Hi ha una confusió molt evident entre dos conceptes que no s’haurien de barrejar. Una cosa és un símptoma, i una altra de diferent és un factor de risc. Els dos conceptes poden tenir alguna relació ja que tenen a veure amb amenaces per la nostra salut, però són coses diferents i això es veu molt clar en el cas del colesterol.\nColesterol! Ja gairebé sona com una amenaça. La gent pregunta si tens colesterol o si t’has analitzat el colesterol. I un valor just per sobre del límit que marquen els laboratoris ja fa pensar en infarts, en canviar la dieta, en prendre medicaments i gairebé en fer testament. És tant mala la fama, que si busques imatges de colesterol a internet, quasi tot són dibuixos d'artèries taponades.\nRealment el pobre colesterol és una de les molècules més maltractades per la publicitat i la premsa. I això que és imprescindible per viure. De fet, a la pregunta “tens colesterol?” la resposta hauria de ser: “Estic viu, oi? Doncs aleshores segur que si que en tinc”.\nSi per una estona podem oblidar les dietes al parlar del colesterol, descobrim que és una molècula molt interessant. Ja sabeu que les nostres cèl·lules tenen una membrana feta de lípids que l’aïlla de l’exterior. Aquests lípids son com les gotes d’oli que floten sobre l’aigua, primes, fluides, es poden fusionar. I de fet serien massa fluides i no resistirien cap esforç a no ser que en la seva composició hi hagués un tipus de lípid més rígid que els hi doni el grau just de consistència. Això ho fa el colesterol.\nI per digerir el menjar, tenim el suc gàstric (l’àcid de l’estòmac) que desfà els sucres i les proteïnes, però per desfer els greixos que mengem ens cal la bilis que fabrica el fetge. És allò tant amargant que li dona color verdet a les vomitades. Desagradable quan surt així, però imprescindible per digerir i absorbir els greixos. Doncs la bilis està feta bàsicament de sals biliars que són derivades del colesterol.\nEncara més. Un altre compost relacionat és la vitamina D. Una vitamina? Doncs si. La vitamina D té diferents formes, però alguna d’elles, la D3, es fabrica a partir de colesterol amb ajuda de la llum del Sol.\nI no s’acaba aquí. Realment el colesterol és una molècula molt agraïda i sense ella la vida seria molt més avorrida, perquè moltes hormones sexuals (progesterona, estrògens, testosterona) es fabriquen a partir del colesterol.\nDe manera que els aliments que “ajuden a baixar el colesterol”, doncs quasi que no. Al menys si no tens cap excés alarmant de colesterol. En tot cas en una persona normal i sana, millor deixar el colesterol tranquilet, que fa molta falta.\nI aquí arriba la confusió. És cert que hi ha una relació clara entre nivells molt elevats de colesterol i risc de problemes cardiovasculars. I fins i tot es coneix prou bé el mecanisme. Però és un factor de risc, no el símptoma d’una malaltia. També el sedentarisme o l’stress tenen el mateix efecte i són factors de risc. Per tant, el fet de tenir el colesterol alt no vol dir que estiguis malalt, a no ser que sigui realment molt alt. Aquí parlo de la majoria de persones que passen per poc els 290 mg/dl que és el que marquen els límits de les anàlisis. (Si l’anàlisi dona 2000 mg/dl si que és un símptoma d’alguna cosa eh!)\nA la vida, el terme mig sempre acostuma a ser el més assenyat. De colesterol, com de tot, cal el just i necessari, ni més ni menys. I com sempre, els límits són difosos. No hi ha una ratlla que digui, fins aquí no et passa res, i a partir d’aquí estàs a punt de tenir un infart.\nQue és un factor a controlar? Sens dubte. Que cal amoïnar-se? Relativament, però no més que pel fet de fer una vida sedentària o massa tensa. En tot cas, si m’alimento de menjar escombraria, estic tot el dia assegut a la poltrona i vaig amb els nervis de punta, doncs hauré de canviar moltes coses, i no sols el nivell del pobre colesterol.\nPublicat per Dan a 07:45 11 comentaris\nMiro la web d’un nou museu que estan a punt d’inaugurar als Estats Units (on si no?)i en la descripció d’una de les sales, llegeixo: “La Bíblia és certa. No hi ha cap dubte sobre això! Pau va explicar la paraula de Deu i tot aquell que rebutgi la seva historia, incloent els sis dies de la Creació i el diluvi de Noè, és voluntàriament ignorant”.\nComencem bé. Tot un exemple de raonament i mentalitat oberta que, de ben segur despertarà la curiositat per conèixer més coses en els nens. Un pressupost de 25 milions de dòlars dedicats al Creacionisme, amb sales acollidores, diorames amb escenes del Gènesi, explicacions de com el Gran Canyó del Colorado és el resultat del Diluvi Universal i una maqueta que “demostra” que totes les espècies animals podien caber dins l’Arca de Noè.\nTambé hi ha Adam i Eva animatrònics disposats, això si, de manera que la seva nuesa no ofengui les criatures que passin per allà. Potser un xai col·locat adequadament permetrà tapar parts inconvenients. (No se en què estaria pensant Deu quan ens va donar el sexe i el va fer tant divertit.)\nI m’imagino que arreu es podrà respirar el missatge subtil (o no) que recorda que la ciència no té totes les respostes, però que la Bíblia si que les té. I que si no estan clares, ells s’ofereixen a interpretar la paraula de Deu, de manera que tot encaixi correctament.\nPer tot hi ha una explicació. Que s’han trobat restes fossilitzades d’homínids? Ni parlar-ne: Eren humans malalts o deformes. A més, els dinosaures van coexistir amb els humans. De fet, va ser el pecat original d’Adam qui va tornar dolent al Tiranosaure rex. De nou ens presenten un Deu generós i compassiu. Si fas una mossegada a una poma jo et deixo anar un Tiranosaure, per dolent!\nEn realitat el que es defensa en aquestes instal·lacions és simplement el deixar de pensar. Perquè investigar res, si la Bíblia ja té les respostes?\nCom sempre, el problema està en aplicar un plantejament molt curiós. Primer es disposa de les respostes, això és, la Bíblia. I desprès es busquen dades que corroborin allò que es dona per cert. Les dades que no encaixin han de ser falses o malinterpretades, perquè ells ja saben les respostes.\nÉs clar, la ciència actua d’una manera diferent: primer cal aconseguir les dades i desprès s’intenta, a partir de les dades, obtenir les respostes. Però això és un mètode llarg, subjecte a errors i que sempre et deixa amb més preguntes per respondre. A més, mai pots estar completament segur de tenir la veritat absoluta. Potser demà apareixerà una nova dada que tirarà tota una gran teoria pel terra. És molt més còmode la posició dels creacionistes. Si apareix alguna dada que no quadra, simplement s'ignora o es tergiversa. Desprès de tot, ells ja es consideren en possessió de la veritat.\nI costa de rebatre les seves afirmacions, perquè per tot tenen una explicació. Bàsicament totes les coses bones que hi ha al món les va fer Deu. Totes les dolentes són culpa dels pecats dels homes. Punt i final.\nDe vegades em sap greu ser bel·ligerant contra aquestes idees. Sempre he cregut que totes les creences són respectables (bé, gairebé totes) encara que no les comparteixis. Però quan en nom d'una determinada fe es fomenten coses que estic raonablement convençut que son falses i que promouen actituds que porten a una paràlisi intelectual gairebé medieval, no puc evitar revoltar-me. Una postura sovint inútil, perquè si algú comença dient que dos més dos són cinc perquè Deu li ho ha dit, doncs poc pots discutir.\nUn cop més cal recordar que el missatge evangèlic, i el de moltes altres religions, pot ser una excel.lent guia ètica i moral i fins i tot social (i tant de bo molts dels que el defensen aferrissadament en fessin cas a la vida real). Però no és una guia de zoologia, ni botànica ni física ni res que tingui a veure amb el marc d'actuaciò de la ciència.\nAlgú va dir: “Tenir fe és creure en una cosa que saps que no és veritat”. Segurament és una exageració, però quan sento els raonaments dels creacionistes penso que, en alguns casos, la frase no va desencaminada.\nPublicat per Dan a 08:00 10 comentaris\nImagineu que un bon dia us fan un encàrrec. Heu d’agafar un cable de 2 mil·límetres de gruix i de mil quilòmetres de llargada i l’heu d’empaquetar d’una manera compacta, manejable i que no es faci embolics. A més, cal poder desempaquetar-lo i tornar-lo a empaquetar tantes vegades com calgui i sempre de la mateixa manera. I tot s’haurà de fer de manera automàtica.\nDoncs aquest és el problema al que es van enfrontar les nostres cèl·lules fa molt de temps. Les mides són proporcionals, però la idea és la mateixa: Com empaquetar l’ADN que tenim dins les nostres cèl·lules. Penseu que una cèl·lula fa una mil·lèsima de mil·límetre, però l’ADN que hi ha dins cada una d’elles mesura un metre de llargada!\nEn realitat, aquesta és la mida que tindria si estigués completament estirat. El gruix, però, seria d'uns pocs àtoms. En tot cas, l’ADN mai està així. Normalment està una mica empaquetat. Hi ha unes proteïnes anomenades histones que s’encarreguen d’això. Les histones agafen una forma com de plat, o de cilindre molt baixet, i l’ADN s’enrotlla al seu voltant donant-li un parell de voltes a cada histona. Podeu imaginar que si seguíssim la doble hèlix de l’ADN veuríem que dona dues voltes a una histona, segueix una mica, i dona dues voltes a una altra histona, i així anar fent. Al final el resultat és com un collaret d’histones unides per un fil d’ADN.\nNormalment el tenim així. Però aquesta és una estructura dinàmica. Per expressar els gens que calgui, l’ADN s’ha de separar de la histona durant una estona, fer unes quantes còpies d’ARN i desprès tornar-se a enrotllar. I això en el tros d’ADN correcte i en el moment oportú. Una maquinària bioquímica extraordinària en la que participen centenars de proteïnes diferents treballant de manera coordinada.\nDe fet, les histones son algunes de les proteïnes que fan una feina més important. Per això són molt estables. Les proteïnes estan fetes d’aminoàcids, que poden presentar més o menys diferències entre espècies. Doncs entre alguna histona humana i la seva equivalent en els pèsols tant sols hi ha un únic aminoàcid de diferència!\nPerò quan la cèl·lula s’ha de dividir, l’ADN es duplica i ha d’anar cada copia a una de les dues cèl·lules que sortiran de la divisió. Per això s’empaqueta millor en cromosomes. Un cromosoma és el collaret d’ADN i histones, però tornat a enrotllar sobre si mateix, com un solenoide, i desprès una miqueta més empaquetat. Tot plegat és facilita, perquè el metre d’ADN no és continuat sinó que està en uns quants fragments, que donen lloc als 23 parells de cromosomes. Bé, en realitat l’ADN s’ha duplicat, de manera que quan la cèl·lula es divideix tenim dos metres d’ADN!\nPerò l’ADN presenta altres problemes purament mecànics. Sempre es diu que és una doble hèlix, que això permet que les dues cadenes es separin, aleshores es pot fer la copia complementaria de cada una i així obtenim dues dobles hèlix. Un mecanisme enginyós i aparentment senzill. Però agafeu dos fils, enrotlleu-los l’un al voltant de l’altre (per obtenir una doble hèlix) i desprès intenteu separar-los obrint per un costat. De seguida veureu que no es pot, que la resta de l’hèlix es deforma i s’esclafa a no ser que sigui molt curta. I en aquest cas el que passa és que es posa a girar com un molinet.\nAixò també ho ha tingut que resoldre la cèl·lula. Hi ha uns enzims, anomenats helicases, que van fent talls a una de les cadenes, per tal que petits fragments puguin girar i així anar-se obrint.\nL’esquema de la doble hèlix de l’ADN és d’una curiosa i elegant bellesa. Però la seva aparent simplicitat oculta una enorme complexitat que encara no coneixem del tot. I sempre és divertit recordar que si sumem l'ADN de totes les nostres cèl.lules, obtindriem un filament tant llarg com la distància de la Terra fins la Lluna!\nPublicat per Dan a 07:50 4 comentaris\nPublicat per Dan a 07:50 7 comentaris\nEls animals han desenvolupat un sistema fantàstic per lluitar contra les infeccions. Ens defensa de tot allò que intenta colonitzar el nostre organisme i gràcies a ell podem viure en un món ple de microorganismes. En realitat ens defensa també de partícules microscòpiques que podem inhalar i fins i tot actua enfront de productes artificials. Però això va generar una pregunta que va tenir intrigats als investigadors durant molt de temps. Com s’ho fa el sistema immunitari per diferenciar les nostres cèl·lules d‘allò que no pertany al nostre cos?