguany s'han deixat de facturar 2.500 milions d'euros als allotjaments turístics de la Costa Daurada i les Terres de l'Ebre. Segons la FEHT, el mercat nacional ha permès "aguantar la temporada", mentre que l'internacional ha seguit limitat i ha representat el 22,3% dels visitants.\nLa presidenta de la FEHT, Berta Cabré, ha assenyalat que la temporada 2021 s'ha viscut de manera "desigual" entre els allotjaments turístics però també entre zones de la demarcació. En aquesta línia, Cabré ha insistit en què els càmpings i apartaments de la província han obtingut millors resultats d'ocupació en comparació als hotels, que arran de la situació sanitària han despertat més interès entre els turistes. Pel que fa a les pernoctacions totals registrades a la Costa Daurada, s'han situat en les 8.914.000 estades, mentre que a les Terres de l'Ebre n'han estat 1.008.000. A les comarques ebrenques la davallada de pernoctacions entre 2021 i 2019 ha estat menor que no pas a la Costa Daurada.\nLa pandèmia, més enllà de canviar el perfil del visitant a la demarcació, també ha modificat la tendència de planificació de les vacances. Segons Cabré, els visitants han esperat a "ultimíssima hora" per reservar les estades i sempre han estat condicionades al context sanitari. En aquest sentit, ha reconegut que les cancel·lacions que s'han registrat enguany han tingut a veure amb la notificació de noves restriccions o bé l'increment de casos de covid-19 relacionats amb la cinquena onada de la pandèmia. Per la seva part, les empreses turístiques han hagut d'adaptar tant els preus dels allotjaments com les polítiques de cancel·lacions per continuar sent un destí atractiu per als turistes, tant nacionals com internacionals.\nPròrroga dels ERTO i moratòria de la taxa turística\nSegons els empresaris, la manca de vols xàrter ha tingut una gran incidència en l'ocupació a la Costa Daurada. En un any "normal", la meitat dels turistes són estrangers, un sector que no s'ha recuperat com estava previst aquest 2021. Mercats com el rus o l'anglès han patit una davallada superior al 90% en les pernoctacions al conjunt de Tarragona. El turisme nacional ha representat el 77,7% de les reserves que s'han fet enguany, una situació que ha permès que el sector hagi iniciat una "lenta recuperació". Per a Cabré però, els mesos de tardor i hivern seran "complicats" després del "miratge" que s'ha viscut a l'agost i per aquest motiu ha reiterat la demanda de prorrogar els ERTO i la moratòria de la taxa turística per garantir la continuïtat del conjunt del sector.\nDe moment, la FEHT encara no ha comptabilitzat el nombre de negocis que han patit les conseqüències més dures de la pandèmia i que han hagut de tancar de forma permanent, però ha assegurat que aquest estiu el 25% dels hotels de la demarcació no han obert, acumulant més d'un any i mig d'inactivitat.


DIARI DE CUBELLES: 07/03/2005 - 07/10/2005\nEL DIARI DE CUBELLES ES REORGANITZA DURANT L'ESTIU\nEl DIARI DE CUBELLES, el projecte més innovador impulsat pel VOLUNTARIAT ELECTORAL i DE SUPORT A ICb coincidint amb la celebració al llarg d'aquest any del desé aniversari de la creació d'Iniciativa per Cubelles (ICb) aprofitarà aquest període estival per reorganitzar-se i determinar nous objectius d'informació i comunicació. Per aquesta raó, comuniquem als nostres seguidors -més de 2000 visites des de la creació del DIARI DE CUBELLES ara fa deu mesos- que interrumpim la seva difusió fins el proper dia 15 de setembre.\nAgraiem des d'aquí la col.laboració de nombrosos amics i amigues, als participants del FORUM ICb i a totes les persones i entitats cubellenques que han comptat amb nosaltres.\nMalgrat aquest merescut descans estival recordeu que podeu seguir informats a traves de lapàgina web www.cubelles.\nUS ESPEREM AL SOPAR D'ESTIU D'ICb (dissabte 23 de juliol a la plaça Balmes) i recordeu que segueixen obertes les campanyes de:\n.- PLATAFORMA STOPENDESA CUBELLES contra la construcció de noces centrals tèrmiques a Cubelles\n.- CAMPANYA PER LA MILLORA DEL SERVEI DE CORREUS A CUBELLES\n.- CAMPANYA PER LA MILLORA DEL SERVEI DE RODALIES DE RENFE\nBON ESTIU I ENS RETROBEM EL 15 DE SETEMBRE!!!!!\nPublicat per DIARI DE CUBELLES a 7.7.05 Cap comentari:\nSIGNATURES CONTRA EL PLA D'ERNEGIA DE CATALUNYA\nAMB LA PARTICIPACIÍ I EL SUPORT D'STOPENDESA\nLliurament de signatures i roda de premsa\n– 7 de juliol de 2005\nEn el tram final del procés d’informació del Pla de l’Energia.\nLes entitats que recolzen el Manifest per una Nova Cultura de l’Energia a Catalunya engeguen accions de protesta en contra del "Pla de l’Energia de Catalunya 2006 – 2015" (PEC).\nIniciaran una campanya ciutadana de protestes via internet i lliuraran 3000 signatures demanant el tancament de la central nuclear de Vandellòs 2 a Xavier Vendrell, secretari general del Conseller en Cap.\nLes entitats promotores i que donen suport al Manifest per una Nova Cultura de l’Energia a Catalunya iniciaran una campanya en el tram final del procés d’informació del PEC.\nLa campanya, que es desenvoluparà entre el 7 i el 27 de juliol, consistirà en adreçar cartes als consellers exposant-les els incompliments i mancances del PEC, i demanant-les la retirada de l’esborrany i l’inici d’un procés de participació que porti a un seguit de plans d’actuació política sobre l’energia.Les cartes seran adreçades al President de la Generalitat i al Conseller en Cap, així com als Consellers de Treball i Indústria, Medi Ambient i Habitatge, i Turisme.Paral·lelament, representants de les entitats lliuraran a Xavier Vendrell, secretari general del Conseller en Cap les més de 2000 signatures recollides en el termini d’un mes en les que es demana el tancament de la Central Nuclear Vandellòs 2, afectada per greus problemes de seguretat.Aprofitant aquesta acció, representants de les entitats han convocat una roda de premsa a la mateixa Plaça de Sant Jaume, el dijous, 7 de juliol, a les 17 hores per explicar el resultat de l’entrevista, els motius de rebuig al Pla i l’abast de la campanya.