Posada de llarg del nou canal Esport3, que vol transmetre "la força de les teves emocions" - Alt Empordà\nPosada de llarg del nou canal Esport3, que vol transmetre "la força de les teves emocions"\n3 de febr. 2011, 11:08 publicada per Alt Empordà [ actualitzat el 3 de febr. 2011, 11:13 ]\nEl nou canal Esport 3 ja és una realitat. Després d'uns mesos de funcionament en proves, s'ha fet la presentació oficial del canal d'esports de Televisió de Catalunya. En un acte al Museu Olímpic de Barcelona, s'han presentat les línies bàsiques del nou canal, que emetrà esports les 24 hores del dia els 365 dies de l'any, aglutinant tota la programació esportiva de la casa, tant els programes com les transmissions. Dissabte, al Camp Nou, abans de començar el partit Barça-Atlètic de Madrid, hi haurà la festa que simbolitzarà la posada en marxa oficial del canal Esport3.\n"Esport3 neix com una finestra oberta a l'esport català i també a l'esport global que interessa més als nostres teleespectadors, gràcies a la col·lecció de drets de què ja disposa TV3 i que ara podrem explotar d'una manera més completa. Un canal per compartir colors, alegries i emocions. Pensant en els joves i en els que sempre mantindran l'esperit jove. Amb els esports de sempre, amb l'esport espectacle, amb els nous esports, però també amb una concepció més oberta de l'esport." Aquest és, en paraules de Josep Maria Farràs, cap d'esports de TV3, la raó de ser del nou canal temàtic.\nProgrames, transmissions i tota l'actualitat\nUn dels trets diferencials d'Esport3 seran els seus programes, ja plenament consolidats amb una llarga trajectòria al 33. Una proposta que permetrà aprofundir en l'actualitat del dia i en les grans competicions i fer monogràfics sobre els esports que desperten més passions entre els espectadors. Gràcies a formats com "Esport club", "Hat-trick", "Zona Champions", "Gol a gol" o "Tot l'esport", es podrà garantir un programa especial quan el Barça o l'Espanyol acabin un partit de Lliga, Copa o Champions.\nEsport3 disposa d'una important col·lecció de drets que compartirà amb TV3, segons el cas. Futbol, bàsquet i motor, juntament amb l'esport català i l'esport espectacle, seran els principals eixos de la programació del nou canal d'esports. Algunes emissions seran exclusives de TV3, altres s'emetran simultàniament, i la resta formaran part de la graella d'Esport3.\nLa programació d'Esport3 estarà sempre atenta a les novetats d'última hora i connectarà amb aquelles compareixences que siguin d'interès, com les rodes de premsa del Barça ("Paraula de Pep"), de l'Espanyol o del Madrid, sortejos de competicions o presentació de jugadors i entrenadors.\nNeix "Efectivament", l'espai d'opinió\nEl nou programa "Efectivament" (de dilluns a dijous, a les 23.15) és l'espai d'opinió i de debat d'Esport3, però també és el moment per saber les claus de la informació esportiva, amb Lluís Canut i els seus convidats i col·laboradors. S'emet cada nit, de dilluns a dijous, i, conjuntament amb "Tot l'esport", forma l'oferta més completa de televisió esportiva nocturna, amb opinió i informació.\nVida sana i aventura\nMés enllà de les retransmissions i dels programes, la programació d'Esport3 apostarà per difondre els valors de la vida sana i l'esport per a tothom i per descobrir el plaer de l'aventura en totes les seves variants. Esport3 vol tenir en forma els seus espectadors i promourà sessions dirigides en l'espai "En forma", sobretot en les franges de primera hora del matí. També durant el matí i a mitja tarda, Esport3 apostarà pels millors documentals d'aire lliure i aventura per descobrir paratges increïbles a través de la pràctica esportiva.\nEsport3 comença des del principi amb una decidida vocació multiplataforma amb el naixement, també, del portal www.esport3.cat, que anirà agafant els trets bàsics del nou canal per incorporar-los a la xarxa. Els seus elements distintius seran retransmissions de primer nivell (Champions, Fórmula 1, Eurolliga, ACB...), rodes de premsa i presentacions en directe, el seguiment de l'actualitat esportiva i tota la informació relativa als programes de TV3 i Catalunya Ràdio. El portal www.esport3.cat és l'hereu de www.elsesports.cat, que va néixer l'any 2003.