\nLa pregunta es formulava en els termes: Com diferencia el cos allò que és propi, d’allò que és aliè?\nPerquè això és el que fa el sistema immunitari. Simplement reconeix el nostre cos, la nostra identitat, i ataca a tota la resta. Per això els trasplantaments d’òrgans generen rebuig. El sistema detecta cèl·lules que no son “pròpies” i per tant mobilitza tot un sistema per atacar i destruir. Un sistema molt eficient, molt específic i durant força temps, molt misteriós.\nUna de les eines principals del sistema immunitari son els anticossos. Unes proteïnes que s’uneixen a allò que cal eliminar. El fet de tenir anticossos enganxats és com un senyal pels limfòcits, que es posen molt agressius i destrueixen i es cruspeixen tot el que tingui els anticossos units.\nLa gràcia és que els anticossos son força específics. Tenen forma de “Y” i per l’extrem obert actuen com una clau que reconeix un pany. La forma i les càrregues elèctriques fan que es puguin unir o no. Han d’encaixar a la superfície del bacteri o la partícula contra la que actuen. De manera que el problema que calia comprendre era: com pot ser que el cos faci anticossos contra pràcticament tot, excepte les nostres cèl·lules? Si fins i tot podem fer anticossos contra substàncies artificials que no existien a la natura!\nDe fet, el descobrir com funciona tot plegat va ser mereixedor del premi Nobel l’any 1960. En realitat el cos el que fa durant el desenvolupament embrionari és fabricar centenars de milions de cèl·lules generadores d’anticossos. Cada cèl·lula fa un tipus d’anticòs diferent i una mica a l’atzar. Al final tenim anticossos que reconeixen virtualment qualsevol estructura física.\nEl problema aleshores és que també hi ha anticossos que atacarien les nostres cèl·lules. Però durant l’etapa fetal, qualsevol cèl·lula que faci anticossos i que reconegui alguna cosa, és eliminada. Com que el fetus està dins la mare sense contacte amb l’exterior, tot el que pugui reconèixer el sistema immunitari en aquest moment serà considerat “propi” i per tant es desactiva. Les cèl·lules que quedin seran les que reconeixen tot allò que es “aliè” i per tant, les conservem.\nI, ja de grans, quan el nostre cos entra en contacte amb un bacteri o un virus, alguna cèl·lula hi ha que pot fer anticossos que reconeixen l’invasor. Aleshores comença a dividir-se i proliferar fins que tenim tota una població de limfòcits fabricant anticossos específicament contra el bacteri detectat. I tot el sistema immunitari es mobilitzarà per destruir la infecció.\nA més, al final quedaran unes quantes cèl·lules anomenades “de memòria” que si hi hagués una segona infecció es posarien a créixer i fabricar anticossos molt més de pressa. Per això quan passem algunes malalties de petits, ja no ens afecten de grans. Estem immunitzats. Que vol dir que ja tenim aquestes cèl·lules de memòria llestes per actuar a la primera de canvi.\nI per això les vacunes són tant útils. El que fem administrar el virus desactivat o bacteris morts o alguna cosa que no causi la malaltia, però que estimuli la producció de cèl·lules de memòria contra l’agent infecciós.\nNormalment no hi pensem, però el sistema immunitari és el nostre exèrcit particular que diàriament està mobilitzant-se per defensar-nos de milers d’agressions microscòpiques. Sense ell, no podríem viure més enllà d’unes poques setmanes.\nPublicat per Dan a 07:42 9 comentaris\nEl seu nom sempre s’ha relacionat amb l’amor, per això costa d’entendre com li van posar el nom de Venus a un dels indrets més radicalment hostils a la vida de tot el Sistema Solar.\nI a més, és un dels indrets que aplega més anècdotes, segurament perquè és un dels coneguts de fa més temps. De fet, gairebé totes les cultures antigues en fan referència a l’estel que acompanya al Sol i que es pot veure als matins o als capvespres.\nI aquí ja van començar les errades. Els antics grecs creien que eren dos objectes diferents. Al del matí li deien Phosphorus i al del vespre Hesperus. Els maies també en fan referència a Venus, i de fet, tenien un dels cicles calendaris basat en les fases de Venus. Però això no té molt mèrit, perquè els maies tenien un calendari molt complex i amb molts tipus de cicles diferents. Això si, al menys era dels més exactes que s’han fet mai.\nUn altre error va ser que durant un temps es va creure que tenia un satèl·lit. El van anomenar Neith. Diferents observadors van assegurar haver-lo vist, però ara ja sabem que estaven equivocats. Potser algun estel els va confondre.\nFinalment un error etimològic generalitzat és referir-se als fets (o als hipotètics habitants) de Venus com venusians. Però la paraula correcta hauria de ser veneris o venèries. És clar, com que això també fa referència a les malalties de transmissió sexual, doncs no s’aplica al planeta, que quedaria lleig.\nPerò com deia al començament, Venus és un dels llocs que segurament costaran més de transformar en habitable. D’entrada té una atmosfera tremèndament densa. La pressió a la superfície és 90 vegades superior a la que tenim a la Terra. De manera que el primer que ens passaria si ens portessin allà és que quedaríem esclafats. Això sempre que resistíssim la calor. Com que l’atmosfera és de CO2 principalment, l’efecte hivernacle és tremendo, exagerat. Això, junt amb la proximitat al Sol fa que la temperatura sigui sempre de més de 400 °C.\nVenus és un bon exemple de com de potent pot ser un efecte hivernacle. La seva temperatura a la superfície és superior a la de Mercuri, que està molt més proper al Sol. De fet, Venus és l’objecte més calent del Sistema Solar. En això, potser el nom no va desencaminat.\nUn altre detall que el fa particularment desagradable és que el seu període de rotació és molt lent. De fet, allà un dia dura més que un any, però la conseqüència és que al no girar el nucli del planeta, no es crea un camp magnètic al voltant que protegeixi de les inclements radiacions solars.\nI finalment, si podéssim resistir la radiació, la calor i la pressió, sols ens faltaria anar amb compte amb el que respirem. Naturalment no té oxigen i principalment hi ha nitrogen i moltíssim CO2, però alguns altres components li donen un toc de gràcia a l’atmosfera de Venus. Ara sabem que els núvols extremadament densos que cobreixen el cel estan fets de diòxid de sofre i d’àcid sulfúric. Allà si que deuen tenir un problema greu de pluja àcida!\nÉs per culpa d’aquestes condicions que les missions que han anat a Venus han enviat informació, però durant poca estona, un parell d’hores i adéu! Els soviètics van ser els primers a arribar-hi, amb les sondes Venera als anys 70. Desprès també hi van anar els de la NASA, i finalment ara hi ha la sonda europea “Venus express”, que estarà orbitant Venus durant dos dies (dos dies de Venus, que són uns 500 dies terrestres!).\nEncara queden moltes coses per saber d’aquest planeta, però una cosa és clara: Està al final de la llista de llocs habitables o de mons per terraformar.\nMolts insectes tenen tot un seguit de llegendes al seu voltant que els fan aparèixer de manera més o menys simpàtica als nostres ulls. Però un dels més espectaculars és, sens dubte, la mantis religiosa, que també és coneix com plegamans.\nI no és sense motiu. Com podria passar desapercebuda una espècie en que les femelles es cruspeixen als mascles desprès de la còpula? Naturalment aquest comportament s’ha mistificat i interpretat sempre des d’un punt de vista molt esbiaixat. La dona devoradora d’homes, l’irresistible atracció pel sexe fins i tot encara que comporti la mort... Molts tòpics humans que, naturalment no tenen res a veure amb el que realment fan les mantis.\nLes mantis són realment unes feres en el món dels insectes. Es camuflen perfectament, resten immòbils fins que passa algun insecte a prop, i aleshores en un moviment quasi instantani el capturen amb les dues potes davanteres. I immediatament comencen a menjar-se’l, sense prendre's la molèstia de rematar la presa.\nI no tant sols insectes. També poden capturar petits amfibis, rèptils i fins ocells! A més tenen molta gana, en realitat són útils en un jardí per mantenir la població d’insectes relativament controlada.\nI si mirem el cap de prop, ens adonem que tenen dos grans ulls, hipnòtics encara que semblen guenyos, i tres petits ulls més entre mig, disposats en triangle. Els ulls grans són compostos, com els habituals en insectes i permeten veure en color i enfocar molt bé. Els ulls petits, en canvi, sols discriminen llum i foscor.\nPerò el més espectacular és evidentment el comportament durant la còpula. I aquí cal matisar que hi ha moltes espècies de mantis i que també hi ha molts tipus de comportaments diferents. El procés s’inicia quan les femelles comencen a generar una feromona per atraure als mascles, que són comparativament més petits. Desprès hi ha un ritual en que es toquen les antenes i fan una mena de dansa, però que pot variar d’uns tipus a altres.\nI desprès té lloc la còpula. I aquí és on hi ha el merder. En general s’exagera una mica el que passa, i les femelles no devoren al mascle en acabar a no ser que estiguin realment afamades. Sembla que aquest comportament és més freqüent en animals en captivitat. En tot cas, de vegades si que se'l mengen.\nPerò realment no és desprès de la còpula. Normalment és durant. I hi ha alguna espècie de mantis en que si que ho fa quasi sempre. Exactament el que fa la femella és arrencar el cap del mascle, menjar-se'l… i continuar durant unes quantes hores copulant amb la resta del cos del pobre mascle. I encara més. Si no decapita al mascle, la fecundació difícilment té lloc. Sembla que els mascles tenen vies nervioses inhibidores que si no es tallen (literalment) bloquegen la copulació.\nDura vida la dels mascles de mantis. Si amb el sexe, la primera vegada ja vas prou nerviós, la perspectiva que t’arrenquin el cap a mossegades ha de ser realment com per bloquejar qualsevol estímul.\nCosa que fa pensar que les feromones de les femelles de mantis han de ser realment irresistibles!\nPublicat per Dan a 12:25 11 comentaris\nAvui toca un post curt i diferent. El motiu és que acabem de fer un any de "Centpeus". I la veritat és que ni en somnis hauria pensat que això durés tant. Amb aquest ja són 230 posts, una xifra que indica que m’enrotllo més del que hauria dit mai. I el més sorprenent i afalagador sou, per descomptat, tots els que us passeu de tant en tant per aquí.\nLa veritat és que tot plegat va començar sense cap idea predeterminada. Simplement pretenia descobrir que era això dels blocs. Amb uns pocs consells que em va donar una altra blocaire vaig jugar una mica amb el blogger i sense gairebé ni adonar-me, ja estava donat d’alta. De seguida es va convertir en un exercici de divulgació de la ciència en pla una mica relaxat. Una afició com una altra i gairebé per veure si era capaç d’explicar fets relacionats amb la ciència d’una manera interessant. Pensava que la cosa no duraria gaire, perquè un bloc de ciència i en català tenia números per ser una cosa molt poc atractiva. Però mira per on, mai pots refiar-te dels tòpics.\nAl final està resultant ser una aventura semblant a la recerca científica. Saps com comences, però mai imagines el que acabaràs trobant.\nPer tant aquesta vegada em permetreu que aprofiti per agrair-vos a tots els visitants habituals i esporàdics la vostra presència i participació. Els vostres comentaris, molts cops de suport i mostrant interès, de vegades precisant o corregint alguna errada meva i també en ocasions indicant desacord, són el que li dona vida al bloc.\nPublicat per Dan a 07:40 26 comentaris\nPublicat per Dan a 07:48 15 comentaris\nPublicat per Dan a 08:50 12 comentaris\nDe vegades et trobes que vols treure l’aigua clara d’alguna cosa i no hi ha manera. És un sentiment irritant, perquè sempre tenim la idea que si un tema s’estudia a fons al final en surt la llum. Però el cas és que no sempre és així. I a mi això em passa amb algunes de les anomenades “teràpies alternatives” i molt en particular amb l’acupuntura.\nL’acupuntura és una de les tècniques més conegudes de la medicina tradicional xinesa que consisteix en la inserció d’agulles en determinats punts del cos per tractar determinades dolences. Ja se que aquesta és una explicació molt simple, però és que en general, amb les medicines alternatives costa moltíssim discriminar entre el que es diu que es fa i el que realment es fa.