\nGREENPEACE Ecologistes en Acció de CatalunyaEurosolar Acció Ecologista – Viure Sense Nuclears ADENAADDA, Associació per a la Defensa dels Drets dels Animals ADTS, Associació per la Difussió de les Tecnologies Sostenibles Alternativa VerdaAnimal HelpAPERCA – Associació de Productors de les Energies Renovables de CatalunyaAPMA, Agrupació per a la Protecció del Medi Ambient de Vilanova i la Geltrú APPA, Associació de Productors d'Energies Renovables Associació Una Sola TerraATTAC CatalunyaCànemCol·lectiu Agudells de Barcelona Col·lectiu Ecologista Gram Col·lectiu Liserda (Associació Catalana de Comunicació Ecologista) -- DEPANA, Lliga per a la Defensa del Patrimoni Natural Dia de la TerraECOSERVEISECO – UNIÓN Els Verds-Esquerra Ecologista FAVB, Federació d'Associacions de veïns i veïnes de BArcelona Fundació Terra GETE Grup Ecologista de les Terres de l'Ebre Grup de Científics i Tècnics per un Futur No NuclearGrup Ecologista l'Escurçó Grup de Medi Ambient de Montcada i ReixacIntiam Ruai Món 3 Plataforma contra les Línees Elèctriques d'Alta Tensió PLATAFORMA STOPENDESA CUBELLES Projecte Across the Waters – Programa Mediterrani de WWF\nKIOTO A CATALUNYA\nEn el protocol de Kioto la Unió Europea s’ha compromès a reduir un 8% les emissions de gasos d’efecte hivernacle abans del 2012, respecte les de 1990. Atenent als diferents nivells de partida, Alemanya i Dinamarca s’han compromès a reduir-les un 21%, Àustria un 13%, Bèlgica, Holanda i Itàlia un 6 ó 7%, mentre França i Finlàndia les congelen en valors absoluts, per permetre a Irlanda, Espanya i Portugal augmentar les seves en un 13, 15 i 27% respectivament. Això vol dir que l’Estat espanyol no pot augmentar més enllà d’un 15%, i que si ho fem cada tona extra s’haurà de pagar amb alguns dels diversos sistemes previstos pel mateix protocol.El Congrés de Diputats va ratificar-lo per unanimitat, però els governs del Partit Popular no van fer absolutament res per complir-lo. Després d’aquell exercici de cínica prevaricació, el 2004 les emissions ja superaven en un 45% el nivells de 1990 triplicant el marge generosament concedit pels altres països europeus disposats a fer reduccions. Ara Cristina Narbona ha enviat a la UE un Pla Nacional d’Assignació que es proposa portar fins a un màxim del 24% l’augment d’emissions a Espanya, i adquirir la diferència amb el 15%. Cada comunitat autònoma haurà d’assumir les seves responsabilitats, i d’una manera o altra l’excés d’emissions més enllà del topall de Kioto l’haurem de pagar tots els contribuents.Les comunitats autònomes també presenten perfils diferents quan a emissions per habitant o unitat de PIB, però a tot arreu han crescut d’una manera forassenyada esperonades per una ineficiència energètica creixent. Des del 1990 el consum d’energia primària ha augmentat, any rera any, en una proporció superior al PIB. Tan a Catalunya com a Espanya el consum d’energia per unitat de PIB ja supera àmpliament la mitjana europea. Per fer les mateixes coses la nostra economia consumeix cada vegada més energia i genera més emissions d’efecte hivernacle. En aquest context el Departament d’Indústria de la Generalitat presenta a debat un Pla de l’Energia 2006-2015 que només preveu dos escenaris. En el pitjor del casos les emissions totals de gasos d’efecte hivernacle augmentarien en 127%, i en el millor un 94%. Això vol dir negar-se a respectar el topall del 24% previst pel Pla d’Assignacions espanyol, i menys encara el 15% al que estem obligats. Excusant-se en el pes de l’economia catalana en el conjunt de l’espanyola, el pla s’atribueix una mena de "dret" a duplicar el topall màxim de contaminació global permès pel Protocol de Kioto! Es veu que hi països que refusen Kioto, com els Estats Units; països que el ratifiquen i van camí de complir-lo, com Alemanya, Àustria, Anglaterra, Finlàndia o altres; i països que el ratifiquen i pretenen incomplir-lo després amb escreix.Val la pena precisar que el Pla de l’Energia no preveu tancar cap central nuclear abans del 2015, i no pot reclamar la quota corresponent a electricitat nuclear dins el petit marge que separa les 8,1 tones de CO2 per habitant de Catalunya amb la mitjana espanyola de 9,7. També és bo adonar-se que la diferència entre aportar des de Catalunya un 18% del PIB, i generar un 13% de les emissions d’efecte hivernacle a Espanya, és una excusa de mal pagador. Què hagués passat si Àustria s’hagués negat a reduir un 13% les seves emissions quan el 1990 la seva economia representava un 2,3% del PIB i només generava un 1,8% de la contribució europea a l’efecte hivernacle? O Itàlia, amb el 16% del PIB i el 12,4% de les emissions?El que no diuen ni el Pla de l’Energia ni el conseller Rañé és que fer el que proposen no pot sortir mai de franc. Incomplir Kioto es paga. Encara és aviat per saber a quan sortirà el CO2 en els diversos mecanismes previstos, però al mercat d’emissions que ja comença a funcionar les previsions oscil·len entre 15 i 30 euros la tona. Si actituds com les que traspua aquest Pla es generalitzessin, el preu no faria més que augmentar. Comptant a 15 euros/tona, l’excés d’emissions que el Pla reclama per Catalunya exigiria una despesa entre 300 i 400 milions d’euros anuals, i entre 600 i 800 milions si arribés a 30 euros/tona. El darrer recàrrec autonòmic sobre els carburants, establert per la Generalitat per ajudar a finançar la sanitat, recapta 160 milions d’euros anuals. Si repartíssim aquelles xifres entre tots el catalans que paguem IRPF, la despesa derivada de l’incompliment de Kioto suposaria cada any entre 150 i 300 euros per contribuent.Seriosament preocupat per les deslocalizatcions, el conseller Rañé va reunir patronal i els sindicats per signar un acord a favor de la competitivitat. Però en lloc de fer pagar a les empreses els costos ambientals de les seves activitats, per internalitzar-los en els preus que paguen els qui més consumeixen i contaminen, el seu Pla pretén obligar-nos a tots a pagar com a contribuents l’incompliment del protocol de Kioto. Això no és altra cosa que distorsionar la competència, mantenint l’economia catalana en un perillós carreró sens sortida d’ineficiència energètica i insostenibilitat ambiental.El Pla és la suma d’un parell d’escenaris de futur purament teòrics, i una llista d’infrastructures ja decidides abans de redactar-lo. Més enllà d’aquestes imposicions prèvies no conté cap política pública amb objectius, pressupostos i actors definits. El sentit comú reclama que els seus autors el refacin de bon principi prenent com a punt de partida el protocol de Kioto, identificant els sectors més ineficients, i dissenyant polítiques adients per reduir-hi la despesa energètica i les emissions d’efecte hivernacle. En lloc de pretendre passar la factura a tots els contribuents, i a les generacions futures.