Un Ban de prevenció d’incendis recorda que no es poden llençar coets, focs d’artifici ni fer fogueres a les urbanitzacions — Ajuntament d'Olèrdola\n22:47 del 28 de gener de 2022\nUn Ban de prevenció d’incendis recorda que no es poden llençar coets, focs d’artifici ni fer fogueres a les urbanitzacions\nUn Ban de prevenció d’incendis recorda que no es poden llençar coets, focs d’artifici ni fer fogueres a les urbanitzacions En estar a menys de 500 metres de zones forestals, a les urbanitzacions de Can Trabal i Daltmar resta vigent la prohibició d’encendre foc http://www.olerdola.cat/news/un-ban-de-prevencio-d2019incendis-recorda-que-no-es-poden-llencar-coets-focs-d2019artifici-ni-fer-fogueres-a-les-urbanitzacions http://www.olerdola.cat/news/un-ban-de-prevencio-d2019incendis-recorda-que-no-es-poden-llencar-coets-focs-d2019artifici-ni-fer-fogueres-a-les-urbanitzacions/@@download/image/CartellRevetllesOK.jpg\nEn estar a menys de 500 metres de zones forestals, a les urbanitzacions de Can Trabal i Daltmar resta vigent la prohibició d’encendre foc\nNo es poden llençar coets, ni focs d’artificis ni fer fogueres a les urbanitzacions. Així ho recorda un ban de prevenció d’incendis que aquest mateix divendres, 18 de juny, ha signat l’alcalde d’Olèrdola, Lucas Ramírez.\nEn el ban es transcriu que en l’article 15 del Decret 64/1995, de 7 de març, pel qual s’estableixen mesures de prevenció d’incendis forestals, s’estableix que: “En els terrenys forestals siguin o no poblats d’espècies arbòries i a la franja de 500 metres que els envolta, en el període comprès entre el 15 de març al 15 d’octubre, resta prohibit:\n- La utilització de bufadors o similars en obres realitzades en vies de comunicació que travessin terrenys forestals.”\nAquesta prohibició, tal i com recorda el ban, suposa que a les urbanitzacions de Can Trabal i Daltmar, al estar a menys de 500 metres de zones forestals, està TOTALMENT PROHIBIT, encendre foc i llençar coets, focs d’artifici o qualsevol artefacte que contingui foc. Es molt important recordar que el dia de la revetlla de Sant Joan i Sant Pere, a les urbanitzacions del municipi d’Olèrdola, NO ES PODEN LLENÇAR COETS, FOCS D’ARTIFICI NI FER FOGUERES.”\nEn el ban s’indiquen consells per a millorar l’habitatge i mantenir un entorn més segur davant dels incendis forestals:


L’aigua del mar, a 25 graus, set dècimes per damunt de la mitjana | betevé Web\nManel Cascante Torrella@manelcascante dilluns 17 de juliol, 2017 , 11.15\nDiego Lázaro fa 11 anys que mesura la temperatura de l’aigua del mar\nA 'El matí de Barcelona' hem parlat amb Diego Lázaro, l'observador meteorològic que cada setmana s'encarrega de mesurar metòdicament la temperatura superficial del mar a la Barceloneta\nDiego Lázaro és el meteoròleg que pren el pols a la temperatura de l'aigua del mar de forma manual des del gener del 2006, concretament, a l'espigó del Gas, al costat de la platja de la Barceloneta. Per fer-ho empra un aparell casolà per agafar una mostra d'aigua a un metre de profunditat sempre al mateix indret. Posteriorment, l'extreu, i mitjançant la sonda d'un termòmetre de precisió en determina la temperatura. A banda de mesurar la temperatura de l'aigua del mar, en Diego també s'encarrega de fer una observació de les condicions meteorològiques i la situació marítima. Les dades les obté cada divendres a quarts de quatre i en penja els resultats al seu blog, a banda de difondre-ho a les xarxes.\nL'expert ha explicat a 'El matí de Barcelona' que la temperatura de l'aigua del mar fluctua a causa de diversos factors com la temperatura ambiental o la radiació solar. Si l'aigua és més transparent es pot escalfar més i a més profunditat que no si l'aigua és més tèrbola. El vent també hi intervé, sobretot el garbí, freqüent al litoral barceloní, ja que afavoreix que es produeixin afloraments de les aigües profundes i més fredes. També poden intervenir-hi altres elements com les precipitacions, la nuvolositat, l'aportació d'aigües procedents dels rius o l'època de l'any, entre d'altres.\nEls valors de temperatura extrems enregistrats en 11 anys de mesura són 11,8 ºC de temperatura mínima, el febrer del 2006, i 27,1 ºC de màxima el juliol del mateix any. El meteoròleg ha destacat que, enguany, de moment, en 22 ocasions ha enregistrat una temperatura superior a l'habitual i només en sis ocasions ha estat per sota.\nDiego Lázaro va començar a prendre la temperatura de l'aigua del mar a Sitges l'any 1999, en part pel fet que Catalunya disposa de poques mesures manuals i de molts quilòmetres de litoral.\nA continuació podeu escoltar l'entrevista sencera a Diego Lázaro a 'El matí de Barcelona', a betevé 91.0 fm:


SENSE DATA LÍMIT: S´ACOSTEN LES VACANCES....\nS´ACOSTEN LES VACANCES....\nVisc un moment de relativa calma: feina tranquil.la, classes de dansa (tinc uns alumnes que no me’ls mereixo i he començat ballet de nou, com ho trobava a faltar!), bolos , poquets, ja sabem, la crisi…però que m´omplen tant..., nova casa amb vistes a mar (que si, que si, de lluny, entre l´estació i l´edifici de davant…) i muntanya, una satisfactòria relació sentimental, poquets amics però ben avinguts, projectes que començo amb el risc sempre present de no acabar-los, tranquil·litat amb tot plegat però... massa per mi? Qualsevol em diria, be, de fet ja m´ho recorden contínuament, que soc afortunada i que no em puc queixar, i en soc conscient, jo, cada dia quan em llevo al matí, d´aquesta fortuna però mira tu que també tinc aquesta tonteria de no conformar-me amb les coses amb que la majoria somia. Quan tot va sobre rodes, sento que em falta algo, que en qualsevol moment es trencarà aquest equilibri i ja començo a pensar si no soc jo la que ho propicia tot plegat. Alguns hi diuen cul inquiet, altres m´acusen de no saber el que vull (aquest tenen una mica més de mala llet), la majoria no em fan ni cas esperant que es produeixi un booom que sempre acaba per arribar... M´ofego amb tanta calma, trobo a faltar el factor sorpresa, els riscos innecessaris (o no), una mica de bogeria o potser de seny... ja no ho sé. NO SÉ, NO SÉ... Quina angoixa de vegades, en no saber per on tirar. Un dia em llevo i el món, el meu és clar, no parlarem d´ell en general, em sembla meravellós. D´altres me´n vaig a dormir pensant què faig jo de productiu, que hi aporto, com podria canviar certes coses. I no em refereixo al fet de plantar-me a la Pça. Catalunya a protestar, que també està be, sinó d´algo més mundà, reconec, com és passar per la vida sentint-te útil i sabent que en un futur algú et recordarà per allò que vas significar. Pot semblar egocèntric, però, no ens enganyen, tothom ho és d’egocèntric, només que alguns, com jo, ho reconeixem públicament, i altres es posen la disfressa de mare Teresa de Calcuta, va a gustos.\nEn fi, aquesta és la meva reflexió d´avui, potser perquè s´acosten vacances i, així com tothom s´omple de bons propòsits a fi d´any, a mi em passa quan acaba la temporada de feina. Penso en com seria no tornar d´aquestes vacances i refer una vida de nou, començant de zero, mantenint allò que consideres valuós però descartant tot allò que ja no te sentit o cap al·licient. Però cal tocar de peus a terra, suposo que és el que li passa a la gran majoria. Així que, en el fons, no soc tant diferent de la resta.\nBy Ondeiamar a les 10:38\nSirvi 29 de juny de 2011 a les 12:55\nOoooh! Em sona tant tot això que dius... crec que, en el fons, és una qüestió de covardia i comoditat. Ojo, que jo ho sóc tant o més que tu i que, no ens enganyem, la majoria (em penso que no estem soles en això). Gairebé tothom trencaria amb la seva vida d'obligacions i insatisfaccions per fer el que realment és important, que és viure-la. Però ja ens hem preocupat tots de lligar-nos ben lligats per tenir una excusa per no "poder" fer-ho.\nTotes dues coneixem una persona que ha sabut fer el que necessitava, vivint el present sense deixar-se lligar per res. Si té por o no, no ho sé, però ha tingut el valor de viure, i no només sobrevirure. L'admiro, la veritat.\nEn crisis existencials sóc una experta (sense resoldre totes, però una eminència en la matèria...).\nGaudeix de les vacances!!!\nLLAPISLLIB 29 de juny de 2011 a les 22:42\nDoncs jo crec que necesites un canvi i no em refereixo a res emocional, sino més aviat a alguna cosa que et doni xispa tot el día, que et pleni d'il.lusió, que et pleni de papallones la panxa al pensar... potser un viatje, no cal marxar lluny, potser dos pobles a la dreta o un a l'esquerra, potser un concert, potser una cançó, potser simplement passejar pel port i sentir l'olor d'estiu, a tapes, a gambes, a mar, a after sun... potser un llibre, un d'aquests que et fan plorar tant que joder, un cop has plorat resulta k et quedes como diós,.... no se... potser simplement sentir la veu d'algú que fa temps que no sents, o obrir la finestra i sentir la brisa a la cara... Definitivament ets normal, això ens passa a tots, només un pocs tenen la valentía de dir-ho... Un petó bunica.\nMonique 4 de juliol de 2011 a les 17:37\nMerciii Júlia! Si, ja ho faig sovunt això que dius... i suposo que aquests moments superen als altres... Però mira tu, que hi han dies que una sent que li manca alguna cosa,que no saps ben bé el que vols... i se´m fa una muntanya. Per sort son els menys. Una abraçada!\nMonique 4 de juliol de 2011 a les 17:38\nSuposo que tens raó, tot i que jo no descarto res eh? Qualsevol dia em lio la manta al cap... hehehe! mmmuuaacckkksss!\nJADOC 24 d’octubre de 2011 a les 18:22\nÉs bo no conformar-se amb el que un té, així sempre estem a l'expectativa per les noves experiències que ens vagin apareixent.\nTambé és bo conservar una mica del que posseïm a hores d'ara, ja que això ens motiva perquè seguim enganxats a la vida.\nQui no ha pensat en un moment, fer un canvi total en la seva forma de vida? Això només els ha de passar als que no són res inquiets, però encara que això costi de realitzar, potser en algun moment siguem capaços de fer-ho.\nPer això és normal que davant d'un canvi en el nostre dia a dia (com pot ser el període de vacances) els dubtes vingui a trobar-nos\nSirvi 1 de març de 2012 a les 17:57\nNena... sense data límit de què? d'actualitzar??? :))\nQue es tornen a acostar les vacances!!!


Beca Carolina de Miguel – Aula Beca Carolina de Miguel – Aula\nCom molts saben, fa uns mesos vam lamentar la pèrdua de la Carolina de Miguel, antiga alumna de l’escola i professora de la Universitat de Toronto.\nAdjuntem l’emocionant recordatori dels seus companys del Departament de Ciències Polítiques de l’esmentada universitat.\nEn paraules de les seves companyes de classe, la Carolina era una bona persona que feia bones les persones del seu voltant. Familiar i molt amiga dels seus amics, després d’uns anys brillants a l’escola, va culminar els seus estudis universitaris doctorant-se a Estats Units.\nAquests darrers mesos, Aula ha rebut nombroses mostres de condol i solidaritat que s’han fet arribar a la família. La petja de la Carolina és inesborrable.\nPer aquestes raons i per homenatjar la seva bondat i la seva consciència social, Aula Escola Europea ha decidit crear la Beca Carolina de Miguel, valorada en 18.000 €, que servirà per que un alumne extern a Aula pugui cursar el Batxillerat d’Humanitats i Ciències Socials a l’escola.\nAnimem a col·laborar al formulari de donatius en record de la Carolina, alumnes com ella fan que Aula sigui una escola millor.