\nI l’acupuntura no és una excepció. Es diu que amb les agulles es tracta de “restablir un equilibri en el sistema energètic vital de l’organisme viu que flueix per catorze meridians”, i aquí ja comencen els problemes. Perquè no se d’on han tret això d’un equilibri energètic, no se de quina “energia” parlen, no se que són aquests meridians i no comprenc com una agulla pot fer res per alterar l’equilibri. Del que no hi ha dubte és que claven les agulles.\nPerò que no ho entengui no vol dir que no sigui cert. Moltes vegades hi ha realitats valuoses ocultes sota paraules obscures o sense gaire sentit. Després de tot aquestes teràpies es van desenvolupar en èpoques en que els coneixements de la fisiologia eren molt pobres. És possible que donessin explicacions absurdes, però raonables per aquells temps, a fenòmens que són reals.\nDe manera que el més simple és, com sempre, fer estudis comparatius. S’agafa un grup de pacients i els tractem de manera convencional i a un altre grup els tractem amb acupuntura. I comparem quin grup millora més. D’aquesta manera podrem decidir si hi ha alguna cosa útil, o en tot cas millor que les que ja tenim o simplement son creences antigues sense gaire valor.\nPerò les coses no són senzilles. Quan es miren els resultats d’aquests estudis segueixes sense entendre gaire res. N’hi ha que diuen que és fantàstica, però també ni ha que diuen que no serveix de res i finalment altres troben que si que fa, però que fa poc...\nEn general s’observen algunes tendències. Els estudis fets a països orientals acostumen a observar resultats molt millors que els fets en països occidentals. Potser fa trampa algú? De fet, no hi ha motius per sospitar “a priori” de l'honestedat dels investigadors. És molt més plausible que el component cultural sigui més important del que es pensa. I això val tant pels malalts com pels metges.\nSi els pacients creuen que el tractament serà útil, segurament es sentiran millor. És el conegut efecte placebo. I a una societat on l’acupuntura té molta tradició és fàcil esperar un poderós efecte placebo amb la seva teràpia, mentre que en indrets on es veu més aviat com una curiositat aquest efecte potser no es donarà.\nI el mateix passa amb el metge. Si ell creu en l’acupuntura, fàcilment interpretarà com millores coses que un altre metge podria ignorar. O al revés, un metge escèptic considerarà una petita millora prou poc important com per tenir-la en consideració. Ningú fa trampa a propòsit, però inconscientment es dona un resultat esbiaixat.\nTant sols un estudi em va cridar l’atenció. El resultat que van obtenir era que efectivament observaven millores en els pacients tractats amb acupuntura... però que el benefici l’obtenien igual encara que no punxessin en els punts indicats per la tradició. Potser la punxada allibera algun mediador que ajuda a combatre el dolor? No és impossible, però el cas és que encara no està clar.\nSi més no, l’acupuntura, si es fa bé, no té contraindicacions i és compatible amb teràpies convencionals. De fet, el principal problema amb les teràpies alternatives és que hi ha pacients que abandonen tractaments molt més eficaços buscant curacions miraculoses.\nDe manera que al final no en trec l’aigua clara. Per ara em quedo amb la sospita que l’acupuntura si que té alguna base, tot i que dubto molt que tingui res a veure amb els “equilibris energètics vitals dels organismes vius”. I és que, ben mirat, aquesta és una frase que no vol dir gaire res.\nPublicat per Dan a 07:37 18 comentaris\nPublicat per Dan a 07:38 7 comentaris\nCada vegada són més freqüents les notícies sobre espècies invasores que arriben a les postres latituds per quedar-s’hi com a convidats no desitjats. Normalment aprofiten els medis de transport humans per arribar fins aquí, i la manca de depredadors fa que proliferin sense problemes. A més, darrerament s’ha afegit un altre fenomen que incrementa aquests intercanvis. Es tracta de l’escalfament global, que fa que indrets on abans no podien viure determinades espècies, actualment es van convertint en acollidors per espècies foranes.\nI un dels nous convidats per les nostres latituds ha resultat ser particularment molest. És un insecte originari de l’Àsia que s’està fent famós: el mosquit tigre (Aedes albopictus). Un nom que resulta evident quan s’observen les ratlles clares i fosques que tenen a l’abdomen.\nDe moment el principal problema és que la seva picada és molt dolorosa. Diuen que similar a la dels tàbacs, que no està malament. I com que poden picar a través de la roba, doncs el que abans eren vespres tranquils al jardí ara poden ser una llauna insofrible si tenim aquests mosquitets volant per allà. A sobre, piquen a qualsevol hora del dia i no únicament al capvespre, com els nostres civilitzats mosquits de tota la vida.\nCom en la resta d’espècies de mosquits, els que fan les picades són les femelles. Els mascles s’alimenten de nèctar de les flors. I l’hàbitat on proliferen és senzill: qualsevol indret on trobin una mica d’aigua. Allà hi dipositen els ous, que en pocs dies donen lloc a una nova generació de mosquits. I són uns ous molt resistents! Poden sobreviure uns quants mesos sense aigua, en estat latent.\nEl més curiós és que no són gaire viatjers. Aquests mosquits no van més enllà d’uns pocs centenars de metres del toll d’aigua. De manera que si en detectem, caldrà buscar el lloc on han dipositat les larves per evitar que segueixin proliferant. Aquest indret no estarà gaire lluny.\nPerò tot i ser tant sedentaris, estan colonitzant Europa i Amèrica. I per això han comptat amb la inestimable ajuda dels humans. Concretament, en el cas d’Europa, dels pneumàtics dels cotxes! Resulta que molts pneumàtics es fabriquen a països asiàtics i es transporten fins Europa per fer el muntatge. Si plou, dins els pneumàtics acostuma a quedar retinguda una certa quantitat d’aigua que resta allà molt de temps, ja que els pneumàtics són impermeables. Doncs de vegades, dins els pneumàtics hi quedava una mica d’aigua, i era dins aquesta aigua que hi havia les larves dels mosquits tigre!\nAls Estats Units van arribar per una via diferent. Allà van viatjar amb el transport d’un tipus de bambú que es comercialitzava amb uns recipients amb aigua. El medi de transport va ser diferent, però el resultat idèntic.\nEl que més pot amoïnar en un futur és que poden ser transmissors de malalties. A l’Àsia transmeten el denge, el virus del Nil i la febre groga. En realitat no són ells els causants de la malaltia. Tant sols ajuden a escampar-la. Com que aquí no les tenim, doncs els mosquits no escampen res. Però tenen la capacitat de fer-ho, i això sempre és un risc.\nAquests deuen ser els danys colaterals de la globalització. La globalització biològica, és clar.\nPublicat per Dan a 07:35 12 comentaris\nTots tenim clar que la Terra és un indret fantàstic on viure. La vida disposa de tot el necessari per desenvolupar-se. Molt aigua, temperatures no massa extremes, una atmosfera amb una composició gasosa ben determinada… i la magnetosfera! un escut protector invisible que ens defensa de les letals radiacions solars.\nNo hi pensem gairebé mai, però sense aquesta coberta protectora, la Terra estaria escombrada pel vent solar, un flux de partícules ionitzades d’alta energia que segurament podrien acabar amb la majoria de formes de vida terrestre.\nPerò afortunadament la Terra és comporta com un imant gegant. Això fa que es creïn corrents magnètiques que van d’una banda a l’altre dels pols i que envolten tot el planeta. Quan les partícules carregades provinents del Sol arriben, topen amb aquest camp magnètic i són desviades de manera que no arriben a la superfície. Aleshores acaben envoltant la Terra i formant uns anells de radiació que es van descobrir quan van llençar els primers satèl·lits artificials. Ara aquests anells s’anomenen cinturons de Van Allen, en honor al seu descobridor.\nLes partícules que venen del Sol es poden intuir a prop dels pols, quan generen les aurores boreals (les del Pol nord) i australs (les del sud). Aquelles llums màgiques es generen quan els electrons provinents del Sol i desviats per la magnetosfera arriben als pols i xoquen amb àtoms de nitrogen i oxigen. Això fa que els àtoms alliberin energia que podem veure en forma de lluminositat al cel.\nTant sols de tant en tant, quan tenen lloc les tempestes solars, la magnetosfera es deforma per la pressió del vent solar, i aleshores en podem adonar del que ens estem estalviant. Un bon exemple el van tenir al 1859, quan es va produir un dels fenòmens de màxima activitat solar. Fins i tot la magnetosfera es va veure deformada, tant que les aurores boreals es podien observar en indrets tant poc habituals com Roma o Hawaii. Qualsevol cosa que funciones amb electricitat es va veure afectada. Per exemple, sembla que els cables telegràfics es van arribar a tallar espontàniament de manera que donaven lloc a incendis.\nLa sort va ser que la societat encara depenia poc d’aquestes tecnologies. Si passés una cosa semblant avui, quedarien afectats els sistemes de navegació, els telèfons mòbils, internet, els satèl·lits artificials...\nI en realitat no hauríem de dir “si passés...” sinó més aviat “quan passi de nou...” perquè l’activitat solar té cicles de màxims i mínims amb major o menor intensitat. De manera que segur que tornaran a succeir episodis semblants. I és que el fet de viure a l’era tecnològica no fa que aquesta mena de fenòmens naturals desapareixin. En canvi, si que ens fa molt més vulnerables. En tot cas, el proper màxim d'activitat solar està previst pel 2011.\nPerò de moment seguim protegits de les radiacions pel camp magnètic del nostre planeta. Aquest serà un altre dels problemes a resoldre per colonitzar Mart. Allà la magnetosfera és molt feble i gairebé no protegeix.\nLa vida és un fenomen sorprenent, tossut i insistent, però també compta amb aliats inesperats que li ofereixen un mantell protector. En aquest cas un mantell magnètic, invisible però igualment efectiu.\nPublicat per Dan a 07:35 9 comentaris\nLes proteïnes són un dels components principals dels éssers vius. A part de l’aigua, nosaltres estem fets, sobretot, de proteïnes. Les proteïnes fan tota mena de funcions, estructurals, missatgeres, reguladores... De fet, la importància que té l’ADN és que allà és on tenim guardades les instruccions per fabricar les proteïnes.\nEntre les proteïnes, hi ha un grup que s’encarrega d’una de les funcions més interessants: la de fer reaccions químiques. Són els enzims. Tot el metabolisme és simplement el conjunt de reaccions que fan els enzims. I això, és clar, també serveix per les plantes, que tenen els seus enzims propis, els bacteris i tota mena d’éssers vius.\nDoncs hi ha un enzim que resulta tenir un parell de característiques ben curioses. El tenen les plantes i serveix per una reacció imprescindible per mantenir la vida a la Terra. Però malgrat ser tant important, el seu funcionament és dels més desastrosos que hi han. Un punt en contra de la “perfecció de la natura”.\nTots sabem que les plantes s’encarreguen de fer la fotosíntesi. Elles agafen el CO2 de l’atmosfera i fabriquen matèria orgànica (bàsicament sucres), alliberant oxigen en el procés. El mecanisme és molt complex i realment fascinant en alguns dels seus detalls, però el pas clau de tot és la reacció per la que el CO2 s’afegeix a molècules orgàniques. Això ho fa un enzim anomenat Ribulosa-1,5-bisfosfat carboxilasa però que es coneix com RuBisCo.\nLa seva importància deriva del fet que tota la matèria viva que hi ha a la Terra ha passat en algun moment per alguna molècula de Rubisco. El carboni del que estem formats nosaltres prové del CO2 que alguna Rubisco va captar de l’aire en les fulles d’alguna planta.\nPerò contra el que es podria esperar, la Rubisco funciona molt malament. En realitat és un dels enzims que fan la seva feina més lentament. Sols incorpora 3 molècules de CO2 per segon. Això pot semblar ràpid, però el normal per un enzim és anar a ritme d’uns quants milers de reaccions per segon, de manera que la Rubisco resulta patèticament lenta.\nI, a sobre, no sempre funciona com toca. De vegades agafa oxigen en lloc de CO2, de manera que malbarata energia sense fer res de profit.