-\nMés informació: www.ecologistesenaccio.org\nPublicat per DIARI DE CUBELLES a 5.7.05 Cap comentari:\nICb RECOLZA UNA NOVA CULTURA DE L'ENERGIA\nFem possible una Nova Cultura de l’Energia.\nNecessitem la teva col·laboració.\nEntrem en la recta final del que serà la campanya de rebuig al Pla Energètic de Catalunya 2006 – 2015 (PEC), un Pla que no respecta Kioto, que s’inscriu a la lògica d’interconnexions del mercat únic de l’energia a nivell europeu, que no obre camí cap a un model energètic sostenible, que no trenca amb el model depenent de les nuclears i dels combustibles fòssils, i que no valora en profunditat els impactes que se’n deriven del malbaratament energètic que patim.És important remarcar que les previsions del Govern de la Generalitat contemplaven l’aprovació del PEC a finals del mes de maig.\nAquests mesos de debat els hem aconseguit les organitzacions socials, col·lectius ecologistes, plataformes contra centrals tèrmiques i línies d’alta tensió i ciutadans, que han aixecat la veu protestant perquè un document que dissenya les línies generals del futur energètic de Catalunya pels propers 10 anys, intentés passar sense debat social i tràmit polític d’envergadura.Malgrat aquestes veus el Govern ha renunciat a realitzar un procés de debat formal, amb participació de la societat civil, i ha optat per mantenir contactes informatius amb totes les parts interessades sense entrar en un procés participatiu de fons, com ha fet en altres casos.\nA la trobada que vam tenir al local de Greenpeace, el passat dimarts 28 (Amics de la Terra, DEPANA, Ecologistes en Acció de Catalunya, Greenpeace i USCOB), vam començar a plantejar un seguit d’accions de denúncia del Pla que us anirem detallant, al temps que us animarem a participar-hi.\nEs tracta que, davant la ciutadania, quedi ben palès que aquest pla esdevé inútil, només es tracta d’una altra oportunitat perduda per fer avançar Catalunya cap al model energètic sostenible i la nova cultura de l’energia que tant necessita.\nDurant els propers dies rebreu informacions puntuals de les accions que s'estan organitzant. Estigueu atents als missatges i participeu a les accions, comptem amb vosaltres.\nBarcelona a 2 de juliol del 2005.\nAMNISTIA ET CONVIDA A INAUGURACIÓ EXPOSICIÓ A VILAFRANCA\nVine el dijous a les 8 de la tarda a la capella de Sant Joan(plaça de la Vila) de Vilafranca davant l'ajuntament i ens trobem per fer una copa de cava i conèixer el treball d'Amnistia amb les dones arreu del món.\nActuarà la coral Laroc darrera els parlaments dels companys d'Amnistia.\nEXPOSICIÓ "LA DONA I ELS DRETS HUMANS AL MÓN"\nEls i les activistes d'Amnistia Internacional Alt Penedès venim treballant l'àmbit dels drets de les dones durant l'any 2004 i 2005. Enguany hem fet conjuntament amb el col·lectiu Dona una campanya de prevenció i informació de la Violència contra les Dones en l'àmbit familiar. Hem repartit opuscles i informació dels telèfons d'atenció urgent en aquests casos 900900120, entre les clientes de més de quaranta perruqueries de tota la comarca.\nAra girem la mirada a les dones d'altres racons del món, i proposem una visió general a través de l'exposició "Les dones i els Drets Humans al món" produïda pel grup de Dones d'Amnistia Internacional Catalunya.\nEstarà a la capella de Sant Joan de Vilafranca del dia 7 al 24 juliol, i l'inaugurarem el dijous dia 7 de juliol a les 8 del vespre amb una petita cantada de la coral Laroc, després dels parlaments.\nTambé conjuntament a aquesta exposició tindrem una visió de la Drets Humans, mitjançant l'exposició " La Declaració Universal dels Drets Humans en 30 imatges", que també instal·larem a la capella de Sant Joan del 7 al 24 de juliol.\nEl dia 14 de juliol a les 8 del vespre a la mateixa capella de Sant Joan, proposem una xerrada-col·loqui.\nLa situació de les dones on les discriminacions per condició de néixer dona son més greus: Àfrica i les dones indígenes d'Amèrica Llatina.\nParlaran: Fatou Secka, mediadora cultural i col·laboradora de Metges del Món, vilafranquina d'adopció. Nantzi Nájera, antropòloga mexicana que treballa en comunitats indígenes a la zona d'Oaxaca (Mèxic)\nEL VOLUNTARIAT ELECTORAL I DE SUPORT A ICb ENS PASSA LA SEGÜENT NOTIFICACIÓ:\nEL CONGRESO APRUEBA POR UNANIMIDAD EL ETIQUETADO ELÉCTRICO\nGreenpeace celebra la decisión que obligará a las eléctricas a informar en las facturas, con un formato uniforme, sobre las fuentes de energía empleadas y su impacto ambiental.Ahora tendremos un etiquetado estándar, con lo que como consumidores podremos recibir la información fiable sobre el impacto ambiental que necesitamos para ejercer nuestro derecho a elegir las fuentes de energía de la electricidad que compramos.Más información en la dirección de Greenpeace. http://www.greenpeace.org/espana/news/el-congreso-aprueba-por-unanim\nCampaña de Energía Greenpeace España\nEL DIARI DE CUBELLES ES REORGANITZA DURANT L'ESTIU...\nSTOPENDESA INFORMA SIGNATURES CONTRA EL PLA D'ERN...\nSTOPENDESA INFORMA KIOTO A CATALUNYA Enric Tello,...\nICb RECOLZA UNA NOVA CULTURA DE L'ENERGIA Fem pos...\nICb RECOMANA: AMNISTIA ET CONVIDA A INAUGURACIÓ E...\nEL VOLUNTARIAT ELECTORAL I DE SUPORT A ICb ENS PAS...