Ontinyent comptarà amb una unitat de tercera fase de rehabilitació cardíaca | TV Digital Ontinyent\n16 gener 2021 - 6:53 h\nInici General Ontinyent comptarà amb una unitat de tercera fase de rehabilitació cardíaca\nOntinyent comptarà amb una unitat de tercera fase de rehabilitació cardíaca\nOntinyent comptarà des de la propera setmana amb una unitat de tercera fase de rehabilitació cardíaca, a la posada en marxa del qual participarà un equip multidisciplinar, i que prestarà servei a pacients ontinyentins que han patit problemes cardíacs. El servei, per el qual es prestarà un curs de tres mesos de durada en quatre edicions anuals, està posat en marxa per l’Institut Valencià del Cor (Insvacor),entitat sense ànim de lucre creada per promoure la salut del cor comptant amb la col·laboració de l’Ajuntament d’Ontinyent.\nEl servei era presentat aquest matí pel cardiòleg del departament Xàtiva-Ontinyent Jorge Sánchez i per la regidora de Sanitat, Matilde Francés, qui participa com a metgessa voluntària en l’activitat. La regidora destacava la importància de comptar amb un servei que en tota la Comunitat Valenciana només està en marxa en les ciutats de València i Xàtiva, sent ara Ontinyent el tercer municipi on es prestarà. La fase 3ª de rehabilitació cardíaca es posterior a les dues primeres fases després d’un incident cardíac, sent la primera l’hospitalària i la segona l’extrahospitalària de la recuperació inicial.\nLa tercera fase, explicava Jorge Sánchez, “és la de manteniment per a tota la vida, a través de la qual recordem als pacients quins hàbits han de seguir i com s’han de cuidar per tal de no recaure”. Així, la base del servei serà assumida pel propi Sánchez com a cardiòleg, Matilde Francès com a metgessa de família i un fisioterapèuta, als que s’afegiran amb col·laboracions puntuals un psicòleg, i un dietista. El primer grup ontinyentí d’atenció a la 3ª fase de rehabilitació cardíaca començarà la seua activitat el proper dimarts 4 d’octubre, de 8 a 9 hores, en el gimnàs del CEIP Lluis Vives. Les activitat tindran lloc dimarts i dijous de cada setmana.\nArticle anteriorUns 500 alumnes de primària descobriran l’Ontinyent de l’època de Jaume I\nArticle següent“El Rogle” d’Ontinyent inicia un nou curs dels seus programes i activitats\nEl Pla d’Eficiència Urbana d’Ontinyent permetrà reurbanitzar la Plaça de Carlos...\nTV Digital Ontinyent - Data modificada: 18/01/2013 0\nS’aprofitarà la renovació de la xarxa d’aigua potable per realitzar millores que afavorisquen la seguretat i comoditat de vehicles i vianants El “Pla d’Eficiència Urbana...\nMancomunitat de Municipis de la Vall d’Albaida realitzarà un curs de...\nLa Mancomunitat de Municipis de la Vall d’Albaida juntament amb el CDT de València han organitzat i planificat un curs de turisme orientat al...


POLÍTICA - 24/01/2020 14:23 / Redacció\nToni Cruanyes és un referent a TV3. La seva professionalitat davant les càmeres ha fet que sigui una imatge estimada a Catalunya. Però també el seu tarannà proper i la seva activitat a les xarxes socials, especialment Instgram, on sempre comparteix fotografies amb la família, amb el seu home i els seus fills.\nFOTO: Toni Cruanyes\nL'homosexualitat no hauria de ser valorada en sentit postiu, perquè tractar-la amb normalitat voldria dir que vivim amb normalitat. Tot i això, encara hi ha molts sectors tradicionals que rebutgen les parelles d'homes i Cruanyes no se n'amaga. De fet, tal com us vam EXPLICAR AQUI, ha escrit un llibre on exposa la repressió que ha patit de jove.\nAra ha concedit una entrevista a la Cadena Ser, amb Josep Cuní i s'ha convertit en un referent pels adolescents. Cruanyes ha animat als nois homosexuals i a les noies lesbianes a sortir de l'armari i a no amagar-se'n.\nParaules clau: MISSATGE TONI CRUANYES


‘El futur és un país estrany. Crisi econòmica i canvis socials’ | Comunidad Valenciana | EL PAÍS\n‘El futur és un país estrany. Crisi econòmica i canvis socials’\nTexto íntegro de la conferencia del historiador Josep Fontana impartida en Claustre Obert\n03 may 2012-20:48 UTC\nPermeteu-me que comenci explicant a què ve el títol que he triat per aquesta xerrada. Des de fa més de dos segles hem estat educats en una concepció de la societat que es basava en el principi que el progrés era el motor de la història. No m’estic referint a cap mena d’interpretació esquerrana, menys encara marxista, sinó a una cosa tan respectable i acceptada com el que els anglosaxons anomenen la “interpretació whig de la història”, segons la qual, cito el que diu la wikipèdia, “es representa el passat com una progressió inevitable cap a cada vegada més llibertat i il·lustració”. O sigui que es veu la història com “un progrés continuat cap a una societat millor”.