Adéu a mitges dels bitllets de 500 euros\nEl BCE aturarà les noves emissions a finals de l’any 2018, però seguiran sent de curs legal\nBarcelonaEl consell de govern del Banc Central Europeu (BCE) ha certificat aquest dimecres, tal com s’esperava, la fi dels bitllets de 500 euros. Però serà un final a mitges. El Banc Central Europeu deixarà de fer emissions de bitllets d’aquest valor a finals de l’any 2018, però els que estan en circulació continuaran sent de curs legal. És a dir, ja no s’imprimiran bitllets d’aquesta quantitat dins de l’anomenada sèrie Europa, que ha portat a la renovació dels bitllets de 5, 10 i 20 euros.\nL’argument utilitzat pel BCE per deixar d’emetre bitllets d’aquest valor és que poden “facilitar les activitats il·lícites”. De fet, el tema ja s’havia debatut al febrer en el si de l’Ecofin -el consell de ministres d’Economia i Finances de la Unió Europea-, en considerar que la desaparició d’aquest bitllets de gran valor ajuda a lluitar contra l’economia submergida, a més de dificultar les transaccions en el tràfic de drogues, el terrorisme, el blanqueig de capitals i altres delictes.\nSegons va dir al febrer el president de l’Eurogrup, Jeroen Dijsselbloem, bitllets d’un valor tan alt podien servir per finançar el terrorisme. I el ministre d’Economia espanyol, Luis de Guindos, molt temps abans, ja s’havia pronunciat a favor de la desaparició dels bitllets d’aquest import.\nTot i l’adéu a les emissions dels bitllets de 500 euros el 2018, el banc que presideix Mario Draghi ha indicat en un comunicat que “en vista del paper internacional de l’euro i la confiança generalitzada en els seus bitllets” els de 500 euros “seguiran sent de curs legal” i, per tant, es podran seguir utilitzant com a mitjà de pagament i reserves de valor.\nEl BCE també ha deixat clar que l’Eurosistema -format pel BCE i els bancs centrals dels diferents estats- prendrà les mesures necessàries per garantir que la resta de bitllets d’altres valors estiguin disponibles en quantitats suficients per substituir la fi de l’emissió dels de 500 euros.\nA més, en el comunicat el BCE deixa clar que els bitllets de 500 euros sempre conservaran el seu valor i podran ser descanviats als bancs centrals dels diferents estats -el Banc d’Espanya, per exemple, en el cas de l’estat espanyol- durant un període il·limitat de temps.\nSegons les dades del mateix BCE, actualment hi ha en circulació uns 600 milions de bitllets de 500 euros, que suposen més d’una quarta part del valor total de bitllets d’euro en circulació.\nLa mesura adoptada aquest dimecres pel consell de govern del BCE ha estat rebuda amb una valoració positiva pel sindicat de tècnics d’Hisenda (Gestha), tot i que han criticat que no s’hagi posat una data límit per a la retirada dels bitllets d’aquesta quantitat que hi ha actualment en circulació. En la seva opinió, que no es retirin facilitarà que els que en tenen evitin les responsabilitats penals i tributàries a mesura que vagin prescrivint les seves faltes o delictes, cosa que podria equivaler, en la seva opinió, a una amnistia per a 32.400 milions procedents de l’evasió fiscal i la delinqüència.\nEls tècnics d’Hisenda asseguren que a mesura que els delictes prescriguin els que tinguin aquests bitllets podran descanviar-los, cosa que en la seva opinió podria comportar una mena d’amnistia. Segons aquest col·lectiu, a Espanya hi ha 32.398 milions d’euros en bitllets de 500 euros, la qual cosa representa el 77,4% de tot el diner en circulació -41.664 milions d’euros-. Això suposa el triple dels que hi havia quan va entrar en vigor la moneda única, quan només suposaven el 25% del total.


Lloret renova l'acord per la transformació turística del municipi\nL’Ajuntament de Lloret de Mar i la Mesa Empresarial de Turisme han renovat l’acord per continuar amb la transformació turística del municipi. Aquest conveni dona continuïtat al que es va signar el 2014. A l’acord el sector privat es va comprometre a invertir 60 milions d’euros fins al 2019 per millorar l’oferta d’hostaleria i oci.\nAmb el conveni signat aquest dimarts, s’ha definit un nou pla d’actuacions fins al 2030 dividit en dos blocs de quatre anys. L’Ajuntament de Lloret de Mar continuarà executant actuacions vinculades a la millora de la sostenibilitat social, econòmica i mediambiental. El consistori també vol impulsar actuacions que permetin desestacionalitzar el turisme com la creació de productes turístics o l’organització d’esdeveniments fora de la temporada turística.\nPer la seva part la Mesa Empresarial es compromet a realitzar inversions privades sigui a través de la Mesa o individualment per part dels seus associats que ascendeixen a 10 milions d’euros per cadascuna de les anualitats de l’acord.\nLloret de Mar rep més d’1.300.000 viatgers anualment. Aquest municipi és la segona destinació turística en recaptació de la taxa turística de Catalunya. Segons apunten fonts del consistori, en els últims anys la inversió a l’hostaleria de Lloret ha superat els 100 milions d’euros. A més, s’han iniciat projectes d’especialització en productes turístics com són el familiar o l’esportiu.\nArticle anteriornotícies360 del dimecres 01/06/2022\nArticle següentJosé Luís Blanco: “L’objectiu és que puguis córrer molts anys i gaudeixis del món de l’esport”


Cleries: "La Generalitat ha de fer un sobree... - Govern.cat\nCleries: "La Generalitat ha de fer un sobreesforç per compensar un Govern de l'Estat que dimiteix de les seves obligacions"\nquery_builder 27 juny 2012 18:27\nEl conseller de Benestar Social i Família ha participat aquesta tarda a Madrid a la VI Conferència Sectorial de la Immigració on ha criticat l’anul·lació del Fons estatal d’acollida i integració\nBenestar Social i Família ha hagut d’incrementar en 1,2 milions d’euros la partida per a polítiques de gestió de la diversitat en els contractes programa que beneficien els ajuntaments de més de 20.000 habitants i consells comarcals\nEl conseller de Benestar Social i Família, Josep Lluís Cleries, acompanyat pel director general per a la Immigració, Xavier Bosch, ha participat aquesta tarda a Madrid en la VI Conferència Sectorial de la Immigració, convocada pel Ministeri de Treball i Seguretat Social i que reuneix als responsables sectorials del conjunt de comunitats autònomes. Cleries ha lamentat d’entrada “la manca de cordialitat i d’interès per la situació que travessen les comunitats” demostrada per la ministra Fàtima Báñez, que després del seu parlament a l’inici de la reunió ha abandonat la sala. Una actitud que, en paraules del conseller, “ha buidat de sentit aquesta conferència sectorial, que havia de servir per posar en comú i traslladar a la ministra la realitat que estem vivint els governs”.\nEl titular del Departament ha aprofitat l’ocasió davant els altres assistents a la reunió per criticar un cop més i amb rotunditat l’anul·lació per part del Govern espanyol del Fons estatal d’acollida i integració per aquest 2012.\nCleries ha recordat que els Pressupostos Generals de l’Estat (PGE) d’enguany no contemplen cap partida per aquest Fons, que fins l’any passat es destinava principalment a reforç educatiu i accions finalistes per a reforçar la cohesió social. L’any passat Catalunya va rebre 15 milions d’euros a través d’aquesta línia de finançament.\nDavant d’aquesta dràstica decisió del ministeri, la Generalitat ha fet un esforç important per compensar els recursos que deixaran de rebre els ajuntaments de més de 20.000 habitants i els consells comarcals en el marc dels contractes programa 2012-2015 per a aquesta partida, ja que el departament de Benestar Social i Família ha incrementat en 1,2 milions d’euros la seva aportació respecte a 2011.\nEl conseller de Benestar Social i Família ha retret a l’Executiu espanyol d’haver dimitit en les seves responsabilitats en matèria d’immigració. En aquest sentit, Cleries considera que s’han traspassat línies vermelles pel que fa a polítiques socials. “Més amb menys es pot fer, però més amb res no es pot. Passar les xifres a 0 no és austeritat, sinó que és deixar sense instruments una tasca tant important com és el reforç de la cohesió social”. Una decisió que contrasta en els mateixos PGE amb inversions en altres capítols de dubtosa urgència i que es podrien posposar tenint en compte la cruesa del moment.\nCleries ha recordat que Catalunya és de llarg la comunitat autònoma de l’Estat amb més persones extracomunitàries, amb un 27 per cent respecte el total, i que les persones de nacionalitat estrangera representen més del 15 per cent del conjunt de la seva població. És per això que ha afirmat que “no ens podem permetre que en un moment de crisi econòmica es perdin els fons per a la cohesió social”.\nAmb els recursos procedents del Fons estatal d’acollida i integració es finançaven aules d’acollida als centres escolars, plans educatius d’entorn, cursos inicials de català, el programa de retorn voluntari als països d’origen, l’atenció a menors no acompanyats, projectes de suport a dones o iniciatives de mediació veïnal i foment de la convivència als barris, entre molts altres. Una altra línia important era la contractació de professionals de la diversitat i d’agents d’acollida a les administracions locals per fomentar la integració dels nous catalans i generar bones relacions de veïnatge.\nEl conseller ha advertit que és tota aquesta feina i les nombroses bones pràctiques que trobem arreu del territori català, promogudes des del teixit associatiu, els agents socials i els ens locals amb el suport de la Generalitat, les que ara es posen en risc, degut a la reducció aplicada per Madrid. Per Cleries es tracta d’un patrimoni i d’un coixí social indispensable que cal salvaguardar.\n32.000 informes d’estrangeria en un any\nCleries també ha recordat que en aquests dies es compleix el primer aniversari de l’entrada en vigor del nou reglament de la Llei d’estrangeria, que va dotar a les comunitats autònomes de més competències en gestió de la immigració.\nDes del passat 30 de juny de 2011, el Departament de Benestar Social i Família ha tramitat 32.378 expedients, la majoria dels quals d’arrelament social (18.491), seguits pels de reagrupament familiar (10.870), renovació de residència per reagrupament (2.453) i renovació de residència temporal (564).\nEl conseller ha recordat que tot aquest volum de feina, que ha dotat de més autogovern a Catalunya, s’ha hagut d’assumir sense cap aportació econòmica per part de l’Administració de l’Estat, que continua resolent els expedients d’estrangeria però -i aquí la novetat- en funció de les propostes favorables o desfavorables que eleven els ens locals i la Generalitat. Un símptoma més, segons ha dit el titular del Departament, de la mala costum que té el Govern espanyol de traspassar competències sense cap recurs d’acompanyament. “Com ens poden demanar més austeritat si el que patim és una autèntica asfíxia econòmica?”, s’ha preguntat.