Piuladissa de merles: de febrer 2016\n“Cal dubtar de cada cosa per construir sòlidament tota coneixença”\nL’escepticisme, com l’irracionalisme _que nega la raó com a instrument de coneixement_ i el relativisme _que nega la universalitat de la raó_, és una de les hipòtesis crítiques amb les possibilitats de coneixement, aquella que dubta de la validesa de la raó.\nPoc s’entendria un comentari sobre l’escepticisme epistèmic modern sense una breu referència a l’escepticisme clàssic, el seu antecedent primer.\nSegons Bertrand Russell, de bell antuvi ens trobem, en la filosofia grega, un primerenc escepticisme sensorial, que Parmènides i Plató dogmatitzaren, de la seva banda, amb la negació de qualsevol valor cognoscitiu a la percepció.\nPirró d’Elis, amb la incorporació de l’escepticisme moral i lògic al costat d’aquest escepticisme sensorial, el seu deixeble Timó de Fliünt i Arcesilau de Pítana, cap de l’Acadèmia platònica, foren qui sistematitzaren l’escepticisme com a doctrina, fins a esdevenir “una filosofia del dubte dogmàtic”, aquella que, més enllà del dubte, raonablement cautelar i provisional, nega dogmàticament la possibilitat del coneixement, per la qual cosa també es nega així mateix.\nSext Empíric, Montaigne, Hume o Kant donaren nou impuls a aquesta doctrina que impugna la validesa de la racionalitat per al coneixement, com expressa, d’altra banda, Calderón de la Barca en un drama d’anomenada universal sobre la fugacitat i la inestabilitat de la vida, i, per aquesta raó, sobre la importància de reblir-la de bones accions per sobre de qualsevol altra consideració: La vida es sueño (1635), en què “toda la vida es sueño, y los sueños _ja se sap_, sueños son”.\nJa força abans del dubte vital de Calderón, la literatura universal ens havia ofert d’altres exemples paradigmàtics del dubte o d’altres visions del real: Hamlet, príncep de Dinamarca (1601), de William Shakespeare, ofereix, en la figura de Hamlet, l’arquetip del personatge constantment angoixat i aclaparat pel dubte; Don Quixot de la Manxa (1605), de Miguel de Cervantes, palesa, en les figures del Quixot i Sanxo Pança, que la realitat és allò que decideixen els ulls que la contemplen, és a dir, que les coses són, més enllà del que són, allò que un hi vol veure.\nEn la tragèdia La vida es sueño (Escena dinovena _2148-2187_ de la Jornada segona), Calderón palesa aquesta condició existencial d’inseguretat i incertesa, “que el hombre que vive, sueña lo que es, hasta despertar” en la mort, amb l’exemplificació de diversos personatges: el rei, el ric i el pobre entre d’altres, i el mateix Segismundo, el príncep menystingut pel seu pare, amb els quals deixa que romanguin inesclarides les fronteres entre el real i l’aparent, el permanent i el fugisser, oblidant, però, que si hi ha somni és perquè algú que viu té capacitat de somniar, com mostrarà Descartes en la seva lluita contra l’escepticisme a partir del dubte mateix.\nDescartes publica Discurs del mètode dos anys després, el 1637, i les Meditacions metafísiques, el 1641, en ple Renaixement, una època contradictòria, de crisis en mig de la lluminositat, que l’emmenarà, davant de la negació del passat filosòfic aristotèlic _el mètode deductiu del qual, basat en el sil·logisme, frustrava qualsevol progrés real de la ciència i el pensament_, a la recerca d’un nou puntal de suport per anar endavant, desconfiadament, amb prevenció i precaució, evitant, tant com sigui possible, l’error. Per això, just al començament de la Meditació segona, Descartes reclama, com l’Arquímedes del “punt que fos ferm i immòbil” (242)[i], el dret a “concebre grans esperances si sóc prou afortunat per trobar només una cosa que sigui certa i indubtable” (243-244).\nI això són les Meditacions metafísiques, una obra de recerca i de demostració sobre allò que podem conèixer, que sorgeix en uns moments de revifalla escèptica: Michel de Montaigne, Pierre Charron i Francisco Sánchez, sobretot.\nD’aquesta manera, la Meditació primera cartesiana presenta el dubte metòdic (1-37), això és, el qüestionament de tot allò que presenti algun punt feble que pugui ser posat entre parèntesi per tal d’arribar a l’obtenció d’alguna certesa que no pugui ser qüestionada en cap sentit. Això menarà Descartes a posar en dubte la veracitat de les aportacions sensorials (38-77), perquè els sentits ens poden enganyar (38-42), com sabem que han fet sovint, o perquè podríem estar alienats mentalment (43-58) o sota el miratge d’un somni (59-98) o d’una imaginació desbordant (99-113), i la veracitat de les mateixes descobertes de la raó (114-127), ja que ens equivoquem i ens hem equivocat en més d’una ocasió, o perquè podrien estar en mans d’un déu engalipador (128-169) que pretén fer-nos creure coses que no són, fins a arribar al dubte universal, radical i absolut (148-169), mètode pel qual necessita de la hipòtesi d’un geni maligne (170-209) que el mantingui en guàrdia i tensió davant la dificultat de seguir-lo constantment (210-223) a causa del costum.\nPerò Descartes, contràriament als escèptics, no s’acontenta amb el dubte paralitzador, sinó que, a la Meditació segona, se’n serveix per avançar (228-253), amb tota la cautela que calgui, cap a les primeres certeses: “i continuaré sempre per aquest camí fins a trobar alguna cosa certa, o, si més no, si no puc fer res més, fins a saber amb certesa que no hi ha res de cert en el món” (237-239); “Què podré considerar, doncs, com a vertader? Potser, només, que al món no hi ha res de cert” (252-253).\nEl dubte, però, confirma l’existència d’una persona que dubte. És així com Descartes, en la Meditació segona, ens ofereix la primera solució amb l’existència del subjecte pensant, d’existència per força objectiva i indubtable, malgrat que em pugui enganyar o em puguin enganyar, perquè cap pensament pot qüestionar la seva mateixa existència, ans el contrari, quan es qüestiona també es manifesta. I el pensament necessita qui el pensi: “jo sóc, jo existeixo” (275) _el “jo penso, per tant existeixo”, del Discurs del mètode_ és el primer principi de la filosofia i la primera certesa que no admet cap dubte, a partir de la qual podran, doncs, ser descobertes d’altres veritats: les existències de l’ànima, de Déu i del món.\nL’existència, tanmateix, no informa directament del seu contingut: “jo que estic segur que sóc, no sé encara prou clarament què sóc” (279-280). A partir d’aquí, doncs, Descartes es dirigeix a descobrir allò consubstancial en la seva existència, amb la mateixa metodologia del dubte metòdic, fins a arribar a conclusions fora de dubte: l’ésser és una cosa que pensa (324-356); “el pensament és un atribut que em pertany; només ell no pot ser separat de mi” (340-341).\nA continuació, Descartes medita sobre el pensar (357-439) i les seves modalitats (387-389): pensar és dubtar, entendre, concebre, afirmar, negar, voler, rebutjar, imaginar i sentir. Però si el pensament existeix indubtablement, i la seva existència palesa l’existència de qui pensa, no succeeix el mateix amb els continguts del pensament, que poden ser falsos. Ens trobem davant d’una consciència subjectiva que no pot dir res encara sobre la validesa dels objectes.