\nÉs possible que aquesta visió semblés una representació satisfactòria del que passava al món als segles XIX i XX. De fet s’havia convertit en la base de les concepcions polítiques dominants i de les previsions generals de futur. Els historiadors parlàvem d’un ascens sense interrupcions des dels orígens. Les grans etapes de la història eren la revolució neolítica que havia vist néixer l’agricultura, el descobriment del món en l’era dels grans viatgers, que havia permès d’estendre el comerç a escala planetària, i la revolució industrial, que havia multiplicat la capacitat de producció de béns. En el terreny de la societat, els mals del feudalisme i de les monarquies absolutes havien restat endarrere quan la revolució francesa va conquerir les llibertats individuals; més endavant, l’esforç del moviment obrer va ajudar a que anéssim guanyant drets i serveis socials. Tot això havia comportat que visquéssim en un món més lliure, en què havia anat millorant el nivell de vida dels ciutadans. Semblava lògic pensar que el futur seguiria aquestes mateixes pautes de progrés i llibertat.\nEn alguna mesura aquestes coses eren veritat, però no eren, com potser pensàvem, el fruit d’una regla interna de l’evolució humana –allò de què teníem la història del nostre costat-, sinó la conseqüència d’uns equilibris de forces en què els guanys havien estat menys el fruit de revolucions triomfants, que el resultat de pactes i concessions obtinguts dels estaments dominants a canvi d’evitar una revolució que capgirés les coses. Per dir-ho senzillament: des de la revolució francesa fins cap a 1970 les classes dominants de la nostra societat van viure atemorides per fantasmes que els pertorbaven el son, fent-los témer que ho podien perdre com a conseqüència d’un daltabaix revolucionari. Els seus enemics fantasmals van anar canviant de rostre; primer eren els jacobins, després els carbonaris i els maçons, més endavant els anarquistes, els comunistes finalment. Eren amenaces imaginàries; però la freqüència dels atemptats, les vagues i les revoltes els donaven credibilitat i facilitaven que es poguessin negociar millores socials. Les manifestacions del primer de maig, que es van celebrar per primera vegada entre nosaltres el 1890, sabem que van produir un pànic irracional, totalment injustificat, en la nostra burgesia; però van ser la base per aconseguir, mitjançant llargues negociacions, una jornada de treball de 8 hores, contra les 10 o 12 que regien abans.\nNouriel Roubini, un dels economistes que van predir a temps la catàstrofe de 2008, ha explicat aixó en un article:\nFins i tot abans de la gran depressió, les classes burgeses il·lustrades d’Europa reconeixien que, per tal d’evitar revolucions, calia protegir els drets del treballadors, millorar els salaris i les condicions de treball i crear un estat del benestar per redistribuir la riquesa i finançar bens socials –educació, sanitat i una xarxa social de protecció.(...) L’ascens de l’estat del benestar va ser, per tant, una resposta (...) al temor a les revolucions populars, al socialisme i al comunisme (...). Tres dècades de relativa estabilitat econòmica i social van seguir, dels darrers anys 40s als mitjans del 70s: un període en què la desigualtat va caure considerablement i els ingressos mitjos van créixer ràpidament.\nEl període de 1945 a 1975 va ser en el conjunt dels països desenvolupats una etapa en què un repartiment més equitatiu dels guanys va permetre millorar la sort de la majoria. Els salaris creixien al mateix ritme que augmentava la productivitat i amb ells creixia la demanda de béns de consum per part dels treballadors, cosa que comportava un estímul a l’augment de la producció. Georg Packer ho descriu com “una democràcia de classe mitja” que implicava “un contracte social no escrit entre el treball, els negocis i el govern, entre les elits i les masses”. Des de la crisi de 2008, ens diu Robert Jensen, hi ha molta gent als Estats Units que enyora “aquella ‘edat d’or’ del capitalisme en què els beneficis i els salaris pujaven, i hi havia molt poc atur”.\nAquesta tendència es va invertir en els anys setanta del segle passat, després de la crisi del petroli, que va servir d’excusa per iniciar el canvi. La primera conseqüència de la crisi econòmica havia estat que la producció industrial del món minvés en un deu per cent i que milions de treballadors quedessin en l’atur, tant a Europa occidental com als Estats Units. Aquests van ser anys de commoció social, amb els sindicats mobilitzats a Europa en defensa dels interessos dels treballadors, cosa que els va permetre de retardar unes dècades els canvis que s’estaven produint als Estats Units i a Gran Bretanya, on els empresaris, sota l’empara de Ronald Reagan i de la senyora Thatcher, van decidir que aquest era el moment d’iniciar una política de lluita contra els sindicats, de desballestament de l’estat de benestar i de limitació del paper dels governs en el control de l’economia.