\nPerò com que la natura funciona a base de nyaps, la solució no ha sigut l’aparició de formes més eficients de la Rubisco, sinó simplement tenir-ne molta. El seu baix rendiment es compensa per la seva abundància en les plantes. De fet, n’hi ha tanta, que la Rubisco és la proteïna més abundant de la Terra. S’ha calculat que ens toquen 10 quilos de Rubisco pura per persona.\nLa Rubisco és una proteïna molt interessant, però sobretot és una bona demostració de com funciona l’evolució. No aconsegueix els sistemes més perfectes, ni optimitza les coses de la manera més raonable possible. Si hi hagués un creador intel·ligent al darrera algú podria retraure-li que amb la Rubisco va fer un bon bunyol: Si alguna cosa no funciona prou bé, en lloc de millorar el diseny, simplement en poso més quantitat.\nPer això costa entendre als que encara defensen el “disseny intel·ligent” per part d’un Creador Diví. Deuen tenir una idea molt pobre de les capacitats del seu Deu.\nPublicat per Dan a 07:55 9 comentaris\nA part dels dinosaures hi ha una mena d’animals que acostumen a identificar amb els fòssils. Es tracta dels trilobits, uns artròpodes que apareixen sempre a qualsevol exposició de fòssils i sovint trobem en prestatges d’aficionats a recollir restes prehistòriques.\nEls trilobits són un bon exemple de com de diversa ha sigut la vida al nostre planeta. Encara que molts cops es parla d’ells com si fossin un tipus concret d’animals, en realitat hi ha catalogades més de 15.000 espècies diferents de trilobits! De totes les formes de vida extingides i que ja sols en resten fòssils, els trilobits són els millor coneguts.\nI a més, desprès dels dinosaures, són dels que tenen més adeptes. Segurament el fet que puguis tenir-lo a la mà per estudiar-te’l de ben aprop ajuda molt. Un Tiranosaure fòssil és menys abundant, és molt menys manejable i no el pots tenir a la lleixa. Per contra, la mida dels trilobits és raonable. Els més petits fan pocs mil·límetres, i el més gran fa poc més de mig metre.\nEn realitat tampoc hauria de ser una sorpresa que hi hagi tants tipus de trilobits si recordem que el tipus d’animal que ha tingut més èxit evolutiu no són els mamífers, sinó els artròpodes. I els trilobits no deixen de ser un representant primitiu dels artròpodes marins.\nPerò el més fascinant és la quantitat d’informació que tenim sobre ells i la seva manera de viure. Perquè no tant sols han deixat els seus exosquelets fossilitzats. També s’han trobat rastres de trilobits que han permès saber, per exemple, quines espècies eren solitàries i quines gregàries. Hi ha rastres que indiquen agrupacions de centenars d’individus en un sol indret. Aquests rastres també han deixat clar de quina manera movien les potes per desplaçar-se.\nI pel que fa als costums alimentaris, la forma de les peces de la boca també dona moltes pistes. La majoria semblen ser depredadors de petits invertebrats o carronyaires, però també n’hi havia d’herbívors, de filtradors i de paràsits. En això no eren gaire diferents dels artròpodes marins actuals.\nUna altra dada que ressalta l’èxit evolutiu que van representar és la seva durada com a forma de vida. Els humans tant sols portem cinc milions d’anys al planeta, mentre que els trilobits van passejar pels mars durant prop de tres-cents milions d’anys. No hi ha gaires formes de vida que puguin presumir de resistir tant temps.\nEn realitat el que va acabar amb els trilobits va ser la gran extinció de finals del Permià. Però és que aquell esdeveniment va aniquilar més del 90% de les espècies de la Terra. Allò va ser la catàstrofe mediambiental més gran que ha conegut el planeta i ni tant sols els incombustibles trilobits van resistir. En comparació, l’extinció dels dinosaures va ser un petit incident.\nTot i que l’esperança és l’últim que es perd. Alguns investigadors creuen que encara podrien quedar trilobits vius en zones aïllades a les profunditats oceàniques. Com que de tant en tant apareixen animals que es consideraven extingits, no és impossible que algun dia es topin amb un trilobit passejant pel fons del mar.\nPublicat per Dan a 07:45 14 comentaris\nEn pocs dies s’acumulen les males notícies pel medi ambient. En realitat no son novetats, tant sols es confirma allò que ja sabem, encara que alguns s’entestin en negar les evidències.\nD’una banda, es va fer públic l’informe encarregat per les autoritats britàniques i que advertia de l’impacte ambiental i econòmic de l’escalfament global que està provocant l’activitat humana al nostre planeta. Poc desprès es va conèixer una investigació que alerta sobre la desaparició de les espècies marines en menys de 50 anys. La causa és, naturalment, la sobreexplotació dels mars. Finalment l’Organització Meteorològica Mundial acaba d’informar que els nivells atmosfèrics de gasos hivernacle han arribat a un nou rècord.\nDe vegades donen ganes de cridar: “Ep! Que els científics ja han fet la seva feina! Ja estem tots avisats i sabem el que ens ve al damunt! Ara toca a la societat fer alguna cosa!!\nPerò el cas és que fer, el que es diu fer, no es fa gaire res.\nPer exemple, Espanya es va allunyant progressivament del compliment dels protocols de Kioto. I no passa res. La majoria de nosaltres ens indignem durant una estona, però prendre mesures per estalviar energia? Per generar menys gasos contaminants? Per mantenir un medi ambient net? Sobre el paper tots hi estem disposats, però a l’hora de la veritat, aquestes mesures costen un esforç o diners. I per petit que sigui l’esforç o la despesa, resulta molt més ràpid dir-se que total no servirà de res, que els polítics ja faran alguna cosa o que els científics ja trobaran la manera de solventar-ho.\nDoncs, aquesta vegada no. Som com nens malcriats que viuen per sobre de les seves capacitats i incapaços d’anar al lavabo si no és en cotxe. Que per no avorrir-nos construïm pistes amb neu artificial a ran de mar i, a sobre, en mega-complexos en zones amb dèficit d’aigua. Que no dubtem en fer desaparèixer zones verdes per tal de poder construir més xalets.\nOh, si!, quan ho fan els altres ens indignem, però si xalet és el nostre xalet, sempre tenim un motiu per justificar-ho. El nostre dret a l’oci és sagrat, que per això treballem tot l’any. I ja que podem pagar-ho, doncs gastem tota l’aigua que calgui i posarem l’aire condicionat a deu graus durant l’estiu i la calefacció a trenta graus durant l’hivern.\nDoncs això ja no s’aguanta gaire més. Cal fer alguna cosa i el que sigui costarà diners. No en abstracte, sinó diners de la nostra butxaca. Millor anar-se fent a la idea, perquè com més triguem a començar, més car ens sortirà.\nAls estats Units ja han tingut el Katrina i uns quants huracans més. La factura que paguen pels seus efectes és real i la causa és l’activitat humana. Aquí al Mediterrani no tenim huracans, però tindrem llevantades cada vegada més fortes per tardor i sequeres més extremes a l’estiu. Tot això costarà molts calers, que haurem de pagar en forma d’impostos o de la pròpia butxaca quan ens toqui directament. Desprès li donarem la culpa al govern o a la mala sort, però part de la responsabilitat és nostre, per limitar-nos a esperar que algú faci alguna cosa mentre nosaltres no fem res.\nDesprès de tot, tampoc és tant difícil. Si es pensa una mica com reduir el consum energètic d’una casa, de seguida t’adones que n’hi ha mil maneres. Per exemple usar bombetes de baix consum. Si, si, sabeu de que parlo i es venen a la mateixa botiga que les normals, però certament son més cares. A la llarga sortiran més econòmiques, però qui pensa a llarg termini? O potser fer servir el transport públic. Però és clar, és incòmode i no em deixa exactament on vull anar. A més, hauria de caminar una mica! Impensable. Millor m’engreixo i desprès ja em gastaré els calers al gimnàs o fent règim.\nCertament les coses som més complicades i caldrà replantejar moltes activitats. Això també costarà diners. Perquè no és pot dir simplement: aquesta empresa contamina, per tant la tanquem. Hi ha famílies que depenen d’aquestes activitats i cal oferir altres sortides laborals. De nou, més diners i més esforços.\nI tot això és molt difícil. A la propaganda de la pel·lícula de l’Al Gore “Una verdad incómoda” ho descriu molt clarament: “És difícil fer entendre a algú alguna cosa, quan el seu salari depèn de que no ho entengui”.\nTot plegat és com si en un edifici sonessin les alarmés d’incendi, però ningú fes res per sortir ni per apagar el foc. Doncs sembla que aquesta vegada si que hi ha motiu d’alarma. És complicat i requereix esforços, però potser que ens comencem a moure. Tant a nivell global com individual. No fer res serà molt pitjor.\nPublicat per Dan a 07:45 21 comentaris\nDe tant en tant van apareixent notícies sobre un brot de legionela en algun indret. Aleshores, les autoritats sanitàries comencen una recerca contra rellotge per entre les torres de refrigeració de la zona per tal d’identificar l’origen del brot. Normalment passats uns dies, el focus infecciós es pot localitzar i la tranquil·litat torna... fins la propera vegada.\nPerò la malaltia del legionari va tenir un origen ben curiós. El nom ja dona una pista, encara que una mica enganyosa, perquè els legionaris que li van donar nom van ser, en realitat, els assistents a la 58 Convenció anual del Departament de Pennsylvania de la Legió Americana.\nHi havia delegats, familiars, conferències, parada militar, homenatges a la bandera i tot això, en una reunió que va tenir lloc del 21 al 24 de juliol del 1976. Però els problemes van començar ben aviat, perquè entre els dies 22 de juliol i el 3 d’agost, molts assistents van començar a caure malalts. En tots els casos es donava febre i pneumònia, encara que l’alarma va trigar a saltar, perquè molts dels assistents ja havien tornat a les seves cases quan van caure malalts.\nDe totes maneres els epidemiòlegs aviat es van adonar que el que tenien en comú els malalts era que o bé havien assistit a la convenció o bé havien estat a prop de l’hotel on es feia la reunió. I encara van precisar més: els casos més greus eren els que havien passat molta estona al vestíbul o per l’acera enfront la porta de l’hotel. A més, un cop a casa els familiars dels afectats no van caure malalts. Tot plegat suggeria un agent patogen que es transportava per l’aire i que difícilment s’encomanava persona a persona.\nAl final de l’episodi havien emmalaltit 221 persones i 34 d’elles van morir de pneumònia o altres complicacions. Malgrat tot, els metges seguien sense saber que era el que ho havia causat. Van fer cultius per tota mena de bacteris, van buscar presència de virus, van cercar paràsits... res.\nLa primera pista va aparèixer en uns cultius molt particulars per identificar riquètsies. Aquests són uns microorganismes semblants als bacteris, però que tenen la particularitat de ser paràsits intracel·lulars obligats. És a dir, que sols poden viure dins de cèl·lules d’altres organismes, normalment insectes. No cal dir que els medis per cultivar riquètsies són molt més complexos que els necessaris per cultivar bacteris normals.\nPerò va ser en aquests cultius on va aparèixer per primera vegada alguna cosa. Uns petits microorganismes que, quan els van injectar a conills d’indies, els van fer emmalaltir. I a la melsa d’aquests animals s’hi van poder observar de nou uns petits microorganismes que els investigadors van intentar cultivar amb molta cura. Amb ells van poder fabricar antisèrums per fer anàlisis a les mostres de sang dels pacients i... bingo! Els resultats van donar positiu! Aquells bacils eren els responsables de la malaltia.\nMica a mica els van anar caracteritzant, i els van batejar amb el nom de Legionella pneumophila. Va resultar que eren molt exigents pel que feia al medi de cultiu, per això mai s’havien identificat abans. A més, tampoc es tenyien bé amb les tècniques habituals, cosa que les havia fet passar desapercebudes en altres brots que havien tingut lloc anteriorment i en molts cassos que van apareixent aïllats de manera habitual.\nPerò quan van posar a punt mètodes per identificar-les, tot va resultar més fàcil. Hi havia una malaltia ja descrita i menys greu, anomenada febre de Pointac, que també la causaven elles. I sorprenentment va resultar que és un microbi força abundant a la natura. En gairebé tots els ambients aquàtics se'n pot trobar. El que passa és que normalment hi és en concentracions petites i no representa cap risc per la salut.