\nPrecisament sobre els objectes sensibles externs al subjecte pensant fa una llarga i descriptiva digressió amb l’exemple d’un tros de cera (440-559), per arribar a la conclusió que la cera, sòlida o líquida, és percebuda com a cera per la ment, i no pas pels sentits o per la imaginació, que, apreciant-ne el color, la duresa o l’olor, palesen només l’existència del subjecte, i no pas de l’objecte.\nDescartes és el fundador de l’idealisme, sistema que inclou el món de la realitat en el subjecte i les coses externes en les idees. Perquè les coses existents no ens són conegudes sinó com a idees o representacions, a les quals suposem que corresponen realitats fora del subjecte. Les idees són, doncs, el material del coneixement, el criteri de veritat de les quals només pot ser intrínsec a les idees mateixes, i no dependent de l’adequació o conformitat de les idees amb les coses externes.\nAixò no obstant, el mètode cartesià, que hom pot resumir així: “Cal dubtar de cada cosa per construir sòlidament tota coneixença”, es un gran petit pas en relació a Calderón de la Barca, perquè un cop postulat i demostrat indubtablement un ésser pensant, un subjecte generador del somni, és a dir, un somniador, hom podia anar només endavant, amb nous encerts i nous errors, per dreceres i per marrades, perquè s’havia construït un nou instrument: la racionalitat, que, trencant amb la màgia i la il·lusió antigues, portaria la ciència i el pensament pels nous camins del racionalisme (Malebranche, Spinoza i Leibniz) i l’empirisme (Locke, Berkeley i Hume).\nBréhier, Émile: Història de la filosofia 1. Antiguitat i edat mitjana; Editorial Tecnos, 1998.\nCalderón de la Barca: La vida es sueño; Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes,\nedició d’Evangelina Rodríguez Cuadros;\nCalderón de la Barca: La vida es sueño / El alcalde de Zalamea, A cura d’Alberto Porqueras-Mayo; Editorial Espasa Calpe, 1977.\nCosta-Pau, Manel (Dir): ULISSES 3. L’ascensió de la burgesia; Edicions Ulisses, 1980.\nDescartes: Discurso del método / Meditaciones metafísicas; A cura de Manuel García Morente; Editorial Espasa Calpe, 1975, 13ª.\nDescartes, René: Meditacions metafísiques; Filosofia a través dels textos, de Manel Codina; http://www.xtec.cat/~mcodina3/Filosofia2/Meditacions.pdf.\nMuñoz, Jacobo (Dir): Diccionario Espasa Filosofía; Editorial Espasa Calpe, 2003.\nRussell, Bertrand: Història social de la filosofia I. La filosofia antiga; Edicions 62, 1996.\nRussell, Bertrand: Història social de la filosofia III. La filosofia moderna; Edicions 62, 1996.\nTerricabres, Josep Mª (Coord): El pensament filosòfic i científic I. Dels orígens al segle XIX; Edicions de la UOC, 2001.\nValverde, José Mª: Vida y muerte de las ideas; Editorial Ariel, 1993, 3ª.\n Bertrand Russell: Història social de la filosofia I. La filosofia antiga, p 286.\n Bertrand Russell: op cit, p 287.\n José Mª Valverde: Vida y muerte de las ideas, p 52.\n Descartes: Discurso del método / Meditaciones metafísicas, p 49.\n Costa-Pau, Manel (Dir): ULISSES 3. L’ascensió de la burgesia, p 264.\n[i] Totes les citacions de les Meditacions metafísiques s’han realitzat d’acord al text del web de Manel Codina.\nColomers, abril de 2010\nPublicat per Josep Manuel López Gifreu (Pep Barbagelata) a les 20:28:00 Cap comentari:\nEtiquetes: Bertrand Russell, Calderón de la Barca, coneixement, Descartes, dubte\nSobre el futur de la llengua\nSegurament, davant d’una afirmació com la que segueix: “el català és català i no pas una llengua espanyola”, més d’un d’aquests nacionalistes espanyols que considera que s’ha anat massa lluny amb el català i el seu ensenyament en els territoris en els quals és llengua pròpia, es posaria les mans al cap i s’estiraria els cabells. Potser fins i tot, davant d’aital afirmació lingüística, “separatista” per a les trones espanyolistes, s’aixecarien veus espanyoles en defensa d’una llengua catalana malmenada, segons ells, pels separatistes catalans. Qui ho sap, potser entendrien, d’aquesta manera i per sempre, que si hi ha algun lloc lògic i apropiat perquè es parli el català i s’ensenyi el català i en català és a Catalunya i als altres territoris en el quals és llengua pròpia, sigui quina sigui la seva denominació o la seva situació jurídica.\nEncara que sembli una broma però, l’afirmació, separatista o no, amb animositat provocadora o no, no deixa de ser defensable i justificable. Lingüísticament, és clar, perquè políticament ja sabem que qui mana, no sols pot defensar i justificar una opció i la seva contrària alhora, sinó que fins i tot ho pot fer amb un concepte i el seu contrari alhora. Tanmateix, n’hi hauria prou de fer-los adonar, en el supòsit que els féssim cas, com podríem arribar per extensió a l’absurd (en aquest cas estenem i no pas reduïm) a fer afirmacions com les següents: “el català és una llengua francesa”, “el català és una llengua italiana” i “el català és una llengua andorrana”. Vaja, que el català, si és per raó dels estats que la inclouen en els seus territoris, no és només una llengua espanyola. I si una cosa pot ser tantes coses alhora, potser sigui perquè el punt de partida per a la situació i la definició d’una llengua no pot ser cap altre que els seus territoris i els seus parlants, o sigui, la comunitat lingüística mateixa. Quina broma de mal gust no seria que per definir una llengua l’haguéssim de posar en relació a uns estats que, a excepció d’Andorra, únic estat català existent, no l’han tingut mai per gaire res, llevat dels períodes de repressió, excepció o prohibició.\nNo sé si ells acceptarien o no un Gibraltar britànico-espanyol. En qualsevol cas, en política tot es possible, i en la història trobaríem exemples de condominis territorials semblants. Però pel que fa a les llengües, la qüestió no és tan senzilla: en primer lloc perquè la llengua no és cap realitat física en què es pugui materialitzar un domini o un poder, o dos o tres alhora; de l’altra, i força més important, perquè la llengua mateixa és emotivitat i sentiment, és a dir, expressa ja nacionalitat, o nació, que pel cas és el mateix.\nPerò són tants els llocs en què la política espanyola ha fet el ridícul, lingüísticament parlant, que ja ens hem acostumat als seus intents de condominar políticament allò que la unicitat i l’autonomia lingüística fan impossible de repartir, distribuir o dividir. Perquè, des d’aquells temps en què es menyspreava el català amb l’epítet despectiu de dialecte fins a la situació més actual en què no sols existeix una llengua catalana, sinó que en tenim dues: el català i el valencià _vaja, bilingües com ells, que saben parlar castellà i espanyol!_, sempre hi ha hagut polítics espanyols, i de totes les tendències, versats en lingüística aplicada, és a dir, en utilització política de les llengües que no senten com a pròpia, sinó com a objectes de rendibilitat electoral.\nI, si no, quin ridícul no acaben de fer, actualment, subscrivint els reiterats manifestos sobre “la lengua común” o “en favor del bilingüismo”, és a dir, en favor de la neutralitat i la llibertat lingüístiques?