\nCap a 1973 semblava clar que el triomf de la Unió Soviètica a la guerra freda era impossible i que no calia témer que el comunisme pogués impulsar cap revolució als països desenvolupats. Els empresaris, i els polítics que representaven els seus interessos, podien dormir tranquils. No hi havia cap necessitat de seguir pactant: havia arribat l’hora de restaurar la plena autoritat del patró.\nEl resultat a llarg termini d’aquest procés, que ha anat augmentant la desigualtat, enriquint els de dalt i empobrint la majoria, es pot sintetitzar en aquestes dades referides als Estats Units que es publiquen en un estudi recent de Lawrence Mishell: entre 1973 i 2011 la productivitat va créixer en un 80’4 per cent; però el salari mig per hora treballada només ho va fer en un 10’7 per cent. És evident que ja no hi ha repartiment equitatiu dels augments de riquesa entre empresaris i treballadors: que s’ha acabat el pacte que havia estat la base de l’harmonia social dels anys de postguerra.\nStiglitz ho deia fa pocs dies en una entrevista: “Un treballador a temps complet està pitjor avui als Estats Units que fa 44 anys. És sorprenent –mig segle d’estancament. El sistema econòmic no funciona. No importa si unes poques persones al cim es beneficien escandalosament- quan la majoria dels ciutadans no milloren, el sistema econòmic no va bé”.\nSi voleu un testimoni de les causes que han produït aquest repartiment desigual de la riquesa en favor dels de dalt ho podeu veure en la carta que Michael Cembalest, cap d’inversions de JPMorgan Chase, va escriure el juliol de 2011 als seus clients, on deia: “els marges de benefici han aconseguit nivells que no s’havien vist des de fa dècades”(...) “les reduccions de salaris i prestacions expliquen la major part d’aquesta millora”. “La compensació pel treball està als Estats Units en l’actualitat al mínim en cinquanta anys en relació tant amb les xifres de venda de les empreses com del PIB dels Estats Units”.\nAquesta evolució, que és el que Krugman anomena “la gran divergència”, no va néixer de causes econòmiques, de la dinàmica dels mercats, sinó d’unes causes polítiques, de “la manipulació de les lleis i les regles per obra dels que podien pagar “negociadors”, legisladors i advocats per realitzar els seus encàrrecs”. Les explicacions, per tant, s’han de cercar en el terreny de la política, en la gradual implantació del que Sheldon Wolin descriu com un “totalitarisme invertit”, que neix de la combinació de: “un cos legislador dèbil, un marc legal que és a la vegada complaent i repressiu, un sistema de partits en què cada un d’ells, en l’oposició o amb majoria, s’inclina a reconstruir el model existent per afavorir permanentment a una classe dominant dels rics, els influents i els empresaris. Mentre es deixa els ciutadans més pobres amb una sensació d’indefensió i de desesperació política i, al mateix temps, es manté les classes mitges oscil·lant entre la por a l’atur i l’espectativa d’unes compensacions fabuloses quan es recuperi l’economia”. Tot plegat associat a uns medis d’informació mediatitzats i servils, una potent maquinària de propaganda conservadora i unes policies que cooperen a cercar estrangers sospitosos i dissidents interns .\nPerò jo no vull parlar avui d’aquesta evolució a llarg termini, sinó que preferiria referir-me al que està passant en l’actualitat, després de la crisi de 2008, que no solament no ha canviat les coses, sinó que ha consolidat i accelerat aquest procés iniciat trenta-cinc anys abans, i l’ha dut a instal·lar-se també a Europa.\nDes de l’estiu de 2009 es va començar a dir als Estats Units que la crisi s’havia superat, al menys en el sector financer, i devia ser veritat, perquè els beneficis repartits als seus dirigents van tornar a les grans xifres de passat: la mitja dels 100 millor pagats és de 14’4 milions a l’any, poca cosa en comparació al que guanyen els gestors de fons d’inversió, que poden arribar als mil milions.