\nUna altra cosa és en els dipòsits d’aigua dels aires condicionats. Allà es troba sobtadament amb la temperatura ideal els nutrients necessaris i molta aigua. Aleshores pot créixer i proliferar fins arribar a concentracions molt altes. Si a sobre surten microgotetes que son transportades amb l’aire condicionat, doncs ja tenim un brot de legionelosi en camí.\nI sort que no és terriblement agressiva, per això els que ho pateixen són normalment persones que ja estan delicades de salut. Com que a més hi ha antibiòtics que permeten tractar-la, moltes vegades sembla que a la premsa se'n fa un gra massa. Certament un brot de legionela és una cosa seriosa, però perfectament controlable i tractable. No cal crear alarmes injustificades.\nPublicat per Dan a 07:36 6 comentaris\nQuan es parla de vida fora de la Terra, de seguida es pensa en Mart. Allà és on hi ha els robots exploradors, allà és on es pretén enviar una missió tripulada i allà és on es planteja la possibilitat de colonitzar-ho per part dels humans.\nPerò en realitat hi ha altres indrets del sistema solar que també tenen probabilitats d’albergar vida i on els humans tindríem més facilitats per adaptar-nos i colonitzar-ho. I un dels més poc coneguts és Tità, un satèl·lit de Saturn.\nEl problema amb Tità és que té una atmosfera molt espessa. Per això, fins fa poc no en coneixíem gairebé res d’aquest mon. I, a sobre, algunes coses que creiem que sabíem eren errònies. Per exemple, la seva mida es va sobredimensionar durant molt temps, justament per l’atmosfera tant espessa que te. La superfície del satèl·lit estava uns centenars de quilòmetres per sota del que es pensava.\nPer sort, les coses estan canviant, i ara hi ha una sonda, la Cassini-Huygens, explorant Saturn i Tità. La Cassini és la part que està orbitant, mentre que la Huygens es va separar i va descendir fins la superfície de Tità a finals del 2005. Un bon exemple de col·laboració: La Cassini és de la NASA, mentre que la Huygens és de l’ESA, l’agència espacial europea. El cas és que ara ja tenim imatges de la seva superfície, dades de la seva atmosfera i, com sempre, moltes respostes que han obert encara més preguntes.\nTità és més gran que el planeta Mercuri, i no cal dir-ho, que el planeta nan Plutó. Però el més interessant és la seva atmosfera. És una mica més densa que la de la Terra. I això pot ser genial, perquè, si ajuntem la densitat de l’atmosfera amb la poca gravetat..., hi ha qui calcula que a Tità els humans podríem volar simplement amb ales enganxades als braços!\nPerò, a més, l’atmosfera és interessant per la composició. Gairebé tot és nitrogen, però també hi ha metà i altres compostos com l’età, l’amoni, el cianhídric... I molts d’ells es creu que composaven l’atmosfera de la Terra primitiva. Son algunes de les peces a partir de les que es van formar la vida. L'obstacle és que no hi ha aigua líquida. Fa massa fred (180°C sota zero!). El problema que tenen els científics és explicar d’on prové el metà que hi ha allà. N’hi ha molt. Potser prou com per formar llacs de metà.\nI el més interessant és que segurament seria més fàcil colonitzar Tità que no pas Mart. L’atmosfera de nitrogen ja la tindríem. A sobre, fa d’escut protector enfront les radiacions, cosa que no passa a altres indrets. Tant sols caldria afegir oxigen i fer desaparèixer uns quants gasos tòxics com el cianhídric. Molt bé, és una feina immensa, però a Mart encara ho serà més.\nLa llàstima és que l’atmosfera és tant densa que no permet veure gran cosa del cel. Quan la Huygens va descendir, no podia localitzar on era el Sol. L’únic que es veu és un cel de color taronja més o menys brillant i uniforme. Pensar que pots estar a la superfície de Tità, que allà a prop, cobrint el firmament hi ha el grandiós espectacle dels anells de Saturn i que no els pots veure, perquè els núvols ho tapen sempre, ha de ser molt frustrant!\nDe totes maneres, si algun dia llunyà aconsegueixen aclarir l’atmosfera, us podeu posar dempeus que el major centre turístic del sistema solar serà Tità. La imatge de Saturn i els seus anells creixent com un gegantesc arc de Sant Martí aparentment sòlid i ocupant bona part del cel visible deixarà en no-res la grandiositat del Gran Canyó del Colorado, les illes dels mars del sud o tot el que us passi pel cap.\nPublicat per Dan a 07:50 5 comentaris


Poca afluència de compradors als comerços de Barcelona malgrat els descomptes\nBarcelonaLes botigues de la carretera de Sants, a Barcelona, lluïen cartells als aparadors aquest matí que deien "Black Friday", d'altres hi posaven simplement "Ofertes", amb les lletres ben grosses, i alguns anunciaven preus tan rebaixats que atraurien a qualsevol. També hi havia comerços que fins i tot havien guarnit l'entrada amb globus de color negre per cridar l'atenció. Però ni d’aquesta manera. La gent passava de llarg. Encara que fos Black Friday i que la carretera de Sants sigui una de les vies comercials més llargues d'Europa, aquest divendres al matí amb prou feines es veien clients a les botigues.\n"El dia d'avui m'ha decebut", confessava Darwin Cunalata, que esperava darrere del taulell que algú es dignés a entrar a la sabateria Coturno, de la qual és encarregat des de fa quatre anys. Tots els articles tenien un descompte del 30%, un 10% més que en el Black Friday de l'any passat. "Faig més descompte perquè vull treure estoc, tots els articles són de temporada", justificava. Però en tot el matí, deia, només havia fet vuit vendes i ja estava gairebé per llançar la tovallola: "Jo crec que per molta oferta que faci, no vendré res. La gent té por. No surt. Només cal veure el carrer".\nAl carrer, just a tocar de la sabateria Coturno, hi ha un local tancat amb un rètol a la façana que diu "Es lloga". Dos locals més enllà n’hi ha un altre també amb la persiana abaixada. "Espero que demà sigui el dia fort de vendes", es mostrava una mica esperançat Albert Sospedra, que és propietari d'un dels comerços més antics de la carretera de Sants, la sastreria Sospedra, que va obrir el 1919, fa més d'un segle, i encara aguanta. Amb tot, l'home no confiava que el Black Friday els salvi de la catàstrofe provocada per la pandèmia: "El que venguem ara ho deixarem de vendre al desembre i en la campanya de Nadal". O sigui, que només servirà per enredar la gana.\n"Compraré per internet"\nEsther Sánchez sortia aquest migdia amb una bossa a la mà d'una botiga Pull&Bear, també a la carretera de Sants. Caminava amb pas lleuger perquè, se justificava, s'havia escapat de la feina un moment per anar a comprar. "Ni recordava que era el Black Friday. He anat a comprar avui perquè necessitava una cosa per al meu fill, que se li ha quedat petita. Però ara que ho dius, sí que aprofitaré per comprar aquesta tarda, però per internet", contestava sense deixar de caminar.\nEn canvi, l'Alba sí que recordava perfectament que avui és el Black Friday. Aquest migdia era a la Fnac de la plaça Catalunya comprant un mòbil: "El que tenia es va trencar la setmana passada i he esperat fins avui per aprofitar l'oferta". De fet, la secció de mòbils, tauletes i ordinadors de la Fnac era un dels pocs llocs on aquest matí sí que hi havia un cert moviment de clients. Malgrat tot, res de l'altre món. Perquè avui és el Black Friday, però de debò: un divendres negre per al comerç.\nblack friday ofertes Barcelona


A 'El fill de l'italià', l'autor de 'Quan érem feliços' rescata l'odissea d'un miler de mariners italians bombardejats per Hitler i refugiats el 1944 a Caldes de Malavella\nBarcelona - Divendres, 25/01/2019 | Actualitzat a les 18:20 CET\nAmb ‘El fill de l’italià’, una novel·la que rescata dues odissees basades en fets reals, una, la d’un miler de mariners italians refugiats a Caldes de Malavella el 1944, i l’altra, la del protagonista, veí de la localitat catalana, el periodista i escriptor Rafel Nadal ha guanyat aquest divendres el Premi Ramon Llull, un dels més reconeguts i més ben dotat de les lletres catalanes, amb 60.000 euros.\n“És una història d’amor, tendresa i intriga a la postguerra”r;, ha assenyalat Nadal (Girona, 1954), autor d’obres com ‘Quan érem feliços’ (Premi Josep Pla, 2012) i ‘Quan em dèiem xampany’ (2015). A la novel·la guanyadora ha traçat “el viatge cap a la recerca dels seus orígens i de la mateixa identitat”r; del protagonista, Mateu, que va créixer al si d’una família trencada i miserable de Caldes de Malavella. Aquest personatge està inspirat en un home que Nadal ha conegut, com ha explicat durant la roda de premsa després d’anunciar-se el guardó.\nDes de petit, Mateu ha crescut entre baralles i crits a la Mina, la casa més pobra de la localitat catalana, que tothom evita. “En els seus orígens s’oculta un secret del qual ningú en parla però que tots coneixen”r;, explica l’autor, ja que el poble està marcat per l’odissea d’un miler de joves italians que s’hi van refugiar en plena segona guerra mundial. Es tracta dels supervivents de l’enfonsament del cuirassat ‘Roma’, que va ser bombardejat pels alemanys el 9 de setembre de 1943 en venjança per l’armistici entre Itàlia i els aliats.\n“Vaig conèixer la història quan vaig fer una presentació de ‘La maledicció dels Palmisano’ a Caldes de Malavella –explica Nadal–. A l’acabar un lector em va dir si volia conèixer una història que havia passat allà i vaig quedar amb ell. Em va explicar allò dels mariners refugiats i després, durant la investigació, vaig conèixer qui em va inspirar el personatge de Mateu, que em va explicar la seva pròpia història i em va permetre utilitzar-la”r;.\n“La primera obsessió de Mateu és deixar enrere la misèria –revela l’autor–. Els botiguers de Caldes el perseguien perquè pagués els deutes del pare i dels germans. Ell no se sent còmode en aquella casa ni en aquella família i vol fugir-ne”r;. I ho fa, i es converteix en l’home més ric del poble. Un dia, una veïna li entrega una foto, que ell guardarà 30 anys en un calaix, fins a la mort de la seva mare, quan Mateu ja té 60 anys. Allà comença la recerca dels seus orígens, que tenen molt a veure amb “l’home que cantava cançons napolitanes”r;, apunta l’escriptor.\nAquí enllaça la història del miler de mariners refugiats a Caldes, que abans havien passat diversos mesos a Maó, l’illa de Menorca, que era el port neutral més pròxim al lloc del bombardeig del cuirassat, en què van morir 1.500 soldats italians. L’arribada a la localitat catalana dels supervivents, joves entre 20 i 30 anys, va causar molts conflictes. “Era la postguerra, tenien topades amb la Guàrdia Civil, tenien fred i gana, es relacionaven amb les dones del poble...”r;, afegeix Nadal.\n“Té molts nivells de lectura, tracta una peripècia històrica poc coneguda, que té a veure amb la història d’Europa, i també és una peripècia íntima, de recerca d’identitat, de tendresa”r;, ha destacat Carme Riera, membre del jurat juntament amb Pere Gimferrer, Carles Casajuana, Francesca Cristoffanini, Gemma Lienas, Isona Pasola i Emili Rosales.\n‘El fill de l’italià’ arribarà el 27 febrer a les llibreries en català a Columna i, en castellà, a Planeta (també s’editarà a França i a Itàlia).\nEls últims guanyadors del Ramon Llull han sigut Martí Gironell (2018), Pilar Rahola (2017), Víctor Amela (2016), Xavier Bosch (2015), Care Santos (2014), Sílvia Soler (2013), Imma Monsó (2012), Núria Amat (2011) i Vicenç Villatoro (2010). En la llarga història del guardó, des que el 1981 el va guanyar Joan Perucho amb ‘Les aventures del cavaller Kosmas’, hi han passat autors del nivell de Carme Riera, Terenci Moix i Pere Gimferrer.\nEl Hollywood de Jean Leon dona a Martí Gironell el premi Ramon Llull\nTemes: Premis literaris Premi Ramon Llull Llibres