\nQuina cantarella per tal de mantenir l’hegemonisme i la substitució lingüístics en favor del castellà i contra les llengües minoritzades -que no minoritàries! No hi fa res que des de la sociolingüística (Aracil, Ninyoles, etc) s’hagi desemmascarat el bilingüisme com un mite falsament pacificador i neutralitzador d’un conflicte entre llengües per a l’ocupació d’uns mateixos usos, conflicte el qual només es pot resoldre amb la substitució d’una llengua per una altra. No hi fa res que el bilingüisme sigui una pràctica personal individual –no hi ha societats, ni territoris, ni països bilingües– dels parlants de llengües minoritzades –són comptats els bilingües entre els parlants d’una llengua hegemònica– en determinades ocasions i circumstancies –gairebé sempre quan llur interlocutor és parlant de la llengua hegemònica. Les incongruències i les incoherències que alguns signataris del Manifiesto han dit i escrit són suficients per escriure un parell de manuals sobre la justificació ideològica del lingüicidi perquè aquest sembli una cosa natural i acceptada per tothom _”de manera que se consiga el efecto sin que se note el cuidado", d’acord a aquella famosa Instrucción secreta que el fiscal del Consejo de Castilla, don José Rodrigo Villalpando, va enviar als corregidors del Principat de Catalunya el 29 de gener de 1716_: darwinisme lingüístic, liberalisme lingüístic, evolucionisme lingüístic, o comsevulla. Allò més esperpèntic, però, és la diferent vara de mesurar segons es tracti de la llengua hegemònica –amb drets per raó del territori que la comparteix i per tant obligatòria per a tothom– o de les llengües minoritzades –amb drets exclusivament individuals i per tant de lliure elecció. És tanta la barra i tanta la impertinència dels energúmens que hi ha darrera el Manifiesto, que, si no fos per la deseducació i desinformació que promouen i provoquen en gran part de la societat espanyola, no caldria dedicar-los ni cinc ratlles a la secció de passatemps de qualsevol mitjà. Vull dir que tot plegat fa massa pudor de socarrim: els importa ben poc la llengua, qualsevol llengua, la qüestió és enxarinar el personal i desgastar governs en favor del PP. Tanmateix, per si de cas, senyors i senyores del Manifiesto, Catalunya –i Galícia i el País Basc– no és bilingüe, sinó que és un país amb cooficialitat lingüística, cosa que no podem dir, encara, d’Espanya!\nEl català és llengua catalana i prou, ni espanyola ni francesa ni... i si algun futur ha de tenir no és en mans ni d’aquells unilingüistes partidaris d’un bilingüisme impossible i mai recíproc, ni d’aquells altres que, tot i no considerar-la amb la mateixa dignitat ni els mateixos drets que la llengua espanyola, la farien potser una mica més seva si els parlants deixéssim de considerar-la com una llengua espanyola. En fi, el seu futur no és en mans dels que se n’han servit políticament, sinó només d’aquells que la parlen i l’escriuen en qualsevol ocasió sense justificar-se’n ni demanar-ne perdó, i per això, molt més important que discutir amb polítics que han pres l’opció d’utilitzar la llengua en clau de rendibilitat exclusivament electoral, és la de convèncer nous possibles usuaris de la seva rendibilitat social i comunicativa.\nColomers, maig de 2009\n El fragment és un clàssic exemple fefaent que la situació social de les llengües no és fruit exclusiu d’un suposat mercat lliure de llengües en el qual el poder polític no intervé en cap sentit en favor o en contra del seu ús o desenvolupament: "La importancia de hacer uniforme la lengua se ha reconocido siempre por grande, y es un señal de la dominación o superioridad de los Príncipes o naciones, ya sea porqué la dependencia o adulación quieren complacer o lisonjear, afectando otra naturaleza con la semejanza del idioma, o ya sea porqué la sujeción obliga con la fuerza." "...pero como a cada Nación parece que señaló la Naturaleza su idioma particular, tiene en esto mucho que vencer el arte y se necesita de algún tiempo para lograrlo, y más cuando el genio de la Nación como el de los Catalanes es tenaz, altivo y amante de las cosas de su País, y por esto parece conveniente dar sobre esto instrucciones y providencias muy templadas y disimuladas, de manera que se consiga el efecto sin que se note el cuidado..."\nPublicat per Josep Manuel López Gifreu (Pep Barbagelata) a les 20:19:00 Cap comentari:\nEtiquetes: José Rodrigo Villalpando, Lluís V. Aracil, Rafael L. Ninyoles\nSobre "L’art, la seva natura i la seva història", de René Huyghe\nEl petó (1907-1908), de Gustav Klimt\nComentari del text L’art, la seva natura i la seva història , de René Huyghe\n“La poesia és indispensable, però no sé ben bé per a què.” Amb aquesta epigrama, encantador i paradoxal, Jean Cocteau resumí tot el problema de la necessitat de l'art i de la seva discutible funció en l’actual món burgès.\nEl pintor Mondrian parlà de la possible “desaparició” de l'art. La realitat –creia- desplaçarà cada dia més l'obra d'art; aquesta no és més, en essència, que el substitutiu d’aquell equilibri de què la realitat manca actualment. “L'art desapareixerà, a mesura que la vida resulti més equilibrada.”\nAquesta idea de l'art com a “substitutiu de la vida”, com a mitjà de col·locar l'home en un estat d’equilibri amb el món circumstant conté un reconeixement parcial de la natura de l'art i de la seva necessitat. I puix que l’equilibri perpetu entre l’home i el món que l’envolta no podrà ésser atès ni tan sols en la societat més desenvolupada, la idea suggereix, també, que l'art no era solament una necessitat en el passat sinó que ho serà sempre.\nAra, podem dir realment que l'art no és més que un substitutiu? No expressa una relació molt més profunda entre l'home i el món? Podem resumir la funció de l'art amb una sola fórmula? No ha de satisfer moltes i molt variades necessitats? I, quan reflexionem sobre els orígens de l'art, quan en comprenem la funció inicial, no és evident que la seva funció ha canviat en canviar la societat, i que han aparegut noves funcions?\nHi ha uns pocs anys de diferència entre aquestes ratlles d’Ernst Fischer (1899-1972) i el text de René Huyghe (1906-1997).\nEn efecte, quan Fischer hipotitzava, des d’un marxisme renovat i antidogmàtic, un futur que superaria la utilitat pràctica de l’art, feia cinc anys que Huyghe havia prologat el primer volum de L’Art i l’home (1957-1961) amb el text motiu d’aquest treball i en el qual planteja, des de bon començament, el paper de l’art en la història de la humanitat també com una necessitat: “...l’art és una funció essencial de l’home, indispensable tant a l’individu com a les societats...“, i no pas com a joc, diversió, hàbit, inutilitat o luxe.\nL’historiador d’art francès hi considera la indissociabilitat entre art i home, a partir d’una relació dialèctica en la qual cada un necessita l’altre, i viceversa: “No hi ha art sense home, però potser tampoc home sense art”, perquè l’art permet una expressió i una manifestació diferents tant de l’home com de la realitat: gràcies a l’art “...s’expressa l’home més completament, es compren i es desenvolupa millor” i “...el món es fa més intel·ligible i accessible, més familiar”. L’art és “...el mitjà d’un perpetu intercanvi...” entre l’home i el món.\n1. La qualitat és una especificitat humana\nDiferentment als animals, esclaus obedients dels instints, això és, impulsos, apetits, desitjos, condicionaments reflexos, etc, pels quals “...actuar és suportar, suportar la seva pròpia natura”, l’home es vol erigir en protagonista real i responsable dels seus actes, i per això té necessitat de conèixer (raons i finalitats, causes i conseqüències): la qual cosa portarà al naixement de les ciències, entre les quals la història.