Pràctica 7: Questionari EPQ  | Personalitat i diferències individuals (UAB) | Unybook\nPràctica 7: Questionari EPQ (2016)\nPràctica 7: Questionari EPQ\nQüestionari EPQ Autor  H.J.Eysenck i S.B.GEysenck Objectiu  l’EPQ fou dissenyat per avaluar les següents dimensions de la personalitat:    Neuroticisme  La principal característica és la preocupació.\nIntroversió - Extraversió  Avalua els dos pols oposats.\nPsicotocisme  Un individu amb puntuacions elevades es descriu com a solitari, despreocupat dels demes, falta de sentiments i empatia, cruel inhumà...\nA més a més, inclou una Escala L de Mentides. Mesura la tendència a la dissimulació d’alguns subjectes amb la finalitat de presentar una bona imatge, i aquesta tendència s’anomena desitjabilitat social. Això és degut a que alguns ítems tenen validesa aparent.\nFonaments teòrics Els autors concebien la personalitat com una estructura amb 4 nivells:  Conductes especifiques  Conductes d ela vida quotidina que s’observen una vegada però no tenen perquè ser característics d ela persona.\n Hàbits  Respostes habituals, comportaments que presenten una certa estabilitat.\n Trets de personalitat  Són constructes que s’han obtingut de les intercorrelacions entre una sèrie de respostes habituals.\n Tipus/Dimensions  Es basen en les correlacions entre diversos trets, els quals són independents uns dels altres i constitueixen les dimensions bàsiques de la personalitat.\nLa personalitat d’un individu pot ser descrita a partir d’un conjunt de trets.\nAquests trets influeixen sobre la conducta, predisposant a certs estats.\nEls trets i dimensions bàsiques de personalitat s’estableixen mitjançant l’anàlisi factorial.\nPropietats psicomètriques  Fiabilitat Test-Retest  Validesa concurrent  Intents de provar la validesa de la prova correlacionant les seves puntuacions amb les puntuacions d’altres proves que mesuren el mateix.\nPersonalitat i diferències individuals - Pràctica 7. EPQ (2017) Apunte\nPersonalitat i diferències individuals - TEMA 7. Perspectiva biològica + PRÀCTICA 7. EPQ (2017) Apunte


TALLER SOBRE L'ALZHEIMER - Serveis Geriàtrics de Barcelona - Centres de dia\n26/09/2016 - 11:41\nAmb motiu del Dia Mundial de l’Alzheimer, als Centres de Dia Barcelona vam organitzar un Taller per als usuaris interessats en conèixer una mica millor aquesta malaltia, de la que tan senten parlar i que afecta a molts dels seus companys i companyes de Centre.\nQuasi tothom sabia que la Malaltia d’Alzheimer comporta la pèrdua progressiva de la memòria, però no pensaven que les conductes inapropiades o les dificultats d’expressió (per exemple) podien ser manifestacions d’aquesta mateixa malaltia.\nEs van compartir experiències i aclarir dubtes, i vam intentar entendre com es deuen sentir aquelles persones que no poden recordar on viuen, com es diuen els seus fills o, fins i tot, qui són.\nI ens vam fer preguntes:\nQuin record entranyable m’agradaria no perdre mai?\nCom m’agradaria ser recordat?\nA la primera pregunta, al Centre de Dia Barcelona-2, la majoria dels homes van respondre que el record de la seva mare, només un va fer esment d’un esdeveniment de la seva infantesa, un dia que va nevar molt al seu poble i va gaudir molt amb la resta de la canalla. Entre les usuàries dones, la cosa va estar més repartida: algunes van parlar del dia del casament, unes altres del dia que van tenir els seus fills, i d’altres van parlar de moments bonics per a ells, com la Matança del Porc, que es feia als pobles o les Festes amb tota la família. Moments, sens dubte, plens d’alegria.\nAl Centre de Dia Barcelona-3, a més del record dels pares i de fills que ja no hi son, també van recordar mascotes que havien estat importants en la seva vida.\nEn definitiva sembla que els records relacionats amb lligams emocionals són els més importants per ells.\nAl Centre de Dia Barcelona-1 van respondre a la segona pregunta i, amb totes les respostes recollides, vam fer uns murals que ara pengen de les parets dels Centres.\nPer a no oblidar-nos-en.\nMª Lluïsa Lozano\nCol. n. 3154 COPC\n8M Dia Internacional de la Dona 8M Día Internacional de la Mujer #centredediabarcelona #8m #geriatria #santandreu #congresindians #barridesants


Aturada temporal del servei de préstec i del Catàleg Aladí | Biblioteques de Sant Boi de Llobregat\n17/01/2015 · by Biblioteques de Sant Boi\t· in Actualitat, Serveis.\t·\nAquestes tasques requereixen aturar el funcionament del Catàleg Aladí i els respectius serveis bibliotecaris entre les 19.30 del dilluns 19 de gener fins aproximadament les 10 h del dimarts 20 de gener, de tal manera que no es podrà accedir al catàleg.\nTampoc podreu accedir a l’espai personal , per tant no estarà activa cap de les gestions en línia (com per exemple la Renovació de Préstecs) ni l’accés a les bases de dades electròniques dels portals web Biblioteca Virtual i Gènius.\nPreguem disculpeu les possibles molèsties que aquesta aturada temporal us pugui causar. Per a més informació contacteu amb la vostra biblioteca.\nFons de cinema i sèries de televisió →


Com deslletar un fuet per mossegar a casa\nCom deslletar un fuet per mossegar a casa\n1 Per què mossega un furó\n2 Què fer si un furó et mossega\n3 Com deslletar un fuet per picar\n4 Vídeo: deslletar una fureta per picar\nEl fuet a la casa com a mascota s’ha fet cada cop més popular. I això no és d’estranyar: les fures s’aconsegueixen bé amb una persona, no embrunteu mobles ni fils, són bastant sense pretensions. Tot i això, tenen un greu inconvenient: mosseguen. I mossega força. Les dents del furat són molt afilades, fortes i llargues, si es vol, poden triturar fàcilment l'os humà. Però, encara que el nadó no us desitgi mal, de forma lúdica pot mossegar perquè no sembli prou. Però no us desespereu ni us negueu perquè jugueu amb els animals. Es pot canviar aquest comportament ferit. I aleshores convertireu la crueltat més picant en un animal afectuós.\nPer què mossega un furó\nPer deslletar un animal d’alguns hàbits, heu de determinar quina és la seva naturalesa. És clar que el fuet és per naturalesa molt mossegant. Les seves dents l’ajuden a defensar-se, a trobar menjar per ell mateix. Amb l'ajuda de picades, estableix la seva superioritat sobre els altres membres del ramat, manté la femella a la branca quan apareix. Però què fa que l’animal mossegui una persona? Això pot succeir per diverses raons.\nSi el furó va passar els primers mesos de la seva vida amb un criador experimentat, normalment l'animal no mossega. Això és degut a que la persona va aconseguir transmetre a l’animal que és impossible mossegar. I si cada vegada queixeu-vos de les picades de l’animal, però no prengueu mesures, el furó pot pensar que aquest comportament és absolutament normal. Ell simplement no sap que no es pot mossegar. I com més utilitza aquest hàbit, més difícil és extreure'l. És molt més fàcil transmetre la picada a un furó jove que un animal adult.\nUna altra raó per la qual es mossega el fuet a causa d'un entorn poc conegut. Quan un animal entra a una nova llar, estranys i animals l’envolten, no sap què esperar. Intenta mostrar la seva agressió i capacitat de defensar-se per ell mateix. Per tant, en aquest estat és millor no tocar el fuet. Tan aviat com el nadó aparegui al vostre lloc, doneu-li un parell de dies perquè s’adapti. Quan domina nous territoris, s’acostuma a l’entorn i s’adona que no corre el perill de res dolent, podeu començar a conèixer-los. Cal destacar que en una situació tan estressant, fins i tot els animals més inofensius que no ho han fet mai abans de mossegar després de canviar el seu lloc de residència.\nDe vegades un furó pot mossegar simplement perquè no coneix i no li agrada la gent. Això es produeix sovint si porteu un animal adult a la casa que creixia a la natura o no tingués un contacte estret amb una persona. Un huró adult no pot ser castigat per mossegar (vaga de represàlia), fins i tot es pot endurir. És millor donar-li temps per explorar el territori, posar-se còmode, acostumar-se a la situació. No imposeu la vostra comunicació a l’animal i, a més, no substituïu les mans i els dits. Espereu fins que l’animal comenci a entrar en contacte.\nDe vegades un fuet pot mossegar, com si comprovés fins on pot arribar. Així mostra la seva posició. En cap cas, no deixeu que el fuet us mossegui amb força. No suporteu el dolor.\nEl furat pot mossegar l’amfitrió com a joc. Creu que després de la picada, el propietari està preocupat, enfadat, sorollós i li agrada. Atureu aquest comportament al capoll - digueu a l'animal "És impossible".\nMolt sovint el fuet mossega per ressentiment i falta d’atenció. Penseu en quina freqüència heu jugat amb un animal últimament?\nSi el vostre animal no s’ha mossegat mai i de sobte va començar a agafar-vos a cada reunió, potser l’animal està malalt. Quan alguna cosa li fa mal al furat, no vol ser tocat, així que es mossega en aquest moment. Potser s’hauria de mostrar l’animal al veterinari.\nEsbrinant el motiu del comportament del furat, podeu crear una línia de les seves accions que portarà a un èxit continuat.\ncom deslletar un gos per mossegar\nQuè fer si un furó et mossega\nPrimer cal desfer-se de les dents. Els ulls de l’animal estan disposats de tal manera que si estireu les dents tancades del furat, tindreu ferides i problemes encara més greus. Mossegades especialment desagradables pel nas. Si el furat no vol obrir les mandíbules, porteu-lo sota l’aigua. Tot i això, sovint no s’hauria de fer: el fuet pot provocar un refredat. Però com a mesura sobtant: una tècnica perfectament acceptable.\nImmediatament després de la picada, digueu rígidament al fuet alguna cosa com "No podeu!", "No!" Al mateix temps, agafeu el fuet pel fregall i feu-lo una palmera lleugerament amb una ungla pel nas. El nas del furat és força sensible, de manera que un càstig és força efectiu. Al mateix temps, podeu siffar a la cara de l’animal de manera que la saliva es salti de la boca. D’una banda, el furat s’esquivarà: per a ell li resultarà desagradable. I d’altra banda, mostraràs el teu descontent amb un llenguatge natural. El furat també es pot premsar lleugerament amb un fregall cap a terra i lleugerament arrossegat cap endavant. Si l’animal és extremadament tossut, podeu fer servir aquesta eina: només agafeu l’animal amb les dents pel fregall del coll i arrossegueu-lo en diferents direccions fins que l’animal comenci a cridar. La cruïlla del furat és molt espessa, li és difícil fer mal d’aquesta manera. Però podràs mostrar-li la teva superioritat.\nDesprés d'això, és important tornar a oferir a l'animal el dit. El més probable és que l’animal us mossegui de nou. Tanmateix, haureu de tolerar i repetir el càstig. Això s’ha de fer fins que l’animal li doni l’esquena al dit. No es pot retirar a mig camí, de manera que reconeix la vostra derrota. Quan el nadó finalment no mossegui el dit que li ha portat, colpeja l’animal, digues-li paraules amables, tracta’l amb una llaminadura.\nCom deslletar un fuet per picar\nHi ha diverses maneres d’ajudar-vos a deslletar un animal de mossegar.\nEsteneu les mans abans del partit amb cloramfenicol o una mica amarg i agut. El gust desagradable després d’una picada farà que l’animal pensi cent vegades abans de mossegar-se una segona vegada.\nTingueu en compte que el càstig ha de ser coherent. Si et pega un furat al nas 5 minuts després de la picada, no entendrà el que va fer malament.\nSi el fuet no us ha mossegat mai durant tot el partit, això hauria de ser recompensat: tracteu la vostra mascota amb un tros de peix o carn.\nSi no hi ha influències físiques que ajudin a desemmotllar un furat, fes-ho immediatament després d'una picada. Col·loca l'animal a la seva gàbia i no juguis una estona. El furat és un animal molt social: li encanta jugar i percep amb molta pena la desatenció del propietari. Sobretot si veu com continua el joc amb altres animals o fures.\nDe vegades, un furat pot començar a picar si fa alguna cosa nova: perfum, alcohol, olor de rentat en pols. Intenteu no provocar l'animal i no jugar amb ell davant d'una olor punxent.\nSi us molesta i us inflades, no heu de comunicar-vos amb l’animal amb tant d’ànim. Es pot frustrar amb ràbia, això és inacceptable. Recordeu que una picada de fuet és una acció completament normal. I sovint l’animal et mossega no perquè vulgui fer-te mal, sinó simplement per la seva naturalesa. La tasca principal del propietari en aquest cas és transmetre a l’animal que la persona no s’ha de mossegar. I llavors el furat es pot convertir en el teu millor amic.\nVídeo: deslletar una fureta per picar


Col·lecció José Catret Pla. Escriptures s. XVIII | ARTANAPÈDIA\nGràcies a José Catret Pla disposem de quinze documents originals de finals del 1700 (entre 1775 i 1800), escriptures de venda en favor de “Juaquín Vilar y Vilar”: catorze de finquetes (garroferals, olivars, figuerals i horta) i una casa als “quatre cantons del carrer de dalt” (segurament l’actual carrer Sant Vicent). Set finquetes al terme Nules (Angalí, Tossal, Mataserps i Camí Artana) i una a Vilambuig, al terme Eslida.\nPer les escritures deduïm que el segle XVIII és el de l’expansió cap a la Plana. Una bona explicació és que, a banda de tindre una orografia més favorable, el cost de la contribució al marquesat de Nules era molt menor que la que se pagava al duc de Villahermosa, senyor d’Artana. Com conta Vicent Gil en el seu text sobre els 400 anys de la repoblació (a l’epígraf d’Història d’Artanapèdia), els propietaris d’Artana havien inscrit les finquetes de la partida d’Aigües Vives cap avall al terme Nules per evitar la pressió de la contribució.\nA les escritures veiem que a Artana hi havia dos notaris (un d’ells vivia a Eslida) i a Nules tres. El comprador, Juaquín Vilar, no signa perquè “diu no saber”. De vegades el pagament es fa en espècies: un burro, per exemple, a més de lliures en or, plata i billó (un aliatge de plata i de coure). Algunes finquetes llindaven amb parcel·les del comprador. De vegades també es conta els problemes legals (un pleit pel cultiu de tabac, un altre per no pagar a bé d’ànimes una quanitat heretada…).\nCada escriptura porta la data en què es va fer i una segona data en què es confirma el document, generalment mesos o anys després. L’ordre en què estan presentats els documents és el de la data original.\nAra mateix no podem comprometre’ns a transcriure les escriptures íntegrament, així que haurem d’animar als lectors a fullejar el material oferit com a imatge.\n1. A continuació, Francisco Llorens, llaurador, i Mª Francisca Ferrando, consort, venen quatre jornals d’oliveres (el “jornal” és una mesura variable que es refereix a la quantitat de terra que es pot llaurar en un dia de faena), figueres i garroferes a l’Angalí, propietat d’una germana de Mª Francisca que havia faltat. Primer han de justificar que estan al corrent d’un pleit que els havia posat un capellà, marmessor de la difunta, perquè no havien pagat les 50 lliures que havia promés “para bien y sufragio de su alma”. Diumenge 27 d’agost de 1775.\n2. El següent document és una escriptura de la contrapart, és a dir, en la que es certifica que Juaquín Vilar ha pagat per la finca. Es va signar el dimecres 18 d’octubre de 1775.\n3. Joseph Felip, veí de Nules, ven quatre fanecades de garroferal al Camí Artana. Dimarts 19 de novembre de 1776.\n4. Joseph Pla y Roca, llaurador d’Artana, ven mitja fanecada d’olivar a la partida de la Mesquita. Dilluns tres de març de 1777.\n5. Joseph Tomas y Catalan, veí de Caudiel (?), ven tres fanecades d’olivar i vinya a la partida de Xautena. Dilluns 11 d’agost de 1777.\n6. La víuda Rosa Fortes, veïna de Nules, ven un garroferal a l’Angalí que llinda amb un altre del comprador, Juaquín Vilar i Vilar. Diumenge 2 d’agost de 1778.\n7. Miguel Novella y Gimeno, llaurador d’Artana, ven una casa amb llicència del Duc de Villahermosa “en las cuatro esquinas de la Calle de arriba”. Dilluns 8 de maig de 1781.\n8. Juan Pla y Montesinos, llaurador veí d’Artana, ven quatre fanecades de garroferal a l’Angalí, que llinden amb finca del comprador. Signen el dijous 15 d’abril de 1785.\n9. Ignacio Daras y Lucas, i la seua dona Maria Felip y Oliver, veïns de Nules, venen quatre fanecades de garroferal i figueral a la partida de Mataserps. Dilluns 25 de gener de 1790.\n10. L’artanenc Ramon Martí ven una heretat de secà plantada d’oliveres i garroferes a la partida de Vilambuch, terme Eslida. “Linda con tierra de Juaquín Pla y Añó, con Barranco, con Azagador y con Montes blancos”. Dissabte 18 de desembre de 1790.\n11. Joseph Servera i Maria Melchor, veïns d’Almassora, venen deu fanecades d’olivar, garroferal i figueral a la partida del Tossal, el dimecrers 31 d’agost de 1791.\n12. Francisca Coloma, artanenca víuda de Juan Vilar y Martí, amb llicència del Duc, ven una bancalada d’una fanecada d’olivar a la partida del Bovalar. Dilluns 7 de gener de 1793.\n13. Juan Pla y Montesinos, llaurador d’Artana, ven un jornal de garroferes i oliveres a l’Angalí, que llinda amb una finca del comprador. Dijous 17 de gener de 1793.\n14. Joaquín Vilar e Igualada, llaurador d’Artana, ven un quartó d’horta al camí Solana (?) per 80 lliures; vint les paga en espècies, donant-li un burro. La resta en lliures d’or, plata i billó. El tracte es fa legal el diumenge 12 d’abril de 1795.\n15. Antonia Vilar, consort de Juan Gallart, ven tres quartons i mig d’horta a Benícola. Primer ha de justificar que està al corrent d’un pleit contra el seu home per compra de tabac. Signada el dijous 24 d’abril de 1800.