Què ocorre amb les estacions? | Revista\nCanvi climàtic : Què ocorre amb les estacions?\nCada 2 de febrer, els habitants de Punxsutawney (Pennsilvània, Estats Units) esperen a l’alba la sortida d’una marmota del seu cau. Si aquesta projecta l’ombra, vol dir que la primavera tardarà a arribar unes 6 setmanes més. Si no es veu l’ombra, l’estació primaveral és prop. No és aquest l’únic ritual de pronòstic del temps climàtic a llarg termini que es dóna al món. Les témpores, les cabañuelas, etc., totes intenten pronosticar l’arribada de l’estació de la floració i el renaixement de la naturalesa. Però la veritat és que la majoria falla, més que no encerta, en les prediccions. Segons la revista National Geographic, la marmota només ha pronosticat el final de l’hivern de forma correcta el 28 % de les vegades en 60 anys.\nEn una època de transformacions en el clima mundial, l’estimació de l’arribada de la primavera s’està convertint en una petita odissea fins i tot per a científics i estudiosos de l’atmosfera i els meteors. I tot, perquè les fonts que fan servir habitualment els experts, com ara els índexs de pressió i d’humitat atmosfèrica, les condicions del vent, els butlletins de meteorologia marítima o les radiacions ultraviolades es queden obsoletes per a mesurar any rere any els efectes produïts pel temut canvi climàtic.\nUna primavera clàssica seria la que comença el 21 de març amb l’equinocci de primavera i conclou el 21 de juny amb el solstici d’estiu. Estaria caracteritzada pel color verd, per la germinació de les llavors, els arbres, les flors, etc. El clima d’aquesta estació s’associa amb pluja, humitat, sol, temperatures tèbies i, sobretot, amb el vent. Però des de fa unes dècades, la primavera es presenta unes setmanes abans del que és habitual i amb una meteorologia càlida, a penes sense pluges ni vent.\nLes causes d’aquest canvi es relacionen amb l’efecte hivernacle. L’escalfament del planeta a causa d’aquest fenomen esdevé la peça clau que explica que les primaveres actuals es diluïsquen i que les condicions de la resta d’estacions també s’hagen modificat.\nQue la primavera arriba abans ja ho ha establert el Panell Intergovernamental per al Canvi Climàtic (IPCC) de l’ONU. A Espanya, diferents estudis confirmen que les fulles dels arbres caducifolis broten uns 20 dies abans que fa 50 anys, que l’aparició d’insectes s’ha avançant uns 11 dies o que les temperatures que es registraven al començament d’abril a la dècada dels 50 s’assoleixen avui al començament de març. Aquests canvis quedarien en anècdota si no fos perquè són causa d’alteracions de fenòmens biològics, ecològics, agrícoles, socioeconòmics i fins i tot sanitaris.\nPer exemple, les onades de calor registrades a l’acabament de gairebé totes les primaveres des de 1999 comporten problemes en els conreus, ja que fan madurar les collites abans d’hora, paralitzen el creixement de les plantes i en fan disminuir el rendiment. La considerable reducció de capes de neu i de gel en diferents punts continentals i oceànics sembla també un clar efecte de l’escalfament progressiu de la Terra, un planeta que els últims 100 anys ha notat com la temperatura global s’ha incrementat entre els 0,3 ºC i els 0,6 ºC.\nL’efecte hivernacle i el Protocol de Kioto\nL’efecte hivernacle, tot i el seu halo negatiu, permet que la temperatura de la Terra es mantinga en nivells acceptables per a fer possible la vida. L’efecte hivernacle terrestre natural el produeixen els gasos atmosfèrics anomenats GEH (gasos amb efecte hivernacle): deixen passar l’energia del Sol a la Terra i, alhora, retenen la radiació produïda pels sòls escalfats. Si no fos per aquest tipus de gasos, la temperatura de les capes inferiors de l’atmosfera no superaria els 18 graus sota zero.\nPerò l’efecte hivernacle enclou una part negativa: com que augmenta la concentració d’aquest tipus de gasos a l’atmosfera, s’incrementa la temperatura. Aquests gasos provenen de les emissions de CO2, metà, etc., o bé de l’activitat humana (desforestació, canvi en la utilització de les terres…), i l’acumulació massiva és la que produeix l’escalfament excessiu de la Terra i, com a conseqüència, els trastorns climàtics, biològics o de la naturalesa. Segons dades del Grup d’Experts Intergovernamental sobre l’Evolució del Clima (GIEC), la concentració atmosfèrica de diòxid de carboni (CO2) a les últimes dècades s’ha incrementat en un 31 %. En nivells més alts o semblants es mouen les concentracions de metà (CH4) i de protòxid de nitrogen (N2O).\nEl Protocol de Kioto, que va entrar en vigor el 16 de febrer passat, vol reduir per al període 2008-2012 les emissions de gasos GEI un 5 % per sota dels nivells vigents de 1990. Tot i això, l’Agència Europea de Medi Ambient (AEMA) ha pronosticat per al 2080 una situació alarmant al sud d’Europa i, per tant, a Espanya, on es preveuen ones de calor cada vegada més intenses.\nPer a mitigar aquestes previsions, la promoció de l’ús d’energies renovables, el major control dels focus contaminants (indústries, empreses), polítiques punitives més severes, la reducció d’emissions de CO2 i la racionalització en l’ús de l’aigua es presenten com a alternatives factibles que permetran que puguem gaudir de primaveres, si no com les de fa cinquanta anys, almenys més d’acord amb les seues característiques climàtiques originàries.\nLa Terra ha sofert canvis climàtics grans i variats al llarg de la història de milions d’anys, transformacions que se solen produir de manera cíclica. El planeta sol registrar aquestes modificacions cada cent mil anys, en paral·lel amb els cicles d’avanç i retrocés glacial. Tot i això, no hem d’oblidar que, segons la majoria dels científics del món, des de fa dos segles l’activitat humana sembla responsable del canvi climàtic actual.\nCauses que influeixen en l’escalfament de la Terra\nEls científics i experts en l’estudi del “canvi global”, en què, a més del canvi climàtic, s’inclouen altres matèries com la disminució de la capa d’ozó, l’ús de recursos energètics i la biodiversitat, semblen resumir en dos els factors clau responsables de l’escalfament de la Terra.\nConsum de combustibles fòssils: la crema de recursos energètics produeix l’emissió massiva de gasos d’efecte hivernacle. El carbó natural, per exemple, emet més quantitat de CO2 que el gas natural.\nCreixement de la població mundial i augment de la riquesa: les pautes de consum d’una població en creixement constant i els canvis en l’estructura econòmica d’algunes nacions -com més rics som més consumim- provoquen emissions ingents de gasos d’efecte hivernacle.


Starlab, de l'espai a les neurones\nEmpresa de l'Any Empresa de l'any 2016\nNeuroelectrics, firma germana d'aquest grup català innovador, destaca per la seva projecció exterior, amb delegació als EUA i vendes dels seus neuroestimuladors a tot el món.\nDimarts, 21/02/2017 | Actualitzat el 28/12/2017 a les 18:01 CET\nDe l'espai al cervell. Si alguna cosa caracteritza Starlab, fundada pel matrimoni format pel físic i matemàtic Giulio Ruffini i l'economista Ana Maiques, és la idea de transformar la ciència en tecnologies amb impacte positiu en la societat.\nGuanyadora del premi Projecta d'EL PERIÓDICO DE CATALUNYA, patrocinat pel Port de Barcelona i que reconeix la internacionalització i projecció exterior, la firma està aconseguint els objectius que es van marcar els seus fundadors quan el 2000 van comprar la filial de la firma belga per a la qual treballaven i que havia fet fallida.\nA més a més del negoci vinculat amb l'espai, part dels seus esforços en l'actualitat se centren en la societat germana Neuroelectrics, creada el 2011; i que els manté més als EUA que a Espanya. De fet, tenen delegació a Cambridge, a prop de Boston, la capital biotecnològica dels EUA.\nAllà ja han aconseguit l'aprovació del supervisor del país, la Food and Drugs Administration (FDA), per a un estudi clínic sobre l'epilèpsia amb el govern de l'estat de Massachusetts amb el seu dispositiu neuroestimulador Wifi. Ho faran amb l'Starstim, un casc sense fil, però que a través de corrents elèctrics estimula certes parts del cervell per tractar des de malalties neurològiques fins a addiccions. Les proves es portaran a terme a l'hospital de nens de Boston i duraran uns dos anys. «No hi ha més dispositius aprovats amb aquesta tecnologia», proclama Maiques. Aquest dispositiu va ser un pas més respecte a l'Enobio, un equip portàtil amb el qual van començar aquest camí, que mesura els senyals cerebrals i els utilitza com a mitjà d'interacció entre el pacient i la màquina.\nMaiques, a més de responsable de Neuroelectrics és també la millor comercial de la companyia. No és rar veure-la lluir els seus cascos sense fil en trobades i reunions de tot tipus. Els seus dispositius s'han integrat en nombroses investigacions. Una d'elles la van portar de forma conjunta amb la Michael J. Fox Foundation, promoguda per aquest actor i que es dedica a investigar sobre la vinculació dels trastorns del son i l'alzheimer.\nL'any passat, entre Starlab i Neuroelectrics van facturar uns 4,5 milions d'euros, dels quals uns tres milions van correspondre al ram de neurociència, que també s'ocupa de l'activitat comercial. En l'actualitat estan immersos als EUA en negociacions per a una ronda de finançament d'uns 10 milions de dòlars i a la recerca d'aliances amb socis industrials. La companyia ven els seus productes a universitats, hospitals i grups d'investigació de tot el món.\nMaiques va guanyar el 2014 el premi 'Women innovators' de la Comissió Europea. Neureoelectrics, per la seva part, va ser escollida entre els 100 millors projectes emprenedors als EUA per la revista 'Entrepreneur' i millor start-up en salut el 2015 per l'edició britànica de Wired, entre altres reconeixements.\nTemes: El Periódico de Catalunya Empreses


Ara que ja hem vençut el 1r mes de les estades d’Estiu del Caragolet, podem dir que durant aquest primer mes, les estades d'Estiu han estat molt divertides i emocionants. Però a més, hem après moltes coses dels Indis i el seu entorn.\nAmb els “Indis ploma roja” i la “Gota Elisa” ha estat fàcil introduir-nos en el seu entorn. Hem anat coneixent i introduint a poc a poc nous conceptes i vivències. Vàrem començar per un conte i unes cançons (que ens encanten), hem conegut com viuen els Indis, quina és la vestimenta, el Tipi, com es desplaçaven amb els cavalls... I totes aquestes activitats, molt experimentals!\nHem realitzat safates d'experimentació, hem construït collarets, un Tòtem, un foc, hem fet activitats amb aigua, una sortida pel barri, hem pogut dur a casa treballs manuals i vivències amb els Indis... En definitiva ha estat un mes emocionant!\nPer finalitzar aquest mes de Juliol, vàrem realitzar una festa en relació al centre d’interès al pati de la Llar, amb un bon esmorzar i tots disfressats d’Indis.\nEls Indis del Caragolet, estem impacients per continuar gaudint d’allò més durant el mes d’Agost!


Més de 160 artistes retraten la Seu Vella de Lleida per commemorar la seva diada - 7accents\nMés de 160 artistes retraten la Seu Vella de Lleida per commemorar la seva diada\nLa festa anual organitzada per l'Associació Amics de la Seu Vella ha comptat també amb un mercat de productes i l'exhibició de vehicles antics\nLleida 31.10.2016 05.00 h\nUn total de 163 persones s'han concentrat al turó per dibuixar o pintar l'històric monument. (Foto: Associació Amics de la Seu Vella de Lleida)\nLa Seu Vella de Lleida ha acollit un total de 163 persones que s'han concentrat al turó per dibuixar o pintar l'històric monument amb motiu de la seva festa anual de l'últim diumenge d'octubre. Artistes professionals i aficionats han participat en la iniciativa plantejada pels Amics de la Seu Vella, que s'ha encarregat de recollir la llista dels inscrits i ha fotografiat les seves obres per presentar-les als organitzadors del rècord Guinnes perquè recullin la iniciativa com el major nombre de persones dibuixant alhora un monument. Tanmateix, la celebració ha comptat amb un mercadet de productes relacionats amb l'emblematic monument i una exhibició de vehícles antics.\nLa de l'últim diumenge d'octubre és una celebració organitzada per la societat civil que vol demostrar l'estima dels lleidatans per l'antiga catedral i sumar així arguments perquè s'acabi declarant Patrimoni de la Humanitat. Aquest diumenge artistes i aficionats de totes les edats han plasmat una Seu Vella envoltada de boira. La voluntat de l'Associació és que el nombre de participants quedi establert com a rècord Guinnes. Aquest ha estat el plat fort de la 35a edició d'una festa que ha convidat a viure el monument amb els cinc sentits. Per això, també s'han presentat productes gastronòmics com xocolata i galetes amb la forma de la Seu Vella.\nA banda de la presència de pintors i dibuixants, la celebració del Dia de la Seu Vella també ha comptat amb una exhibició de vehicles històrics i el mercat Seuvellamania, amb productes relacionats amb el monument com, per exemple, la galeta Lo campanar, presentada pel Gremi de Forners de les Terres de Lleida.