\nD’altra banda, l’actuació humana no és indeterminada, sinó que s’adreça a finalitats ben concretes, des del coneixement lúcid fins a la correcció i la millora de l’existent. I aquestes darreres, en fer referència a la qualitat, en introduir la comparació (bo-dolent, bonic-lleig, etc), emmenen a la fusió de la moral i de l’art, de l’ètica i l’estètica. El filòsof Josep Mª Valverde solia afirmar que “no hi ha estètica sense ètica”.\n2. Per què la història de l’art\nLa història de l’art respon precisament als vessants del coneixement i de la qualitat.\nÉs coneixement de l’home i el món: d’allò que han estat, de la manera com han estat vistos, de com han estat representats, “...en el testimoni directe, irrecusable i sempre viu de les seves obres”. Però, per això mateix, és somni i desig de millora, deler de qualitat expressat pel concepte, històric (espaciotemporal), de bellesa.\nPer això, la història de l’art farà referència a la imatge que l’home s’ha format d’ell mateix, de la vida i del món, però sobretot a la pàtina de bellesa que els ha pretès de donar la intenció de qualitat.\n3. Els condicionaments de l’art\nTot i reconèixer l’estreta relació entre l’art i la història: “...l’art és solidari de l’home”, per la qual cosa és “...inconcebible tractar la història de l’art aïlladament...”, Huyghe no s’està de recordar que el dinamisme de l’art no està subordinat a la història de l’home: “...no implica de cap de les maneres que la història de l’art sigui una simple dependència de la història general”.\nD’aquesta manera, i amb diversos exemples, rebutja tant el materialisme mecanicista d’Hippolyte Taine (1928-1893), per al qual l’art ve determinat per “la raça, el mitjà i el moment” (Introducció a la història de la literatura anglesa), com l’aplicació determinista economicista del materialisme històric de Karl Marx (1818-1883), pel qual l’art formaria part de la superestructura condicionada pel “mode de producció de la vida material”.\nPer Huyghe l’art no és només un producte passiu d’unes condicions “...històriques, geogràfiques i socials...” que no tenen present “...la jurisdicció de la creació i de la qualitat”. En aquest sentit, sembla més proper al Marx que, tot i el determinisme de la base, reconeix l’autonomia de la superestructura, que no al Marx dogmàtic i sectari que denuncia: potser perquè en l’època que escrivia encara eren força desconeguts importants textos de Marx i Friedrich Engels, com La ideologia alemanya o la Carta a Joseph Bloch.\n4. L’autonomia de l’art\nI si trobem semblances entre el Marx que afirma que “Els humans fan la seva pròpia història, però no la fan al seu lliure albir, sota circumstàncies triades per ells mateixos, sinó sota aquelles circumstàncies amb les quals es troben directament, que existeixen i que els han estat transmeses pel passat. La tradició de totes les generacions mortes pesa com un malson damunt dels cervells dels vius" i Huyghe quan escriu que “Quan l’home d’un determinat temps i d’un determinat lloc crea el seu art, ho fa d’acord amb la seva concepció del món, amb les seves aspiracions, amb les seves condicions d’existència”, trobem força coincidència també quan parla de la intervenció activa de l’art en la història.\nEn efecte, d’una manera semblant, doncs, a l’Engels que precisa el materialisme a Bloch: “La situació econòmica és la base, però els diversos factors de la superestructura que sobre ella s’aixeca... ...exerceixen també la seva influència sobre els curs de les lluites històriques i determinen, predominantment en molts casos, la seva forma”, Huyghe remarca, amb diversos exemples trets de l’art religiós, el paper agent que l’art pot exercir en la mateixa història de la qual ha sorgit i en la història futura: mitjançant les obres d’art “...es modela i es transforma el rostre del real i, en contrapartida, les maneres de sentir i fins i tot de pensar”.\nÉs a dir, “...és la pròpia història qui ens palesa que l’art no depèn només d’ella i dels seus esdeveniments, sinó que també posa en joc les forces psicològiques”, afirma Huyghe.\n5. L’art i la psicologia\nHuyghe entén la relació entre art i psicologia de manera biunívoca.\nD’una banda, l’art reflecteix i expressa de manera passiva, com un mirall, la psicologia humana, tant la col·lectiva: “...enregistra els desitjos i els temors, la manera de concebre la vida i el món, les emocions familiars i el mode de vibrar propi dels homes...” que comparteixen col·lectivitat, com la individual: fa “...perceptible als altres allò que l’en diferencia: el món dels somnis o de les obsessions el pes de les quals porta ell sol”.\nD’una altra, l’art intervé activament en la psicologia, sigui proposant i imposant “maneres de sentir i de pensar”, sigui alliberant l’inconscient “de certes obsessions, de certes forces” de l’inconscient.\nA partir de diversos exemples relacionats amb el poder, als qual actualment podríem afegir la publicitat, Huyghe palesa com l’art i les seves obres imposen sentiments, somnis, tendències, models, pautes de conducte, etc, a l’home.\nAmb d’altres exemples de la pintura, la literatura o de la vida religiosa, mostra, en canvi, com l’art i les seves obres permeten, tant al creador com a l’observador (individual o col·lectiu), l’alliberament psíquic o la sublimació d’aquelles pulsions que la societat i la cultura n’exigeixen la repressió, així com la projecció de móns ideals contraposats a una “...realitat decebedora”.\n6. Les especificitats de l’art\nUn cop plantejades les premisses que relacionen l’art amb el món: els caràcters històric i psicològic i els tipus actiu i passiu, Huyghe s’endinsa en les interioritats que pensa que li són específiques: “...té la seva estructura original i obeeix les seves regles particulars”.\nD’acord amb W Déonna i Henri Focillon, pensa de manera evolucionista, amb unes etapes que es repeteixen “...en tots els llocs i en tots els temps” i que tenen unes característiques semblants: primitivisme experimental, classicisme, manierisme i barroquisme, i de manera dialèctica, amb una lluita d’oposats en cada etapa, és a dir, amb moviments artístics de signe oposat, un dels quals s’aferma com a sistematització, mentre l’altra s’hi contraposa com a reacció.\n7. Components de l’obra d’art\nL’obra d’art és una unitat conformada per diversos elements:\nEl món de la realitat visible o exterior: on viu i on troba els materials, i que li imposarà l’ús d’un llenguatge artístic més o menys comprensible per als espectadors.\nEl món de la plàstica: les necessitats imposades per la matèria de què està feta la realitat i la manera com es fa, és a dir, l’adaptació i l’adequació de la realitat al mitjà.\nEl món dels pensaments i dels sentiments: allò que mou i commou l’artista, i que vol donar-li cos en una obra, perquè aquesta n’és el mitjà d’expressió.\n8. Components de l’artista\nTambé en l’artista, Huyghe troba tres components, que en el classicismes estan en perfecte equilibri:\nEl mental: és a l’origen, i està format per “...intencions lúcides i voluntàries...” i “...impulsos sentits i soferts...”, conformat per “...un programa iconogràfic...” o per “...teories estètiques...” i per un “...món confús d’aspiracions, de tendències...”