Publicado por: 3x4.info en El Maestrat, Plàncton. El Bloc de Josep Igual 21 noviembre, 2017\t0 2,909 Visitas\nDimarts, 14 de novembre de 2017.\nSolet tendral, ensonyant. La detinguda pietat ambre de la claror que ens ignora. Remeno el cafè. Penso en tanta lluita per res. L’atracció d’alguns pels cavalls perdedors, que també són –som, vam ser, serem- criatures de Nostresenyor. Estem fotuts. Estem fotuts? El darrer que apague el llum.\nTerratrèmol gros a l’Iran. Casetes de fang metrallades entre els gegantins espasmes. La terra es queixa. Els déus callen, no ingereixen en les nostres maneres d’aniquilar-nos, en les debilitats materials per plantar cara a les inopinades sacsejades naturals.\nMirant materials. La ràdio nerviosa. Fins al capdamunt de tertulians estúpids i calculadors. M’acullo a l’esmena Debussy, que és una pianola que s’acosta a la intel·ligència de Valéry. Les abstraccions de la música potser l’encerten més davant els insondables misteris de la mar. Coneixem millor algunes pedres còsmiques que els recambrons cecs dels abismes oceànics.\nProves amb l’equip de so: percaçant les intermitències fantasmes d’un canal. Sembla que detectem on hi ha la font dels artrítics espasmes d’amplificació.\nEscric unes ratlles més abans de dinar. Bledes amb patata i un allet, i peix –lluç- per dinar. Formidable elementalitat vetusta, el paisatge a la cassola, el caràcter de déus i elementalitats de la cultura de l’oli d’oliva. Coordenades d’estar al món –o reinventar-se’l en la limitació o l’exagerada recreativa.\nConversa de migdia amb la mare, que manté la veu jove, la veu d’òrfena. Sempre és amoïnada per un detall o altre. N’hi ha que neixen patidors (crec que he heretat de ple l’enrònia). En altres diàlegs, els malentesos dels malfiats. La genuïna comunicació humana és el malentès?\nEm proposen anar a posar un acompanyament musical en un espectacle a les Borges Blanques, sense assajos ni saber de què va la pel·lícula. Agraeixo que hagen pensat amb mi, però declino l’oferta. A estones fa l’efecte que fins he après una miqueta a no clavar-me en canyarets incerts.\nBecaina breu, lenta jardineria involuntària sense conflicte ni memòria. Passo les hores vespertines com puc. Les tardes no són en el meu millor nivell de bioritmes. Llegeixo coses velles i noves. La novetat dels clàssics, el rovell d’alguns coetanis. Tot en ordre.\nExcursió fins al supermercat a comprar berenar –un aperitiu suposadament de panís i un refresc suposadament sense sucre (poca fe en les reclams comercials). A la zona de la carnisseria hi ha una discussió de comares perquè alguna s’ha botat la tanda. La carnissera posa ordre enlairant inconscientment un ganivet de fulla ampla. Diria que hi ha com una impaciència irritada a l’ambient general. El ràpid i fàcil va guanyant territoris. Potser les velocitats de les tecnologies han influït en els tràfecs convivencials. Anem apressats i ansiosos fins quan no és de menester.\nDues xicotes expulsades d’un vol de Vueling per haver parlat en català. La notícia. Van fomentant l’odi a les llengües, que se suposa que tenen una protecció constitucionalista. S’estan carregant el poc que s’havia assolit. De fet, fa molt que somnien a carregar-s’ho i ara han trobat una via ben expeditiva. Segur que cap estament estatal amonestarà la companyia.\nS’han apagat els caragolins del mestral irat. Blavenca fredor suportable –de flassada lleugera. La llarga nit, causada per l’horari demencial imposat, m’aclapara. Fugides de paper. La sobrevida de les lectures, l’oportunitat d’internar-nos en altres veus, altres àmbits. El gojós viatge sense carretejar maletes.\nUn mapeta rústec dels embolics i problemes que es traça al sostre de l’habitació. El son protector que ens protegeix.\nL’enveja a vegades es disfressa de desdeny. Altres d’indignació moral.\nTemen que les víctimes en treguen rèdit electoral de ser-ho. Hi ha res més pervers que els càlculs electorals?\nI, al fons de les fondàries, una detonant riota sarcàstica, per alleugerir càrregues i recordar-nos el marc carnavalesc.\nEn l’inacabat la idea d’infinit potser troba més camp per córrer.\nGent amb el cul llogat dóna lliçons de com asseure’s correctament. Però els impostors sempre són els altres.\nHi ha paisatges que t’integren i altres que t’expulsen. Els integradors són desmemoriats, els altres, els excloents, rancuniosament memoriosos.\nDimecres, 15 de novembre de 2017.\nMatinal difícil. Pensaments obscurs, que no em puc permetre sospesar i retenir ara. La lucidesa té espines. Remunto finalment cap a les dotze, quan l’àngel del senyor deixa una branquilló d’olivera a l’ampit de la finestra melosament discreta.\nLlegint i escrivint. Les notícies. Alguns numerets de proximitat geogràfica, suposadament literaris o artístics, amb més d’un friqui desbarrant amb to de falset doctoral i no encertant-ne ni una ni per equivocació… Content d’estar cada dia més apartat de tots aqueixos muntatges tristos i ridículs (que no fan més que allunyar el públic potencial, que deu menystenir en paquet tot el catàleg d’uns i altres, els que valen la pena inclosos, és clar, tot sentint i llegint les rucades que s’han de suportar).\nLa tralla política. L’unionisme sap que ha de dividir el vot sobiranista per al dia 21 de desembre i el broc d’animalades construïdes amb mala llet, mitja veritat i tres tones de postveritat, va a raig desbocat. Les corrupteles sistemàtiques del partit del govern espanyol van emergint amb sa immensa teranyina organitzada gràcies a judicatures no alineades que sortosament encara alenen a dins el ventre de la balena.\nArròs al forn per dinar -magnífic. Becaina curta, plaent. És quan dormo que, a vegades, hi veig clar. El coixí una mica emmotllat a la pesantor dels nostre crani hamletià –com tots- pot ser el millor psicoanalista (negacionista del pare Freud, com em convé).\nCorreu d’un lector, que em diu que espera els lliuraments d’aquesta llibreta “en candeletes”, i que moltes de les entregues li donen forces (no diu per a què). Li agraeixo el missatge. Per molta carretera que puguem portar aquests detalls sempre ens agafen a contrapeu . Quan escrivim, la possibilitat d’un lector o altre és una nebulosa remota, abstracta. Em fa l’efecte que deu ser algú prou jove, per tal com s’expressa, amb frescor sense compliments encartonats. Ens els darrers anys he descobert que la mitjana d’edat de molts lectors i lectores –en llibre i en pantalles- ha baixat significativament.\nAniversari de l’escriptor i professor Andreu Sevilla. Li trameto un missatge. Els serveis recordatoris de les màquines i els seus almanacs socials. Tenim una curiosa complicitat, tot i ser i tenir gustos –i disgustos- tan diferents. L’amistat és flor delicada. Espero no oblidar-me d’anar regant i adobant aquesta, essencial en els darrers trams de l’expedició. Els lligams substanciosos d’aquestes edats potser són més importants que els d’altres moments més volàtils en les capes de suposada jovenesa.\nQuan més estrenys, menys tens.\nDijous, 16 de novembre de 2017.\nMatinera amb els tràfecs habituals (l’habitud dels darrers temps; canvien les cèl·lules dels cos cada set anys, canviem les menudes receptes de quotidianitat també). M’abstinc de les matraques informatives polítiques, mesura salubre. Músiques antigues, de capella i taverna, a la “jukebox” particular.\nConversa amb Teresa Duch sobre els detalls de la presentació de la seua excel·lent novel·la, “El silenci de Vallbona”, a la biblioteca Arbó. Assabentat d’una maniobreta sobre un encàrrec que em van fer, i que finalment li han donat a altra gent. No s’han molestat ni en fer-m’ho saber. Pels anuncis de la cosa m’he donat per apartat. Qui no està no fa falta. Molt acostumat, desgraciadament, a descortesies d’aqueix to. Decideixo que no té cap importància, perquè no la té, si de cas només per constatar que la gent va a seua, que no escolta i que fa els seus càlculs de lleialtats i deslleialtats. Res de nou en els creixents autismes socials. La faena feta per a l’encàrrec fallit em servirà per a altres bancals i propòsits. I ací pau i després glòria, i anar rodant, que és vals d’ombres xineses.\nTallarines amb bolets per dinar. Penso, uns segons, en Mishima i el seu aparatós suïcidi ritual, homoeròtic, militarot… Un teatre sense esmena al cor de les tenebres, que en realitat m’interessa ben poc. Altres orientalismes més delicats i translúcids m’acompanyen millor.\nLes notícies. Hi ha qui es desmoralitza perquè les coses no són exprés i a més presenten contradiccions. L’empapussada de l’instantani i fàcil ha debilitat sistemes nerviosos i neurones poc cuites. Han apartat al major Trapero a tasques administratives, en un despatxet de la comissaria de Les Corts. És la sempiterna venjança dels mediocres amb la brillantor. El 155 i la part de judicatura atansada al govern del P.P. volien l’heroi caigut i humiliat. Fot basques, tot plegat. Però, tot i que potser s’ho pensen, la partida no s’ha acabat.\nL’amiga Nela Martins, poeta de Viana do Castelo, que visqué uns anys a Andorra, m’ha traduït al portuguès uns fragments de prosa i uns aforismes. El seu entusiasme m’està fent guanyar seguidors entre el seu entorn. Un any o altre m’hauré de plantejar visitar-la. Qualsevol pretext és bo per acollir-se a l’amistat portuguesa uns dies. la veritat és que em fa sonar molt bé en la llengua de Lobo Antunes i tantes altres veus admirades. Un cromo regalat per l’atzar i els seus desnivellats vols que em fa somriure per dins. Les afinitats electives?\nApareix als cucs histèrics informatius de les darreres hores que li han dat el Cervantes al nicaragüenc Sergio Ramírez, amb qui estem enllaçats i he dialogat alguna vegada. Narrador i periodista, fou vicepresident del govern d’Ortega entre el 1985 i el 1990. El guardó és la cíclica manifestació, en el crestall més visible, de la política cultural de l’estat espanyol –llarga i fonda en setanta-mil negociats. Poden reconèixer un autor o autora llatinoamericana, però cap d’expressió gallega, basca o catalana té aixopluc en les bases de l’entorxat. D’idioma a reforçar i imposar només n’hi ha un, tot i els jocs florals retòrics, cada vegada més mitigats i esparsos. Els impostos dels exclosos, però, també fan paret en la cultural raó d’estat.