Les acusacions mantenen la petició de 21 anys de presó pel crim al Caribbean - El Gerió Digital\nLes defenses han modificat el relat dels fets\nDimarts, 29 de maig de 2018 14:30h\nDesprés d'escoltar tots els testimonis, els investigadors, els forenses i la declaració dels dos processats al judici, el fiscal Víctor Pillado i l'advocada de l'acusació particular Mònica Tarradellas mantenen l'acusació per assassinat contra els dos acusats de clavar una pallissa mortal a un jove a l'exterior de la discoteca Caribbean de Girona el 31 de gener del 2016.\nTot i això, tant la fiscalia com la família de la víctima han modificat el relat de fets tenint en compte les declaracions dels diversos testimonis. Sostenen que durant la nit hi va haver una primera baralla amb un dels acusats, Taoufik el Y. i la víctima implicats. Segons el relat de les acusacions, durant la disputa (provocada per un deute de drogues) el processat va agredir la víctima, qui va respondre traient un ganivet i fent-li un tall al llavi a l'acusat.\nSegons les acusacions, l'altre acusat, Mohamed B., va arribar al lloc de la baralla en aquest moment i va veure Taoufik el Y. ensangonat i el seu agressor que fugia corrents. Llavors, després que Taoufik el Y. l'instés a atrapar-lo, el va perseguir. Uns metres més enllà, va aconseguir aturar-lo.\nAleshores, sostenen fiscalia i acusació particular, entre els dos el van començar a colpejar, sobretot a la zona del cap. Tot i que reconeixen que Mohamed B. va para d'atonyinar la víctima "segons abans" que acabés l'agressió, afegeixen que en aquest moment el jove agredit ja estava estès a terra, "indefens" i sense possibilitat de defensar-se mentre Taoufik el Y. continuava donant-li cosses al cap.\nLes acusacions exposen que Mohamed B. també tenia intenció de matar la víctima o, com a mínim, sabia que era "probable" que morís com a conseqüència de l'agressió. "Les zones del cos atacades, la virulència i la reiteració dels cops van ser idònia per causar-li la mort", subratlla l'advocada de l'acusació particular.\nL'advocat de Taoufik el Y., Joan Pere Zapata, ha elevat a definitiu el seu escrit de conclusions provisionals i argumenta que no va ser un assassinat, sinó un homicidi imprudent en concurs amb un delicte de lesions. A més, sol·licita diverses atenuants perquè sosté que el processat va actuar en legítima defensa, fruit d'un arravatament, sota l'efecte de les drogues i l'alcohol i que ha consignat 10.000 euros per reparar el dany.\nLa defensa de Mohamed B., encapçalada pel lletrat Sergio Noguero, sol·licita l'absolució perquè sosté que aquest acusat no va propinar cap dels cops mortals a la víctima. Segons el relat de fets que fa l'advocat, Taoufik el Y. va clavar "tres trepitjades al cap de la víctima amb tota la seva ràbia" quan Mohamed B. ja havia marxat del lloc. Com a alternativa proposa que es condemni Mohamed B. com a autor d'un delicte de lesions amb una atenuant d'embriaguesa perquè ell mateix va reconèixer que es va intercanviar algun cop de puny amb la víctima durant un primer forcejament.\nUn cop les parts han formulat les conclusions, el magistrat-president entregarà l'objecte del veredicte als membres del jurat popular, que es retirarà a deliberar fins a tenir una decisió.


Pràctiques Snap! 5 – Llapis (dibuix) – GamifiCAT\nPràctiques Snap! 5 – Llapis (dibuix)\nAquesta és l’última entrada de les pràctiques dedicades a les categories de blocs del llenguatge de programació visual Snap! Fins ara, hem vist els blocs de la categoria de control i moviment, els d’aparença i so, els de sensors i operadors i els de variables. Amb tots ells hem creat un primer projecte d’un ratpenat volador interactiu!.\nAra, només ens queda la categoria de “Llapis”. Amb aquesta categoria podem dibuixar qualsevol cosa: començarem un nou projecte i dibuixarem un quadrat.\nAprofitant tot el que hem après sobre els blocs de control i moviment, aprendrem a dibuixar figures geomètriques i començarem per un quadrat.\nPrimer hem de crear un nou projecte i, després, fer que la fletxa “Objecte” dibuixi un quadrat com aquest amb els blocs del llapis.\nEls blocs del llapis serveixen per dibuixar. Tal i com ho faríem si tinguéssim un paper i un llapis al davant, per començar a dibuixar hem de fer servir el bloc “baixa el llapis” i per parar de dibuixar, hem de fer servir el bloc “puja el llapis”.\nSi volem esborrar el que hem dibuixat, necessitarem el bloc “neteja”. Veurem que a la paleta tenim més blocs de llapis per canviar el color, canviar la mida del traç, etc. Mostrem els bàsics però si vols trastejar els altres, endavant!\nMOU I GIRA\nPerquè la nostra fletxa comenci a dibuixar el quadrat, hem de pensar a posar els blocs del llapis abans i després d’allò que volem dibuixar: el “baixa el llapis” anirà abans i el “puja el llapis”, després.\nComencem a dibuixar el quadrat i provem aquestes combinacions:\nSi fem moure 100 passes la fletxa amb els blocs del llapis (tres blocs de codi a la imatge – baixa llapis – moure 100 passos – puja el llapis), veiem que dibuixa una línia de 100 passos.\nSi, a més, li afegim un gir de 90º es quedarà apuntant cap avall (quatre blocs de codi a la imatge – baixa llapis – moure 100 passos – gira 90 graus – puja el llapis).\nSi, a sota, hi afegim encara un altre bloc de moure 100 passos, dibuixarà un angle recte de 90º i es quedarà apuntant cap a l’esquerra (cinc blocs de codi a la imatge – baixa llapis – moure 100 passos – gira 90 graus – moure 100 passos – puja el llapis).\nPer completar el quadrat, haurem de d’afegir un total de quatre parelles de blocs “moure-gira” dins dels blocs del llapis. Si es mou i gira quatre vegades, aconseguirem dibuixar un quadrat. Segueix la seqüencia de la imatge per acabar de dibuixar el quadrat al teu projecte.\nQuants blocs de moure i gira manquen per completar el quadrat? Afegeix-los d’un en un fins que la fletxa tanqui el quadrat.\nCom hem vist, podem dibuixar un quadrat amb blocs de llapis i moviment, però si ens fixem, els nostres blocs es repeteixen quatre vegades, que corresponen a cada costat d’un quadrat. Les passes determinen la grandària (canvia-les per trastejar); el gir, orienta la fletxa cap a una direcció determinada. Trasteja també el valor del gir.\nNormalment, les persones, podem dibuixar un quadrat sobre un paper sense pensar-hi massa. Però com la nostra fletxa no sap fer res sense que li diguem en el llenguatge Snap!, no sabrà per on començar.\nLi hem d’explicar en passos i graus perquè es pugui moure coherentment per la pantalla. Pensem en la definició d’un quadrat: “Rectangle que té els quatre costats iguals”. Com hem vist, tenim un parell de blocs repetits quatre vegades, el bloc de “moure 100 passos” i el de “gira 90 graus”. Snap! té un bloc que facilita la feina!\nPer dibuixar el nostre quadrat més eficientment, necessitarem els blocs de moviment i gir que ja coneixem i un nou bloc de control (groc) que es diu “repeteix vegades”.\nEl bloc de control “repeteix vegades” s’assembla al bucle de “per sempre” perquè s’hi pot posar blocs a dins. Trobarem dos blocs “gira graus”: un gira en el sentit de les agulles del rellotge i l’altre, en el sentit contrari de les agulles del rellotge. En realitat, tant fa quin seleccionem: tria el que t’agradi més! Simplement el quadrat girarà cap a un cantó o cap a un altre:\nPrimer, hem de localitzar aquests blocs a les seves categories i arrossegar-los des de la paleta de blocs a la zona de programació, la pestanya de “Programes”.\nUn cop tenim aquests tres blocs a l’àrea de treball, hem de posar els blocs blaus de moviment dins del bloc de control.\nPer aconseguir el quadrat, necessitem que el moviment i el gir es repeteixin quatre vegades.\nPensa a posar el bloc “baixa el llapis” damunt del bloc “repeteix vegades” i el bloc “puja el llapis” sota de la repetició.\nCom a bones pràctiques hem fet dues coses més:\nAfegir la posició de l’objecte i posar-lo al centre de la pantalla (x=0 y= 0).\nAturar el projecte un cop hagi acabat de dibuixar el quadrat amb el bloc de control “atura tot”.\nPodem jugar amb els passos i canviar-ne el valor: si fem només 10 passos, ens quedarà un quadrat molt petit. Si en fem 500, sortirà de la pantalla de visualització. Prova diversos valors.\nTambé pots trastejar els valors dels graus. Si el total sempre ha de ser 360 graus (90×4), quants graus necessitem per dibuixar un triangle?\nResultat del projecte: aquí deixo el projecte d’exemple d’aquesta cinquena pràctica del llapis per dibuixar un quadrat de 100 píxels a Snap!\nConsell: “desa” el teu projecte a Snap! amb un nom que l’identifiqui, com per exemple: “Pràctica 5. Llapis i dibuix”. Si segueixes a la propera pràctica, fes una copia d’aquest primer projecte.\nPer fer-ho, clica l’opció “desa com” i posa-li per exemple “Pràctica 6. Crea bloc – dibuixa un quadrat”. Si vas fent totes les pràctiques sobre el mateix projecte, només tindràs un projecte. Si les deses separadament, tindràs un projecte per a cada pràctica.\nSegueix a “Pràctiques Snap! 6 – Crea un bloc 1 (Dibuixa un quadrat)” per crear un bloc propi a Snap! Ara que ja saps com funciona el quadrat et serà molt fàcil!\n← Pràctiques Snap! 4 – Variables (punts)\nPràctiques Snap! 6 – Crea un bloc 1 (Dibuixa un quadrat) →


Urbanisme - Balaguer TV\nFaçana de la Diputació de Lleida (Arxiu) La Diputació de Lleida, a través dels Serveis Tècnics, ha distribuït els 4 M€ de què disposa enguany la partida del Pla d’Arranjament de Camins Locals, consignada als pressupostos de la corporació. Aquesta...\nLa Paeria de Balaguer ha començat aquest dilluns la reparació del paviment de la plaça Sant Salvador malmès pel pas dels vehicles. L’obra va a càrrec de la brigada municipal i està previst que finalitzi la setmana que ve. La...\nLa Paeria de Balaguer ha iniciat la substitució de la coberta de l’edifici dels antics jutjats. Es tracta d’una reparació que substituirà la coberta que actualment presenta problemes d’estanquitat que afecten a les plantes interiors i especialment a l’estructura de...\nLa Paeria de Balaguer canvia l’enllumenat a la plaça Mercadal\nLa Paeria de Balaguer ha substituït el cablejat dels quatre fanals centrals de la plaça Mercadal després de detectar que bona part d’ells no funcionaven. Aquests han estat uns dies fora de servei i ja tornen a funcionar amb total...\nLa Paeria de Balaguer licita les obres de la plaça dels blocs de La Caixa\nLa Paeria de Balaguer va obrir la passada setmana el procés de licitació per a l’execució de la plaça dels blocs de La Caixa ubicada a la carretera de Camarasa. El proper dia 30 s’obriran les pliques que s’hauran presentat...\nComencen les tasques de reparació de les cobertes dels nínxols al cementiri de Santa Maria\nLa Paeria de Balaguer ha iniciat les tasques de reparació de la teulada dels nínxols del cementiri vell. Una actuació que permetrà reparar unes cobertes que estaven en mal estat i que provocaven filtracions. L’obra consisteix en retirar les teules...\nRecta final de les obres de restauració del Castell Formós de Balaguer, que obrirà portes a la tardor\nBalaguer continua a bon ritme les obres de restauració del Castell Formós, consistents en la instal·lació d’una coberta a una de les sales i la museïtzació de l’espai amb plafons informatius. Aquest mes de setembre, els operaris finalitzaran la instal·lació...\nBalaguer arranja l’últim tram de vorera del carrer Noguera Pallaresa\nBalaguer arranja l’últim tram de vorera del carrer Noguera Pallaresa. Fins ara s’havien realitzat actuacions al voltant dels carrers Urgell i Cadí i s’espera que a finals d’any estigui acabat el tram fins al carrer Sant Crist. Son 80 metres...\nUn escalador neteja la vegetació de la façana de l’església de Santa Maria\nLa Parròquia de Balaguer realitza periòdicament la neteja de l’exterior dels diferents temples de la ciutat per tal de mantenir-los en bones condicions. S’han fet actuacions a l’església del Sagrat Cor, la del Miracle, Sant Domènec, la basílica del Sant...\nBalaguer reprèn la restauració de façanes al centre històric\nBalaguer rehabilitarà 30 façanes del centre històric a través del programa Treball als barris. Per dur a terme aquesta actuació, que s’ha iniciat aquesta mateixa setmana, s’han contractat 12 persones, 6 oficials, 3 peons i 3 pintors. Aquestes obres de...