\nEl visual: la plasmació en imatge, a partir d’allò vist i del llegat anterior, per mitjà “...de formes que pren de la natura o de formes decoratives que fa derivar de la geometria...”\nEl manual: la cossificació en obra material atenent les limitacions i les facilitats de la mà i de la matèria.\n9. Fonts de les formes\nD’una manera semblant, Huyghe, amb la descripció de l’evolució de diversos elements decoratius, ens proposa un origen de les formes a partir de tres fonts diferents, que sovint es troben combinades:\nFont abstracta: formes sorgides del pensament i estretament relacionades amb la geometria, de caràcter previsible per reducció, repetició, simetria, alternància, etc.\nFont figurativa: formes sorgides de la natura, de caràcter imprevist per observació, reproducció i representació.\nFont concreta: formes pràctiques imposades per les necessitats tècniques i materials, que són continuades per plaer decoratiu.\n10. Canvi i continuïtat\nEn conjunt, en l’art és present un clarobscur de canvi i continuïtat, d’evolució i permanència: al costat de cànons absoluts i eterns de bellesa, relativitat infinita dels gustos; al costat de l’objectivitat de la natura o de la plàstica, subjectivisme de l’artista, el qual evoluciona en la seva manera de pensar la primera o de resoldre la segona, perquè si “...l’home és present, ja no hi ha visió objectiva”.\nHi ha transformació històrica de tots els components de l’artista, però sobretot del mental, perquè “...la idea que els homes es formen de la realitat i les explicacions que en donen” depenen del moviment de la humanitat.\nAra bé, si “...l’art d’un temps determinat correspon a la seva filosofia, la seva literatura, la seva ciència, igual que al seu estat social i econòmic”, tots els creadors constitueixen una generació perquè “...expressen per igual el ‘testimoni’ que el seu temps es forma del real”, encara que sigui de manera i amb propòsit diferents.\n11. L’art i el pensament\nSi l’art és una expressió de la concepció que l’artista es fa de l’etapa de l’evolució humana, és lògica una relació estreta entre art i pensament de la mateixa època, a causa de la contemporaneïtat generacional dels diversos creadors. Huyghe ho exemplifica amb els accents semblants del món que aporten, segons ell, l’impressionisme pictòric, la literatura de Proust, la filosofia de Bergson, la música de Debussy i els inicis científics de la física atòmica.\nAmb tot, però, Huyghe mostra que es tracta d’una relació inconscient, l’autenticitat de la qual es basa en el predomini del fat interior de l’artista, i adverteix dels perills, per a l’instint artístic i per a la naturalitat de l’art, de forçar aquesta relació i de sotmetre l’art a les rigideses o determinacions del pensament contemporani.\n12. L’art i la bellesa\nTot i l’evolució de l’art i dels seus components, Huyghe no s’està de recordar-nos que hi ha un element comú i fix que, precisament, fa que podem parlar d’art o d’obra d’art: l’objectiu, la finalitat, el propòsit de bellesa.\nPerquè la bellesa és una aspiració esmunyedissa, fruit de la creació i recerca constant, però que “...només se sent”, perquè la qualitat “...escapa a tota mesura, és a dir, al domini de la quantitat”.\nI aquí entra, segons Huyghe, la utilitat de la història de l’art: l’acostament de l’espectador a les obres per tal que pugui generar-se el diàleg entre obra i observador, sense menysteniment de moments i de llocs diferents de la història de la humanitat i les seves creacions, per tal de “...notar viure la bellesa...” “La història de l’art és aquesta posada en moviment”, afirma Huyghe.\n13. L’art com a mitjà entre l’home i l’univers\nMés enllà de la bellesa amb què vol ser creada, l’obra d’art té també un altre paper, el paper de mitjà entre home i univers, és a dir, de reintegració de l’home en la natura de la qual sembla haver-se separat. En efecte, sigui com a “...mitjà per dominar i subratllar la realitat”, és a dir, com a aprehensió i representació d’un món del qual sovint l’home s’ha allunyat o se sent excessivament llunyà, sigui com a “...òrgan per lliurar-se a la natura”, això és, com a expressió de sentiments, emocions i inquietuds interiors, “...l’art sorgeix a mig camí entre l’home i l’univers” per permetre de resoldre la “...dualitat irreductible de la seva [de l’home] doble experiència externa i interna...”, indispensable per a l’equilibri humà.\n14. L’impressionisme segons Huyghe, Hauser i Fischer: una petita comparació\nEn parlar de la relació entre art i pensament d’una època (apartat 11), Huyghe aporta l’exemple de l’impressionisme, moviment pictòric paral·lel, segons ell, a d’altres moviments equivalents en la literatura, la música o la filosofia, o fins i tot en les ciències físiques. M’ha semblat oportú comparar aquestes ratlles sobre l’impressionisme amb les opinions semblants de Hauser i Fischer.\nDoncs, bé, Hauser acaba el capítol sobre l’impresionisme amb la reafirmació, com Huyghe, de l’estreta relació entre aquest moviment pictòric, Bergson i Proust, si més no pel que fa en la percepció del temps.\nFisher, de la seva banda, descriu l’impressionisme com un moviment de revolta contra l’art acadèmic oficial amb termes semblants als de Huyghe: dissolució del món en llum, esmicolament de la realitat en colors, enregistrament del tot com una sèrie de percepcions sensibles, i en correspondència amb el positivisme filosòfic.\n Ernst Fischer: La necessitat de l’art, p 5\n Karl Marx: El 18 brumari de Lluís Bonaparte, p 241\n Friedrich Engels: Carta a Joseph Bloch\n Arnold Hauser: Història social de la literatura i de l’art I, p 15\n Arnold Hauser: Història social de la literatura i de l’art III, pp 268-269\n Ernst Fisher: La necessitat de l’art, pp 83, 88-89\nPublicat per Josep Manuel López Gifreu (Pep Barbagelata) a les 23:42:00 Cap comentari:\nEtiquetes: Arnold Hauser, Ernst Fischer, Friedrich Engels, Karl Marx, René Huyghe\n“Cal dubtar de cada cosa per construir sòlidament ...\nSobre "L’art, la seva natura i la seva història", ...


Ser un crisòstom | L'univers clàssic dels nostres mots\n← Polls. Pediculosi capitis\nSer un polifem →\nFer, El Punt Avui 11 de maig de 2018\nCrisòstom en grec Χρυσόστομος (Chrysóstomos), que significa ‘boca de or’ (χρυσός, ‘or’, στόμα, ‘boca’), equivalent a l’expressió castellana “pico de oro”, és a dir, una persona que sap parlar molt bé, que és un bon orador.\nSant Joan Crisòstom (347 – 407), patriarca de Constantinoble, considerat per l’Església catòlica un dels quatre grans Pares de l’Església d’Orient\nAquest article s'ha publicat dins de Del grec al català, Ètims grecs, Expressions i etiquetat amb -stoma, Antropònims, criso-, Crisòstom. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.\nUna resposta a Ser un crisòstom\n12 maig 2019 a les 8:37\nCom bé em comentaves per whatsapp poca gent a hores d’ara sap què vol dir ser un crisòstom. Moltes gràcies per continuar col·laborant amb nosaltres i per aportar-nos sovint l’actualitat clàssica a l’aula, un altre mèrit més que merescut (tot i que segurament no s’ha tingut en compte) per haver rebut la Creu de Sant Jordi! Per molts anys, Mercè!