\nLlegint i prenent alguna nota fins al son. Cull les roses del present, recomanava Ronsard, si ho recordo bé. El roser d’aquests dies és monacal, discret, profitós… El món es desploma a trossos però alguns bojos seguim projectant llibres i altres suïcidis lents, bellament perdedors. Els llibres segueixen sent- Cortázar ho deia- un dels racons més tranquils on estar-se en aquests dies de desconcerts, sorolls i fúries.\nEstem entrant en una era tan salvatge que quan se’ns apareix el proïsme, li mirem l’endret i el revers a vore on és el parany.\nRes més treballat, en literatura, que la transparència. Ho penso rellegint l’immens poeta Czesław Miłosz: la seua capacitat de convertir en sagrat un detall quotidià, així com posar a escala humana els metalls profunds de l’univers, sense deixar de subjectar el canell per eludir la fastuositat. Més mèrit encara en el ferm control de l’hiperbòlic tractant-se d’un home creient.\nPrefereixen l’espectacle que l’argument. Gent amb criteri, fins sents que en diuen.\nNo els notes fins que topes amb una obra seua o altra. Cada vegada m’agraden més els qui fan aqueixa opció enmig tan de xou banal.\nLa natura calla. Els afegits –motors, marges de pedra, metàfores moralistes…- no són del seu regne. Cal anar recordant-nos-ho regularment.\nSi vas molt de pressa, les coses estan quietes. Si t’atures, es posen en marxa.\nSomniat amb un personatge que fa anys que no veig i que regentava un pub on es despatxava la postmodernitat, desganada o nihilista, en les músiques i els concerts que programava, en les primeries dels vuitanta, en un poble no molt gran. Jugàvem a futbol junts de xiquets, amb una colleta veïnal de criatures abduïdes per l’univers de la pilota. A la seua aventura de connectar amb mogudes i estètiques de les urbs, amb la insatisfacció dissident de la generació de “no future”, no cal dir que li van ploure tota mena de maledicències verinoses dels cors blancs, que sentencien tot defensant-se’n dels canvis. Agents que han remogut aigües prou estantisses, tinguts per marginals, menystinguts, als quals pocs saben trobar-los la gràcia i l’audàcia. No sé perquè ha aparegut en un tram del guinyol oníric. Sempre ens hem tingut una simpatia a distància, sense arribar mai a l’amistat propera. El cas és que la seua aparició en uns descordats tràfecs en els camps magnètics dels somnis m’han fet recordar episodis, locals i complicitats d’aquells anys que tenia aparcats en containers remots. A vegades m’oblido de que d’alguna manera he estat en diverses mogudes que no es resignaven a la sopa de col de l’entorn immediat que ens havia pertocat. També he pagat els corrosius peatges de la incomprensió i la mala llet de la insidiosa maledicència amargada. En el meu cas, a més, provant de rescabalar el més autèntic dels llegats de la terra (un còctel a vegades complicat d’agitar amb bon pols), mirant d’eixugar les ocultacions i ignoràncies imposades. Potser hauria d’escriure més d’aquells anys i aventures. Perduda la pista de moltes de les ànimes erràtiques d’aquelles nits eixamplades i electritzades. L’ofici de resultar uns supervivents no és fàcil, en certs moments on repasses les errades ingènues i les energies i el fetge cremat en honor de no se sap del cert per quins déus o contradéus.\nAmb l’aixadeta pels bancals de textos. Gestions artesanes de menudalles. Vist, en una aixecada d’ulls, un pardal, ploma rogenca en accent sobre el gris i l’ocre, gras –redonor augmentada contra el fred-, saltironejant entre els llençols blancs estesos al pati.\nDefugint les cremors polítiques. La ferum de drets retallats, insensibilitat social –amb classisme cursi-, rancior retòrica (“hidalguía” d’opereta), futur berenat amb deute sobre deute, acer neoliberal amb comptabilitat d’oficinistes obtusos i cruels, la supèrbia de la ignorància… Escrius, i d’alguna proximitat arriba com un socarrim de censura frontal que ni es molesta en simular que és un afer comercial, com ens ha passat en alguns mitjans on ens ha tocat jugar a la ruleta russa del columnisme opinant, per dos cèntims tardans i encara regatejats per elements sorruts sense remota idea de periodisme –ni de quasi res.\nLlenties per dinar. Becaina sense retaules tenebristes. La mansuetud vespertina. Lentes artesanies. Solfes antigues per companyia. La vida amb peu de gat i bata d’invisible. Transhumar i organitzar (carpetes de patafísiques). Només abandono la trinxera invisible per anar al supermercat a comprar-me berenar. Fa dies que em ronda el capritx d’una sessió de cacaus i tramussos, però em reprimeixo per controlar la fartera excessiva. Em cobra un xicot nou, moreno, amb una barba en borrissol tímid, que se’m queda mirant directament als ulls, que és quan m’adono del seu estrabisme i immediatament em recorda algun personatge de les pel·lícules de Pasolini i quasi que el veig en blanc i negre. Flashos inesperats a la caixa del súper. Podria haver-me’n recordat d’algun personatge dels que reclutava Buñuel pel als seus jocs d’espills, però no, el caixer jove, que es queda mirant amb una intensitat i fixesa políticament incorrecta els clients i clientes, ha emergit directament de l’univers de l’italià. Dèries, bagatel·les, reminiscències de vol gratuït sota la lluna fluorescent d’un súper de barri, fred, tristoi.\nEl sindicat roig –quan ho era de veres- va decidir celebrar un vint-i-cinc d’abril (plena transició). Em van demanar si cantaria. Els hi vaig dir que sí. El pes pesant del cartell fou un grup de música festívola, “Carraixet”, tot un familiar que rodava reprenent per a la llengua els espais de les gresques ballables.\nLa cosa es va fer a la plaça de l’església de la vila –on encara pervivia una granítica Cruz a los Caídos. Van haver-hi parlaments inicials i, òbviament, hom va telonejar el grup de l’Horta. Començava a escriure cançons pròpies i en tenia poques. Vaig afegir una versió de “Vostè (tu, tu mateixa)”, del “Diòptria” de Pau Riba, on en uns versos el nét de Carles Riba havia escrit “t’has casat amb el cor glaçat/ per solucionar la vida,/ mai no te n’has adonat,/ t’estic dient prostituta”. No recordo molt més d’aquell espectacle sindical. El cas és que uns dies després, un senyor molt d’església, que es veu que estava entre el públic, li va dir a ma mare que era un ésser diabòlic, una mala influència per a la gent jove.\nAmb històries així hem hagut de bregar. T’afecten més quan tens divuit anyets i vius enganxat a una guitarra i a una llibreta, buscant, investigant, provant, esmenant. Un era – i encara- un perfecte marginal. No exercia la menor influència sobre ningú, però ja se sap que els fanàtics solen exagerar. L’etiqueta de comunista –un calaix de sastre on el franquisme sociològic posava tot el que no comprenia- per col·laborar amb el sindicat en la cantada, diria que vaig començar a carregar-la aleshores.\nLa bellesa és la via que mena els homes a la llibertat.\nLes reunions, els pactes fràgils amb el bessó obscur, addicte als cops de mà autodestructius. Una llarga partida –o una malaltia crònica de la tirada a pensar.\nNo han llegit Maquiavel, però n’empren receptes (que deuen pensar filles del sentit comú popular o cosa pareguda). Sembren –o ho intenten- les oportunes divisions.\nTotes les bales disparades són un fracàs, un allunyament del menor vestigi de maduresa de la condició humana.\nArticle de Diego Álvarez Miguel, en un digital cultural, sobre les pràctiques mafioses, amb diner públic pel mig, de les editorials en concursos dels que n’editen les obres guardonades. La més usual, portar-se el guanyador o guanyadora cuinat de casa (molt freqüentment algú de la seua escuderia catalogada).\nÁlvarez parla de concursos en llengua castellana, però en això no hi ha fet diferencial. També en les proximitats hi ha qui s’aprofita del candor o la desinformació de tants gestors per anar fent bullir la seua olleta espavilada. Quan reps algunes bases de convocatòries i saps qui edita les obres premiades, quan veus els jurats –també afins a la casa impressora, acrítics amb les seues polítiques- les esborres o les llences a la paperera, perquè ja sabem el pa que s’hi donarà i ja tens les teues netes vies d’edició. Però el públic en general no sap els manegaments més que dubtosos (tot i ser tan descarats sovint) que es produeixen amb plataformes sufragades amb diner públic.\nLa majoria dels gremials ho deixem córrer i anem tirant al marge d’aqueixes maniobres, obviant el que potser s’hauria de començar a no obviar: que no deixa de ser un escàndol més en l’enteixinat espès de les corrupcions.\nEl primari rematat que es pensa que haver fet diners el converteix en elegant i savi. Un arquetip del país que ens ha tocat suportar el millor que hem sabut manta vegades – i encara, encara.\nAlçat més tardet. Nit amb pesantor estomacal i desfici. Res irreparable, pel que sembla. El “Miserere”, de Donizetti, ve a trobar-me (atzars de memòries maquinals). Un regalet dels déus per temperar cos i esperit en els primers compassos de fer dissabte.\nSol tebi, claror de cel blau al periscopi del submarí. Llegint, prenent cafè, fent alguna nota; matinal suau, adobant els rellotges, traient la pols a miratges agradables, escampant les penyores del joc de la tinta simpàtica. Esperant a Godot. Els bàrbars ja han arribat.\nArròs a la cubana per dinar. Becaina curta. Mirat, a un quart de cinc, el partit del Barça a Leganés. Matx pedregós per als de Valverde. Guanyen sense cap brillantor i per la bona forma del porter alemany. Llegint i escrivint després. Toaleta a fons, per desempallegar les hores prèvies del “bolo” de demà a Deltebre, plaça normalment sense complicacions, però amb un detall enutjós: no podem fer prova de so, perquè quan muntem fan un bingo entre els afiliats al casal de pensionistes. No hi ha més remei que aplicar la molt vetusta tècnica d’emprar els primers temes per posar l’orella en clau intuïtiva per saber si més o menys rutlla l’equalització.\nNombrosa manifestació demanant un finançament més just a València. La molt previsible absència del P.P. en una convocatòria transversal. Tardaran poc en penjar tot de fantasmes als sectors que s’han manifestat. “Otra Catalunya, no”, diuen que va dir un irat Suárez en el seu dia, i encomanà a l’Abril Martorell que obrés en conseqüència. Ara, amb l’esperit del 155 en l’atmosfera, se’n sentiran de grosses també. El retorn del repartiment de les aportacions valencianes és escandalosament ínfim. I de les inversions en infraestructures, el fre premeditat al corredor mediterrani i altres bigues essencials, n’hi ha mostres quotidianes. El domini de tants anys del Partido Popular, amb el que s’ha sabut dels forats en el calaix públic, ha acabat de comprometre seriosament el futur d’un país ric, creatiu, emprenedor.