Got Talent. Lo mejor del mundo\nSanti Millán porta en aquesta ocasió una altra de les actuacions més recordades del concurs a nivell mundial. Es tracta de Paul Potts, que treballava en una botiga de mòbils quan, de la nit al dia, es va convertir en el primer guanyador de la història de Britain's Got Talent quan va cantar Nessun dorma amb la seva prodigiosa veu. La resta ja és història: més de 3 milions de discos venuts, gires internacionals i una adaptació cinematogràfica de la seva vida en la qual el britànic va ser interpretat per James Corden. A més, el programa mostra l'actuació de Patrizio Ratto, que va deixar bocabadat el jurat de la 14a edició d'America's Got Talent en cantar i ballar mentre tocava el piano. Avui, l'artista ha desenvolupat una reeixida carrera a Itàlia, on ha participat en diversos concursos de talents. Finalment, Lola McQueen, una drag queen sorda, deixa atònit el jurat de Got Talent Bèlgica fent playblack d'un tema de P!nk i guanyant el Passi d'Or que la va catapultar a la següent etapa del concurs.


Diari il·lustrat: Aturem-nos i escoltem\nConvocats sota els vells mots del Hi havia una vegada… milers de persones deixen de tocar de peus a terra i s’enlairen cap a l’univers de la imaginació, la fantasia, les històries… i es deixen seduir pel poder dels contes. Per tant, si aquests dies heu passejat pels carrers de Barcelona i heu vist a tot de gent embadalida i somiadora, vol dir que hauran a assistit a alguna de les sessions que ens ha ofert del 20 al 27 d’octubre el III Festival de Narració Oral de Barcelona, el Munt de Mots.\nAquest festival pretenia reivindicar la narració oral com a una activitat necessària per a la nostra societat. Una societat ràpida, en canvi constant i sovint encasellada en uns patrons vitals que semblen inamovibles. Els contes aturen el temps i transporten a l’oient a un món nou on el cervell ha de treballar de valent per arribar fins a racons insospitats de la nostra ment. El relat oral pot substituir amb molt bons resultats al relat audiovisual on tot ve donat i mastegat.\nAquest dies hem pogut gaudir de més de 40 activitats dutes a terme per més de 30 narradors de 9 països diferents en més de 30 punts de la ciutat de Barcelona. Teatres, centres cívics, biblioteques, així com alguns locals barcelonins han obert les seves portes per acollir a un públic que s’ha rendit al poder de la paraula, al poder del relat. L’èxit d’un festival d’aquestes característiques ens ha de fer reflexionar a tots plegats. Què ho fa que més de 2.000 persones hagin volgut dedicar unes hores del seu temps a seure i escoltar?\nDes de temps immemorials l’home ha explicat històries per fer entendre als seus coetanis els fets més enrevessats o complicats, però alhora els contes han servit per transmetre ensenyances, valors, actituds… Vivim una època complicada en la que la cultura es veu atacada cada dia per uns polítics que la menystenen. Fins i tot fa uns dies sentíem a cert ministre declarant de pèrdua de temps les matèries artístiques que s’imparteixen en els centres educatius. Si no cuidem la cultura, el desenvolupament de la imaginació, la potenciació de la creativitat i el transcendir, serà molt difícil que avancem com a societat. Una societat autòmata i aculturada és com un titella inanimat, una societat estimulada té l’èxit assegurat. Plantegem-nos realment quin futur volem per als nostres fills i per a nosaltres mateixos. Volem viure en la immediatesa, en la pressa, en el tot fet…, o preferim entonar el tot és possible… ?\nEls grans oradors, els polítics, els publicistes, els comercials… se serveixen cada dia més dels recursos de l’storytelling perquè el relat eloqüent i narratiu sedueix, capta l’atenció, convenç. Probablement per aquest mateix motiu i coneixement eviten donar més visibilitat a aquest vell art. Diu un proverbi xinès que si tenim dues orelles i una boca, és per escoltar el doble i parlar la meitat. Si ens apliquéssim aquesta màxima i no ens dediquéssim a esperar que el del costat calli per rebatre’l enlloc d’escoltar-lo i dialogar-hi, potser aconseguiríem valorar allò que tenim enlloc d’enyorar allò que ens manca.\nEl Munt de Mots ens ha ofert històries en català, euskera, castellà, anglès, francès, llengua de signes catalana i fins i tot en huottüja ttihuene (una llengua indígena piaroa). Més enllà del què deien les paraules concretes, el missatge arribava al cor dels assistents com una llosa i aconseguia sobrepassar llengües i dialectes, perquè en el fons de tot s’hi transmetia un sentiment. Un sentiment, que les paraules saben vehicular i que és capaç de moure muntanyes. Els narradors ho saben i Barcelona s’hi ha bolcat pel gust del deixar-se emocionar, transportar a nous mons i en definitiva, pel gust d’aturar-nos i fer volar la imaginació.\nEnllaç a l'article a bloc de l'Escacc\nPublicat per Diari Il·lustrat a 12:29\nEtiquetes de comentaris: Barcelona, contacontes, contes, cultura, munt de mots, narració oral


en.medi@, mes a mes | Coladepez\nFecha de publicación original: 8 febrero, 2000\nAvui ens mirarem el melic. És a dir, parlarem una mica de nosaltres. En un dia com avui, fa un any, després de moltes nits d’insomni i anys de preparació, vàrem posar en funcionament en.medi@, una tecnologia conceptual desenvolupada per Enredando.com, S.L., l’objectiu de la qual era crear un context de debat, recerca i treball en grup per a la generació de continguts, la gestió del coneixement, l’aprenentatge col.lectiu i la progressió conjunta d’idees compartides.\nDes d’aleshores, excepte alguns sanglots justificats per les vacances estacionals i altres imperatius del calendari, les xifres d’en.medi@ han anat augmentant moderadament pel que fa a subscriptors, mentre que l’índex de participació i, sobre tot, la qualitat dels continguts ha experimentat un augment notable. Durant el mes de gener es va doblar la mitjana de missatges mensuals i, per primer cop des que en.medi@ funciona, hi va haver més contribucions des d’un altre país (l’Argentina) que des d’Espanya. Però en.medi@ encara és a la infantesa. Amb prou feines hem explorat les possibilitats que ofereix un espai d’aquestes característiques, el projecte global del qual anirem desplegant en diverses fases a mig termini. Aquest aniversari el celebrarem obrint algunes planes noves a la web d’en.medi@ que facilitaran la consulta i la gestió dels coneixements aportats pels participants.\nHi pot haver discrepàncies més o menys grans sobre el funcionament d’en.medi@ i les ondulacions de la seva fidelitat a l’objectiu d’esdevenir un espai de debat i de recerca sobre els Nous Mitjans en la Societat de la Informació. Però, parlo pel que em correspon, no tinc cap mena de dubte que hem complert de sobres amb la idea de fomentar l’aprenentatge col.lectiu, de progressar de manera conjunta i, sobre tot, de generar continguts i gestionar coneixement. Al llarg d’aquest any, en.medi@ ha fet veure el seu potencial per esdevenir un espai relacional, en el qual moltes de les preocupacions actuals d’Internet són afrontades des d’una altra perspectiva, com l’excés d’informació, la qualitat i autenticitat d’aquesta. Hem assistit a debats plens de referències intel.ligents i contrastables, en les quals s’hi feia palès que els participants havien clavat colzes per treballar les seves contribucions fins al nivell més elevat. I entre tots hem creat una metodologia, una certa cultura de discussió i intercanvi de coneixement que ha donat un to particular a les relacions entre els participants.\nEn aquests moments, l’espai compta amb més de 800 subscriptors, xifra que ens sembla raonable si tenim en compte que en.medi@ des del principi ha donat preferència a la qualitat per sobre de la quantitat, i que no ha tingut altra campanya de llançament que la que vàrem promoure des d’aquest editorial i el boca a orella, mecanisme molt més eficaç, sens dubte, que la capacitat de difusió d’en.red.ando. Pels missatges que ens arriben per via “assumptes interns”, sabem que diferents departaments universitaris espanyols, de l’Amèrica llatina i dels Estats Units, de disciplines tan diverses com comunicació, psicologia social, enginyeria o antropologia, empren en.medi@ com a espai de consulta, de suport per a tesis i projectes de recerca i, per descomptat, d’intercanvi de coneixements.\nCom els usuaris d’aquest espai saben, cada mes publiquem un resum dels debats més interessants, així com una síntesi estadística de la participació, procedència i professió del@s subscritpr@s. A més, hi afegim tots els recursos de coneixement aportats, com adreces d’Internet, ressenyes bibliogràfiques o documentació d’altra mena. Fins ara, aquest resum el distribuíem per correu electrònic i simultàniament quedava penjat a la plana “I+D+D” juntament amb totes les altres contribucions del mes corresponent. Això dificultava fins a cert punt, o convertia en un exercici massa laboriós, el seguiment de tots els temes que s’havien debatut a en.medi@ des que es va crear.\nA partir d’ara aquests resums també estaran agrupats a “en.medi@ mes a mes”, una nova zona de la web que permetrà fer-se una idea d’un sol cop d’ull del que ha anat passant a l’espai de debat. L’enllaç que conduirà a les planes des d’on es podran consultar els resums mensuals, les estadístiques i tots els recursos aportats pels participants s’anomenarà, és clar, “Resumen del mes”, i des d’avui formarà part del menú de les planes web d’en.medi@. El mes de març crearem “en.medi@ tema a tema”. En aquestes planes hi publicarem els resums temàtics de tots els debats que hagin tingut una certa entitat, sigui pel nombre de participants o pel de contribucions. D’aquesta manera serà més fàcil completar el quadre de l’activitat que té lloc a en.medi@. Així, tant els subscriptors com els internautes que visitin la web tindran l’oportunitat de fer un seguiment detallat de tot el que s’esdevé en l’espai de debat. I, al mateix temps, podran aprofitar el coneixement col.lectiu acumulat fins ara.\nPel que fa a “Tecnología de encuentro” i de gestió del coneixement, Enredando.com hem dut a la fase de proposta el desenvolupament d’en.medi@ per a diferents clients (empreses, entitats, cooperatives, administracions locals), especialment adaptat a les necessitats de cada cas. Aquestes iniciatives trauran profit de l’experiència obtinguda fins ara gràcies a l’espai que tenim en funcionament a en.red.ando i, a canvi, obriran noves possibilitats per millorar-lo constantment.\nFinalment, no vull acabar aquestes línies sense fer arribar una abraçada ben forta de felicitació a Vicent Partal i Assumpció Maresma, director i “alma mater” de Vilaweb respectivament, pel premi Ciutat de Barcelona de mitjans de comunicació 1999, que per primer cop l’han concedit a un mitjà que només existeix a Internet. Quan vaig trucar a en Vicent per felicitar-lo pel premi, el primer que em va dir va ser: “Això és el reconeixement no només de Vilaweb, sinó del que hem fet entre tots a Internet en aquests quatre o cinc anys des de Catalunya”. El dia que es despisti li munto un en.medi@ a la seva Vilaweb per certificar que efectivament aquests anys no han passat debades.