\nEt penses que la diplomàcia és l’art de mentir bé, fins que sents Dastis, el ministre d’exteriors del govern dels “rajoyans”. Això sí, el maldestre ministre ens clarifica la pulcra separació de poders a l’estat, sabent abans que el jutge i el fiscal que el president Puigdemont farà cap a la presó –i a quina. A més, aprofita, des d’un to classista, que ja voldrien molts desgraciats estar aixoplugats sota el sostre de les confortables presons espanyoles. El detall d’estar privat de llibertat ho deu considerar una insignificant menudalla.\nCal conrear-les, les il•lusions de l’esperit, però sense prendre-se-les massa seriosament, i molt menys posar-les al nervat d’un programa o altre de la continuïtat.\nHi ha països amb les formes de la brutalitat molt mitigades, ben bé abolides. Pensar-hi porta a una melangia incòmoda, per la mala sort que ens ha tocat.\nDiumenge, 19 de novembre de 2017.\nLes vuit i sis. I ara què? El costum la seguida, els compromisos, el sofregit ros en l’espera. La libèl·lula borinotejant en el lligabosc del poeta enretirat de les galeries i les coaccions.\nEls patis de veïns líquids. Les ambicions i emparrades d’alguns ens recorden el que no necessitem. Contramodels. Tot s’aprofita. De mica en mica s’omple la pica. Hi ha qui es munta guardons per autoconcedir-se’ls i guanyar pàtina de prohoms –o prodones. El més patètic és que pareix que fins s’ho creuen. D’algunes festetes endogàmiques i curtes de vista val la pena fixar-se a qui no li donen mai el llorer pansit –defensiu i complexat, en realitat-, en els que no surten mai a la foto. Entre els exclosos –o que no es presten a la fireta ridícula-, esperits i obres que els hi donen mil voltes i mitja als impostors subratllats.\nCompromís musical a Deltebre. El desplaçament, de distància domèstica. Estols d’estornells, parets de rajols vistos, una palmera entre senillars, els espillets de l’aigua en un bassal emmarcat en marró fosc, el sol que ja comença a declinar amb matisant polsim de safrà.\nEns trobem una fira de maquinària agrícola i cotxes al vial d’accés al casal dels pensionistes. Un agent urbà amb armilla reflectant ens obre pas alternatiu al cul-de-sac. El muntatge, enmig de la sessió de bingo, seguida pel públic amb un silenci misser. No podem provar so. Pres un cafè a la cantina de la sala, incrustada en la paret del nord.\nComencem a les sis en punt. Em noto una mica refredat i controlo més que mai la respiració per cantar amb prou fons per resistir la sessió. Sala plena, animada, efervescent, cridanera, molt balladora: l’esplendor de la joiosa vulgaritat directa –a la què ens adaptem sense miraments-, la fressa ambiental crepitant. En els primers temes ajustem l’equalització d’un local amb una mica de rebot. El vell secret d’inclinar els altaveus cap a l’angle de fons que eludeix una paret frontal a pocs metres. Solucions d’urgència on es nota la molta carretera feta. Pocs locals són pensats per a fer música. La majoria tendeixen a la grandiositat esportiva o al magatzem més o menys camuflat.\nA l’intermedi ens donen una pasta de crema d’aguda plenitud dominical diabètica, acompanyada d’una copa de cava (la majoria de caves del país són una segura pedrada a l’estómac). Rematem la segona part sense problemes i a un quart d’onze som fent un mos cansat en un establiment especialitzat en entrepans del nucli històric ampostí. El constipat guanya ventall dels símptomes sabuts i resabuts.\nEncara puc llegir una mica abans del pes melós de les parpelles. Hi ha peatges pitjors per comprar temps que amenitzar la setmanal festa major privada dels ancians d’una tribu o altra. Avui, per una anècdota aspra, hem recordat la gran rivalitat, en alguns grups d’esperits, entre Deltebre i La Cava. Una desavinença que en més d’un episodi, més enllà de la cosa futbolística, ha arribat a les mans. Costen de creure aquestes enemistats veïnals en nuclis que, al capdavall, es necessiten els uns a altres i fan més via si van units davant les emmoquetades indiferències dels despatxos llunyans i oficials. Toquem als dos casals, al deltebrenc i el caver, i sembla mentida però és vital no errar-se en el topònim i el gentilici.\nLa crueltat conscient contra dèbils i perseguits en tota la seua trajectòria. Debutà fustigant els usuaris de RENFE que gosaven demandar els abusos i deficiències de la companyia. Escalador pertinaç fins al cocou dels qui creuen que l’estat són ells i és d’ells.\nS’ha embarcat havent-hi contribuït decisivament a empresonar gent honesta, aixecant una ignominiosa causa general d’opressió contra una bona part d’un poble amb un relat falsificador, confegit al gust, perfumat de claveguera.\nNo descansarem en pau perquè un altre element de jeia similar continuarà la seua labor. El “a por ellos”, en resum de comptes, amb toga.\nNo ho diran, perquè nacionalistes ho són el altres, però han perdut a un patriota de nassos!\nPer a ells el pacte democràtic només és un mitjà manejable. Aqueixa és la gangrena.\nDe menuts les mares en ho tenien prohibit, augmentant-ne el desig. Però ara no ens en sabem estar de trepitjar uns quants tolls –fins quan no plou, que plou poc.\nHi ha qui llegeix només per corroborar-se. Els camins de l’avorriment són plurals.\nEn la seua accepció primigènia i neta, això de l’autocrítica era un valor d’esquerra. Malgirbat, com té per costum la humanitat amb les bones idees, fins fou emprat com a instrument de tortura.\nPit inflat. Fatxenda expansiu. Amb un cert dandisme tronat. Accent sud-americà. Fa de monitor dels números de ball dels ancians (coetani seu). També vol manar-nos, dirigir-nos, demostrar que aquell és el seu reialmet, el seu territori. Assentint amb el cap li dono a entendre que li fem cas, però seguim amb el nostre programa. Es posa a dirigir les tres filades que ha fet arrenglerar. Té seriosos problemes amb el sentit del ritme. Quasi que l’agafa quan sent la veu del tema. En una vintena de compassos el quadre ja va a contratemps i feliçment desincronitzat, i així serà fins al final de la batxata. S’atansa a l’escenari, reclama la meua atenció amb sgest teatral. Però, abans que obri la boca li dic que bravo, que molt bé, i infla el pit i el plomall i ens deixa en pau. Ah, la vanitat, quin gran remei universal per desempallegar-se de noses.\nAllà on la vida alça murs, la intel·ligència obre una sortida.\nL’instant no és en realitat un àtom del temps sinó un àtom de l’eternitat. És el primer reflex de l’eternitat en el temps.\nReunió, expressió, manifestació. Alguns dels drets treballosament aconseguits que corren perill.\nEl pitjor de les lleis dolentes és que contribueixen a formar homes, pitjor que elles, encarregats d’executar-les.\nAlçat a dos quarts de nou. El constipat arrapat al nas i a la gola. Recepta d’estoic. Franz Von Biber, peces religioses, per companyia en el segment del candor del dia nou i la possibilitat d’aprofitar-lo raonablement, si els suborns del cos ho permeten.\nL’imam de Ripoll, cervell dels atemptats de l’agost a Cambrils i Barcelona, preparats a Alcanar, sembla que era informant –confident- del CNI. Les conjectures aboquen a la més sinistra tenebra. Som en mans de polítiques ben desassossegants.\nHa mort, a vuitanta-tres anys, Charles Manson, inductor intel·lectual de les matances californianes de finals dels seixanta, on entre altres víctimes hi hagué l’actiu Sharon Tate, embarassada i casada amb el director Roman Polanski. L’estiu de l’amor dels hippies tingué el seu vessant indigest. Fa uns dies, també a edat provecta i igualment engarjolat, passava avall el sanguinari capo dels capos sicilians Totò Riína. L’atracció dels mitjans, tot i els ois i les qualificacions condemnants, pel glamur del mal (galvanitzat per ficcions novel·lístiques i cinèfiles). ¿Uns espills obscur que potser interpel·len partícules de regions crues de tots i, al capdavall, humanes, excessivament humanes?\nL’actualitat, en alguns segments, empra tonalitats dignes de les intrigues de John le Carré o Graham Greene. Circulen especulacions sobre la possibilitat de que el fiscal Maza fos emmetzinat a Buenos Aires, per agents del Mossad, amb una toxina. El fet de que no se li farà autòpsia ajuda a enlairar les flames conspiranoiques. Fonts anònimes fan circular la remor. El detall dels agents secrets israelians fa rodar el cap. Qui els ho encomanaria? En dies de gran esbombada de postveritats les versemblances ficcionals narratives fa estralls.\nSardines per dinar, delicioses. Les notícies. La repressió i la campanya anormal. Sesta beata. Treballant quartilles guardades en les vespertines. La soledat saludable, qualitat de silenci al barri. Bereno tramussos, al final he caigut: cal estar a l’alçada de les temptacions, sobretot quan són tan inofensives. Començo a plantejar-me el guió de la presentació de divendres de la novel·la de Teresa Duch. Nit calmosa. Dilluns sense penes agudes ni glòries en els miratges desèrtics –tessitura amable.\nCrec que sense un punt de passió, petit o gros, una ombra de fe, el mal d’aquest món és insuportable, i no s’arriba a fer mai res.\nMenta bonyeguda del capvespre,\namb els ulls l’escolto:\ncontrabaix en plany moradenc,\nfronteres de figa regalimant,\nfoganya trèmula en el desert rodant,\npiano cobert d’algues i carbó,\nmagnòlia xopa de benzina,\nremor somorta de fantasmes pelegrins,\nla fúria degotant a l’alambí\nde la vella bruixa emboscada,\ngeometria extraviada dels il·lustrats,\nGòlem en la diagonal del vent,\nla deessa pàl·lida que avança\namb el seu negatiu a l’espatlla de caragola.\nlianes destrenades del capvespre\ndels balandres agitats i els pergamins en giravolts;\namb els ulls entrelluco\nels nou pregons dels magmes atàvics.\nLes cordes del violí són fetes de tripes de gat, però Bach existeix; l’amor existeix i és immens com la Gran Fuga malgrat que els nostres mitjans siguin tan miserables.\nEn la clivella que encara pots repensar\ngratada en els telons obscurs\nque barren tantes volades, segueix\npampalluguejant la candela d’Erasme…\n¿o potser és un reflex lunar\nen una lent polida per Spinoza?\nEn la claror, que pacients dits han esberlat\nen els domassos de la banalitat maligna,\nindicis revifats de mestratges de lliure esperit,\ntant necessaris com el pa de la seguida.


Diari d'un Sommelier: Capítol 20. 95% vs 5%\nCapítol 20. 95% vs 5%\nDesprés de setmanes intenses de treball per poder fer el primer tast #vipervida, ens toca seguir redactant glops relacionats amb el món del vi.\nTot i que no haguem escrit massa o res durant aquest temps, diferents reflexions han anat aflorant i ara vull plasmar-les en lletra i compartir-les amb tots vosaltres. Ens preocupem pel sector del vi, pels diferents planetes que el fan possible del cep a la copa, pel món del consumidor i sobretot perquè hi hagi un consum, això si, sempre amb moderació i responsable. #wineinmoderation\nFent un exercici virtual trobem dos tipus de consumidors: a grans trets, hi ha els especialistes i els que NO ho son. La reflexió va molt més lluny de quedar-nos en les diferents famílies que podem trobar separades per aquest NO. M’explico: entre els especialistes, podem trobar sommeliers, connoisseurs, periodistes, bloggers, aficionats, winelovers (quina paraula més lletja), amants del vi (aquesta m’agrada més), etc...Dins del grup que NO ho són, només la gent que beu per gaudir.\nEn els darrers anys s’ha anat posant el focus sobre una dada a nivell estadístic. Es diu, es parla, s’explica que només un 5% dels consumidors són experts en vi. Potser haureu llegit que és un 90 contra el 10%, si consulteu la xarxa per dictar sentencia sobre el meu comentari. Ho trobareu per tot arreu i fins i tot us donaria la raó, però per a mi fa anys que els percentatges es reparteixen d’una altra manera: un 95% expert versus un 5% no expert. Aquí potser em doneu la raó i estareu d’acord amb la meva afirmació, i si no, que ningú es posi les mans al cap i que reflexioni si no ho veu com jo.\nEn qualsevol cas, hi ha una cosa que fa dies que vull deixar sobre la taula i estic obert a seguir parlant-ne, si és que algú no pensa així. Senyores, senyors, amics, conegudes i saludats: no ha arribat l’hora que ens posem tots a treballar per a què el protagonista en el món del vi sigui el vi?\nCada vegada el consumidor es va allunyant paulatinament de tots els que estem dins del 5 o fins i tot fent la vista grossa 10%. Estem perdent efectius i la cosa més espectacular encara, és que si seguim per aquest camí, això s’anirà apagant com una espelma.\nSemblava que l’oxigen, la nova sàvia que entrava al sector, podria fer quelcom per anar canviant la inèrcia. Però la resposta és un NO rotund. Si està clar que hi ha una sensibilització cap als vins de casa nostra, si semblava que hi havia una llum al fons del túnel que aparentment només la nova fornada de comunicadors i sommeliers podrien canviar, això no passa. Com diu la cançó. Todo sigue igual.\nAquest fet fa que es reforci més la idea que fa anys que em corre per la closca, és a dir: i si ens posem a treballar pel 90 o 95%?\nCom podem parlar d’elaboracions maratonianes , de com es fa un vi, si el consumidor només vol gaudir del fet de beure vi?\nCom podem estar intentant explicar aquesta nova cultura dins del món del vi que son els vins biodinàmics , si el consumidor ni sap que és un vi ecològic?\nCom podem pretendre fer entendre un vi, si li parlem al que vol entendre com si fos un neòfit total?\nCom podrem parlar d’aromes , si ni tan sols en molts casos qui fa el tast té clar quins son els perfils aromàtics d’una varietat concreta ni els diferents tipus d’aromes que podem trobar en un vi?\nCom podem parlar de maridatges si ni tan sols els saben plantejar?\nCom podem parlar del factor anyada, si els vins fets en una zona concreta en moltes ocasions no tenen el mateix sòl i ni han estat veremats el mateix dia?\nCom podem intentar que el consumidor compri un vi, si el primer que fa és veure si el pot pagar, i quan entra a Google, troba diferents preus?\nCom poden molts parlar de vins, si ni tan sols saben obrir una ampolla?\nPodem començar el canvi, si us plau?\nPublicat per Unknown a 11:49\nConcurs Etiquetes / Els amics del GOBE\nTastats 2.1. Vi Bord Blanc / Edició Especial Vi pe...\nNP - La Xarel·lada'14\nNP- Els cellers de la Vall del Riu Corb s’uneixen ...


10 MILLORS DESTINACIONS TURÍSTIQUES PER A MALES HERBES A AMÈRICA - LA VIDA\nAquests punts de viatge aptes per a males herbes faran que vulgueu planificar una escapada\nLes vacances són fantàstiques. El cànnabis també pot ser fantàstic quan s’utilitza amb saviesa. La combinació d’ambdues coses és obvi.\nLa llista següent inclou alguns dels millors llocs de viatges aptes per a males herbes del país. Ofereixen una cosa que els altres no ofereixen, de manera que pugueu adaptar-les a les vostres necessitats. Voleu tornar a la natura? Fet. Voleu passar tota la nit en un club? Fet. Considereu les nostres recomanacions sobre menjar i allotjament com a punt de partida i consulteu Google per planificar un itinerari complet. O pujar al cotxe i volar-lo. Sigui com sigui, uns quants dies dedicats a estar a l'altura d'una ciutat que no us portarà al centre ni us cobrarà el vici escollit és un luxe que molta gent no té.\nRecords # males herbes # hollyweed # hollywood # califòrnia # neverforget # bromes # divertides # notícies # bestdayever\nUna publicació compartida per dany cerebral (@ braindamage81) el 13 d'agost de 2018 a les 20:21 PDT\nCalifòrnia va sortir swinging com el primer a legalitzar el cànnabis per a ús mèdic el 1996 i després es va aturar durant un temps al front recreatiu. Tothom semblava tenir una targeta mèdica per un minut calent a finals dels anys 90 i 2000. Ara, l'enorme estat funciona com una de les principals destinacions per als entusiastes de les males herbes i per als viatgers en general.\nHem esmentat The Standard, Hollywood com el primer hotel amb dispensari del passat, i és una opció realment meravellosa per a una estada de 420 persones. Però també pensem Hicksville Pines Bud & Breakfast és impressionant. És el primer d’aquest tipus a l’estat i el cànnabis és fresc a totes les zones públiques, es proporcionen vaporitzadors comunitaris (de manera que no cal embalar equipaments) i fins i tot es pot fumar a l’habitació 420. A més, la decoració és salvatge.\nSi voleu mantenir el vostre nivell durant tot el dia, tingueu en compte Alchemy Lounge i / o Cafeteria Hitman , que requereixen ser membres (però podeu obtenir un passi de dia). Són centres creatius increïbles que animen els hostes a consumir cànnabis mentre passen l'estona i gaudeixen d'un cafè exprés i una bona companyia. Aquests llocs no venen herba (tot i que llogen plataformes), així que passeu per un dels molts dispensaris locals abans de sortir.\nl’escapada de muntanya més assolellada i somiadora\nUna publicació compartida per lv (@minniv) el 13 de juliol de 2018 a les 11:08 PDT\nFins i tot la indústria de l’hostaleria necessita un bon talent adequat per al cànnabis. Mireu l’última obertura de l’amfitrió a la nova ubicació Bud + Breakfast de Denver: The Adagio. #cannabishospitality #cannabisjobs #coloradocannabis #denvercannabis #cannabiscommunity #cannabsculture #cannabishotels #coloradocannabisjobs\nUna publicació compartida per Carreres professionals a gran altitud (@highaltitudecareers) el 10 d'abril de 2018 a les 10:58 PDT\nCom a primer estat a legalitzar l’ús recreatiu de marihuana, Colorado fa una mica de salt a la resta del país. Denver està fresc fora de la porta, però la seva creixent indústria de l’hostaleria del cànnabis la converteix en una destinació privilegiada per a unes vacances de males herbes. Abans d’arribar fins i tot a un lloc on allotjar-nos, volem animar-vos fermament a aprofitar serveis com Loopr , un saló mòbil de cànnabis, i Transport de gamma alta , una empresa de transport de males herbes de propietat minoritària i femenina. Val la pena.\nPel que fa als allotjaments, heu de conèixer la cultura del brou i l’esmorzar que va néixer a Denver. Si us sentiu, quedeu-vos a L’Adagio - una casa victoriana en un barri històric i el primer hotel d’aquest tipus. Però si realment preferiu una opció estàndard, proveu el 420 tours paquet d'inclusió al Hotel 16th Street Mall , que ofereix un lloguer de vaporitzador gratuït, cupons Uber / Lyft per a pilots per primera vegada, cupons dispensaris i revistes locals de cànnabis.\nHi ha una gran quantitat de menjar excel·lent a Denver, però ens encanta un tema, per la qual cosa creiem que hauríeu de tenir en compte una de les cerveses i excursions de la ciutat. I, si realment vols lliurar-te als menuts i devorar tot el que t'ofereix a la vista, fes-ho Ian’s Pizza i demaneu el formatge mac n ’, el burrito o la pizza de patata al forn carregada.\nOblideu-vos del dia nacional del tequila, passeu per #iansdenver i agafeu una llesca de Macadilla Killa. #foodporn 🧀\nUna publicació compartida per Ians Pizza Denver (@iansdenver) el 24 de juliol de 2017 a les 16:56 PDT\nSeattle es coneix amb el nom de The Emerald City no perquè manté cap relació amb el Mag d'Oz, sinó perquè el verd del nord-oest del Pacífic on està enclavat és verd impressionant (cosa que suposo que es pot prendre com un joc de paraules com un fet paisatgístic) ). Entre la bellesa natural de la ciutat, les activitats emocionants i els nombrosos dispensaris, Seattle no té res a pensar a l’hora de triar una destinació apta per a les males herbes.\nTeniu algunes opcions d’allotjament, però totes us faran fumar fora. Ens agrada la vibració en això Seattle Airbnb urbà , que compta amb una banyera d'hidromassatge i que es diu inspirada en el cànnabis. No és molt diferent a la majoria d’ofertes de la ciutat. Tot i això, ens agrada saber per endavant que el propietari d’una casa està bé amb el cànnabis abans d’aparèixer i el propietari d’aquest allotjament és molt acceptador. També volem esmentar-ho Innthrall (maleït, a Seattle li encanta un joc de paraules), un b & b desconcertat amb joguines i mobles i espais de jocs per explorar tot allò eròtic. Han creat un pati climatitzat amb cortines per al consum de cànnabis, i és una delícia.\nPer descomptat, Seattle també té una escena gastronòmica vibrant i progressiva i els restaurants que la fan són una visita sòlida durant les vacances. Però si et poses molt alt i només vols omplir-te la cara de saborosos gustos en un lloc on ningú no jutjarà els teus ulls rosats i tapats, has d’anar a Beth s Cafè , un sopar de 24 hores. Podeu segar una truita de 12 ous i un dels millors batuts de la vostra vida. Si sou menys apassionat i més aficionat al cànnabis senderista i saludable, feu un cop d’ull Betsutenjin per a uns ramen somiadors i cremosos. No és un lloc on els comensals estiguin destinats a perdurar-se, així que, poseu-vos-hi, deixeu-vos caure fideus i brou d’os de porc i sortiu a noves aventures.\nEl consum de bolígrafs Vape tendeix a passar més fàcilment desapercebut en públic. Hi ha molt menys aroma i els vapors es dissipen ràpidament. Quina és la vostra rutina de cap de setmana? . . . . . . #cannabis #cannabisculture #cannabiscommunity #cannabisphotography #cannabissociety #cannabisindustry #cannabusiness #cannabisentrepreneurs #portlandcannabis #seattlecannabis #coloradocannabis # 9to5 #puffpuffpass #highsociety #vapelifestyle #tokogold\nUna publicació compartida per Gestió de xarxes socials (@herbnmedia) el 3 d'agost de 2018 a les 15:30 PDT\nLa majoria de la gent no sap que Oregon va ser el primer estat de la nació a despenalitzar la tinença de petites quantitats de cànnabis el 1973. Del 1999 al 2005, la proporció de residents que utilitzaven olla a l’estat va superar la població general en un 32-45 per cent. . A Oregon li encanten el cànnabis i, tot i que a l’Estat hi ha diverses zones fantàstiques per visitar, Portland amb les seves peculiaritats és un lloc de viatges que no pot faltar.\nProbablement és una selecció òbvia per suggerir-vos que aprofiteu el Paquet 420 a l’hotel Jupiter perquè va ser la primera oferta hotelera que admet cànnabis a l’Estat i ha tingut molta premsa. Però, sincerament, continua sent una configuració sòlida per a una visita. L'hotel té una ubicació fantàstica per anar a peu a bars, restaurants i botigues. És una meravellosa meravella (però ben mantinguda) de mitjan segle. I, obtindreu un kit munchie, un bolígraf, una samarreta i cupons als dispensaris locals. Tot el que necessiteu és comprar una mica d’herba i ja esteu a punt.\nNo hi ha cap norma que digui que heu de colpejar un camió de menjar quan visiteu Portland, però amb més de 500 en funcionament, realment estareu perdent si no ho feu. Probablement és el més famós Khao Man Gai de Nong , on serveixen arròs de pollastre i arròs que la gent posa en fila per posar-hi les mans. També teniu l’opció de veure un espectacle i fer un mos al Júpiter Doug Fir Lounge , de renom mundial. I, si esteu pensant que un bunyol sona molt bé quan us apedreuen, oblideu-vos de VooDoo. Ho són fa deu anys. Ara mateix, la cadena de Portland que fa més és Estrella Blava .\nUna publicació compartida per Aaron Lee (@aaronleephoto) el 7 de maig de 2018 a les 12:08 pm PDT\nLas Vegas és divertit sense importar-ne la forma. És, al cap i a la fi, America’s Playground. Però amb la legalització de les vendes recreatives de cànnabis a Nevada el 2017, el fun-meter es marca a 11.\nHi ha un bon nombre d’hotels a Las Vegas que s’adaptaran al consum de cànnabis, però creiem que els viatges haurien de ser divertits i emocionants i no hi ha cap raó per visitar Vegas i reservar una sala per tallar galetes. Per això ens encanta Clairbnb , la creació de Bed and Breakfast de Playmate of the Year del 2011 i antiga cap de cartell de The Stratosphere, Clair Sinclair. Aquestes blocs espacials aptes per a males herbes des del carrer Fremont al centre de la ciutat són massa genials. Totes les habitacions tenen una temàtica i un disseny meticulós. Des de la Swingin ’70s Suite fins a la Vintage Glitz Suite, quedareu impressionats. A més, totes les fotografies que feu mentre hi sigueu seran de foc perquè totes semblen escenografies.\nMolt bé, sortireu a la franja amb seguretat, i si teniu munchies assassins, és probable que us dirigiu al primer bufet que veieu i obtingueu els vostres maleïts diners. Però si voleu animar-vos i abraçar un tresor de les velles escoles de Las Vegas (per no parlar pretén que sou Robert De Niro o Sharon Stone a Casino o qualsevol persona a Showgirls ), has de colpejar El Peppermill . El servei és amable, el menjar és decent (esmorza tot el dia, jo) i les begudes són creatives. Però són les llums de neó i la nostàlgia directa que el fan increïble. Assegureu-vos de passar una estona al Fireside Lounge mentre esteu allà. Unes poques fotos de vostès descansant a prop del famós foc de foc que s’assenta sobre l’aigua completaran les vostres vacances.\nExcavant aquesta fantàstica gira en vídeo de la nostra suite # 70sbachelorpad per @peep_it_out_llc # anys 70 #pinball #pinballmachine #hifi #records #boutiquehotels #themed #shag #funky\nUna publicació compartida per ClairBnb (@clairbnb) el 26 d'octubre de 2017 a les 5:43 am PDT\nUn dia a la platja #highseas #highlife #hightimes #alaskacannabis #alaskacannabiscommunity #legalweed # 420 # its420somewhere #safetymeeting #growyourown #cannabis #marijuana #weedporn #weedpics #puffpuffpass #rawcones #takeair #smok #fuckcancer #natureheals #naturalmedicine\nUna publicació compartida per Etiqueta 49 (@ label_49) el 26 de juliol de 2018 a les 23:53 PDT\nL’ancoratge pot ser una destinació durant tot l’any si un clima hivernal subàrtic i una absència gairebé total de sol no us espanten, però us recomanem que us prengueu les vacances durant els mesos més càlids, quan la zona és realment una meravella natural.\nHi ha alguns allotjaments a la zona que semblaran cap a un altre costat si es vaporitza mentre es queda com a convidat, però preferim allotjar-se en llocs amb una cultura del cànnabis totalment deficient, per això no ens pot agradar aquest Anchorage Airbnb. Aquesta casa, a quatre illes del centre de la ciutat, és totalment apta per a 420 persones i té un jardí fantàstic amb una hamaca, jocs a l’aire lliure, fumador i barbacoa per gaudir quan fa bon temps. És una base ideal per explorar la ciutat, inclosos els dispensaris propers, on podeu proveir-vos de males herbes per gaudir-ne un cop torneu al vostre allotjament.\nCom que el 2014 el cànnabis es va legalitzar mitjançant una iniciativa de votació, l’Estat ha tingut temps de desenvolupar una mica la seva escena de males herbes, però encara és il·legal fumar olla a l’aire lliure i la ciutat no ha proporcionat espais interiors segurs per fer-ho des que va tancar últim club de cànnabis que queda de la ciutat. Si aneu a Anchorage per fer un viatge apte per a les males herbes, les lleis d’Alaska signifiquen pràcticament que us divertireu a alguns dispensaris i us allotgeu mentre gaudiu d’una ciutat molt fresca. Mentre hi sigueu, assegureu-vos de marcar un pastís Pub i pizzeria Moose’s Tooth , una institució local i creadora d’una pizza de formatge mac n ’amb salsitxa de rens, a més de la pizza Shrimp Fiesta. Estigueu preparats per esperar perquè tothom estima aquest lloc.\nL’estiu ja és aquí i acabem de llançar el nostre menú actualitzat amb TRES pizzes noves. Vine a provar aquests pastissos! Són bomba! • Formatge Mac N • Salsitxa de ren, fideus macarrons, julivert, formatge americà, cheddar, mozzarella, provolone, oli d’all\nUna publicació compartida per Pub i pizzeria Moose's Tooth (@moosestoothpub) el 27 de maig de 2018 a les 13:29 PDT\n@highstandardconcentrates està feliç de mantenir els nervis tranquils i els ànims alts (joc de paraules) a #FenwayPark #openingday avui! 🧐 #thehighstandard #highstandardconcentrates #staylifted #greenmonstah #wickedOG #jackherer #gelato #gogreen #greengold #cannabis #cannabinoids #cannabidiol #cannabiscommunity #cannabisculture #bostoncannabis #weed #distillate #solvent mmj #medicalmarijuana # weedstagram420 #weedporn\nUna publicació compartida per Concentrats d’alt nivell (@highstandardconcentrates) el 5 d'abril de 2018 a les 07:49 PDT\nDurant uns anys, Massachusetts no va aconseguir que molts turistes buscessin explorar la cultura de les males herbes de l’estat perquè, tot i que era legal posseir, les vendes no es van fer legals fins a l’1 de juliol del 2018. Això va posar la gent en la difícil posició d’haver de triar entre el risc que aparegui viatjant amb cànnabis o intentar trobar-lo un cop arribats. Això hauria de canviar aviat, tot i que continua sent un problema.\nEls allotjaments que es confessen 420 són encara difícils de trobar. Tot i que hi havia una empresa disposada a establir-se a la zona, la dificultat amb les lleis federals els va obligar a posar en pausa la seva marca. Per tant, us queda principalment allotjament privat. Us recomanem que visiteu el lloc web Bud & Breakfast per llogar-lo. Estan configurats, però n’hi ha de perfectes. Som grans fans del lloguer que inclou una unça de cànnabis . L'olla mèdica i l'opció de fumar a l'interior? Si, si us plau.\nUn cop us trobeu còmodament a la zona alta de Boston, teniu la possibilitat d’escollir uns dolços deliciosos. Al carrer es diu que heu de provar les patates fregides d’ànec sense ombres Shojo . Els russets tallats a mà es fregeixen dues vegades amb greix d'ànec bullent, i després es rematen amb tofu mapo i una salsa de formatge feta de salmorra de kimchi, formatge americà i gelatina. O bé, colpeja’t Cítrics i sal per a una cuina mexicana de la costa que inclou una inspirada inspiració en elote amb molles de Cheamin Hot Flamin.\nFet: Boston fa que els antipàtics anhelin.\nEsteu cercant un lloc amable # 420 per experimentar el famós fullatge de tardor de Nova Anglaterra? Reserveu ara fins a finals de novembre i acompanyeu-vos a la temporada de collita. Collirem una àmplia varietat de soques, incloses #gorillaglue #drshiva #muaythai #critical #acapulcogold #buddhamagnum #originalskunk i molt més!\nUna publicació compartida per Maine Greenyards (@mainegreenyards) el 28 d'agost de 2017 a les 8:24 PDT\nAuburn i Lewiston, com Boston, són una mica molestos perquè probablement serà la primavera del 2019 abans que les primeres botigues de venda al detall s’obrin i funcionin malgrat la legalització del cànnabis recreatiu que va passar fa un parell d’anys. L’avantatge és que quan poseu les mans en una olla, podeu portar-la lliurement (i en quantitats més grans que en qualsevol altre estat) i utilitzar-la en un lloc privat sense problemes legals. I això és més del que es pot dir sobre la majoria dels altres estats.\nTot i que creiem que Portland, amb les seves fàbriques de cervesa i els seus rotlles de llamàntol, pot ser la ciutat més fresca de Maine, Auburn i el seu veí proper al riu Androscoggin, Lewiston, estan superestimats. Dirigiu-vos cap a l’interior, deixeu de banda la vostra necessitat de fars i doneu una oportunitat a aquestes històriques ciutats molineres. Per una banda, Auburn us ofereix la possibilitat d’allotjar-vos Maine Greenyards - un allotjament boutique de cànnabis. La propietat compta amb una mansió de mitjans del segle XXI i les persones que opten per allotjar-se reben regals de casa del jardí, ous de les gallines de la propietat i accés als propietaris que mantenen un jardí de cànnabis i poden respondre a qualsevol pregunta que els hostes puguin tenir. Tot i que, malauradament, no es pot comprar cap de les males herbes que creixen, però es pot retallar si la temporada és adequada i reforçar les seves pròpies habilitats de cultiu.\nEntra a Labadie’s Bakery a Lewiston per les postres de signatura de l’estat, el pastís de whoopie. En realitat es van inventar aquí. Per descomptat, la recepta es pot remuntar als Amish del comtat de Lancaster, però els anglesos van necessitar per afegir pelussa de malví. I, has de colpejar Combustible per prendre un còctel especial al costat d’un sopar ric de temporada, com un tendre i cuit cuit de porc amb cols de Brussel·les i hash de moniato en un vi negre i una reducció balsàmica.\nUna publicació compartida per Labadie's Bakery (@labadiesbakery) el 5 de desembre de 2016 a les 4:05 am PST\nBon cap de setmana! Amb l’arribada de la legalització l’1 de juliol, el cànnabis al campus ha causat una gran controvèrsia darrerament ... alguna cosa? #weekend #vibes #cannabis #education #college #vermont #headyvermont\nUna publicació compartida per Vermont embadalidor (@headyvermont) el 10 de febrer de 2018 a les 17:33 PST\nAquí anem de nou. Podeu tenir cànnabis d’esbarjo legalment a Vermont, però encara no el podeu comprar. És per això que el turisme de cànnabis creix i prospera a la costa oest i encara no ha recorregut cap a l'est. Ho farà, prou aviat. Mentrestant, encara queden un munt de ciutats interessants per visitar i escenes agradables per a males herbes. Burlington és una ciutat amb una escena així.\nPel que fa als allotjaments, ens agraden les estades amb algun caràcter. Per això, us suggerim que opteu per una estada d’Airbnb quan aneu a Burlington. Per un preu relativament baix, podeu allotjar-vos al Apartament fresc i divertit al centre de la ciutat. Es tracta d’una unitat de dos dormitoris en una llar clàssica que s’ha pintat amb una gran varietat de tons brillants i s’omple de mobles únics. A més, hi ha una banyera d'hidromassatge i un armari per a disfresses. Aquí podreu fer unes fotos fantàstiques, a més de gaudir molt d’estar al dia i passar l’estona.\nTot i que no us podeu instal·lar en un restaurant, cerveseria o bar i començar a fer vapor, l’opció Airbnb us permet arribar a peu fins al centre, de manera que podeu jugar prèviament. Aleshores, és hora de prendre una mica de cervesa perquè Vermont té la majoria de cerveseries artesanes per càpita i Burlington no és cap lent. Comenceu a Cap de violí , moure's cap a Barret màgic , cap a Retrocés , i acabar les coses a Sidra Ciutadana . A més, potser és banal, però obtingueu tot el xarop d’auró que pugueu. A més de fer creps i creps, busqueu un creper d’auró (el creemeee és Vermonter per servir suaument).\nAixò és el que sembla un petit ❤ #vermontcreemee\nUna publicació compartida per Emily (@emisgood) el 30 de maig de 2017 a les 6:53 am PDT\nDes del 2014, la capital de la nació ha permès transportar menys de dues unces d’herba, però encara no es pot adquirir, cosa que li permet confiar en gent amable que opti a regalar-lo (cosa que és legal). O bé, mantingueu l’orella a terra per veure les finestres emergents de cànnabis, la manera popular de la ciutat d’eludir la llei. Si compres una samarreta i al venedor li agrada la teva cara i et dóna una mica de brot, què faràs?\nUna manera d’evitar-se preguntant a un munt de persones si tenen ganes de regalar-los una mica d’olla és triar un allotjament intel·ligent que inclogui una mostra gratuïta. Per exemple, The Cosy Canna-Inn ofereix als hostes un pre-roll gratuït quan es queden, així com relaxant oli de massatge amb infusió de cànnabis. Fins i tot hi ha sessions gratuïtes de narguila. Ens encanta la narguila! A més, no fa mal que els amfitrions tractin els hostes com a familiars i estiguin a la vostra disposició per oferir orientació turística i de males herbes.\nSi voleu tenir una autèntica experiència de D.C., heu de fer un U Street Taco, una delícia grassa creada per Washington City Paper . Es compra un bitxo mig fumat (mig carn de vedella, mig gos calent de porc sofregit amb un bitxo casolà) a Ben’s Chili Bowl i portar-lo a l'altra banda del carrer cap a Jumbo Pizza , on compreu una llesca gegant per bressolar el mig fum. Llavors, baixeu aquesta bèstia.\nBé, això va tornar a passar ahir a la nit. #UStTaco # times7 @ kashmore89\nUna publicació compartida per Sam Jewler (@luddofthefuture) el 19 de maig de 2013 a les 9:27 PDT\nnicki minaj sense perruca