\nPer al conjunt de la producció la recuperació de l’economia nord-americana es donava per assegurada al darrer trimestre de 2011. Una gran notícia, diria Robert Reich, però amb un aspecte inquietant, perquè “encara que el país produeix avui més béns i serveis que abans de la crisi (...), s’estan fent amb sis milions de treballadors menys”. Què es pot fer amb aquests sis milions que resten al marge del procés productiu? Cóm repercutirà aixó en els nivells de vida de les classes mitges i populars?\nSegons l’oficina del cens hi havia en 2011 47 milions de nord-americans (un de cada sis) que vivien per sota del límit de la pobresa, i 19 milions, un terç d’aquests, eren nens en una situació d’“extrema pobresa”.\nEls llocs de treball que s’anaven creant eren en la immensa majoria de baixa qualificació, de durada insegura i de sous molt baixos, en especial pel que fa referència als que s’oferien als joves d’entre 16 i 29 anys, gairebé la meitat d’ells sense treball. Richard D. Wolff, professor emèrit d’economia de la Universitat de Massachusets a Amherst, denunciava el 7 de març passat que les notícies sobre la recuperació de l’economia eren fal·laces: que no hi havia una millora general de les condicions econòmiques. “Recuperació, en aquesta economia capitalista, es refereix als beneficis, no a la gent”.\nEl problema, a més, no és solament dels Estats Units. Ho sabem prou en aquest país nostre on l’atur dels joves passa ja del 50%. Però és que la pròpia Organització Internacional del Treball ho confirma a escala mundial en un comunicat de 29 d’abril, és a dir de diumenge passat, on diu: “Malgrat els signes de què el creixement econòmic ha recomençat en algunes regions, la situació global de l’ocupació no mostra signes de recuperació en el futur proper”.\nEl que es pot comprovar, a més, és que el procés a llarg termini que condueix a l’augment de la desigualtat –és a dir, a l’empobriment de la majoria i a l’enriquiment de l’“u per cent”- no solament segueix, sinó que s’ha accentuat com a conseqüència de la crisi. Pel març passat l’equip dirigit per Emmanuel Saez, professor de la Universitat de Califòrnia, publicava les seves estimacions del repartiment dels beneficis del creixement, que mostraven que, si en el conjunt del període de 1993 a 2010 la part del creixement total “capturada” per l’u per cent dels més rics havia estat el 52 per cent, en els anys de “recuperació de 2009 i 2010” aquesta part havia augmentat fins al 93 per cent. Saez acabava el seu informe amb aquestes paraules: “Hem de decidir com a societat si aquest augment de la desigualtat dels ingressos és eficient i acceptable o, en cas contrari, quina combinació de reformes institucionals i fiscals hem de desenrotllar per tal de frenar-la”.\nAquesta situació es produeix, i no pas per casualitat, en un context en què la gestió política dóna ple suport a les mesures que afavoreixen la continuïtat d’aquesta divergència. La decisió del tribunal suprem dels Estats Units en el cas “Citizens United vs. Federal Electoral Commission”, aprovada pel gener de 2010, ha permès multiplicar les donacions polítiques de les empreses. Aquest diner es dóna de forma que no obliga a declarar la seva procedència abans de celebrar-se les eleccions i s’utilitza sobre tot en campanyes de televisió destinades a atacar i denigrar els contrincants del candidat a qui es dóna suport. Els milions gastats pels Super-PACS (Comitès d’Acció Política) en la campanya per elegir el candidat republicà per a les properes eleccions presidencials han arribat a alarmar fins i tot a The Economist, que ha dit: “els Super Pacs estan canviant la política nord-americana. I pot resultar impossible fer retrocedir el seu impressionant avenç”.\nSi a aquesta intromissió del diner de les empreses en les eleccions hi afegiu els esforços que s’estan fent per impedir legalment el vot als pobres, els vells, els joves i les minories ètniques, entendreu que Elizabeth Drew es pregunti: “Pot una elecció que està sotmesa a tantes distorsions interessades ser acceptada pel públic com havent-se produït d’una manera correcta? I que passarà, si no és així?”.\nAquesta degradació d’una política que es compra i es ven permet als empresaris bloquejar lleis que els obligarien a augmentar els seus costos, com les que es refereixen al control de la pol·lució o les que s’adrecen a la prevenció del canvi climàtic. A banda d’això, els polítics compleixen encarregant-se de rebaixar sistemàticament els impostos a les grans fortunes i, el que és pitjor, accepten que utilitzin argúcies legals per no pagar-los.\nLa compra dels polítics no es limita, a més, als donatius per les eleccions, sinó que inclou els centenars de milions que els “lobbyists” gasten cada any en atendre’ls i complaure’ls. Trenta de les més grans empreses nord-americanes van gastar en els anys de 2008 a 2010 més en despeses de “lobby” –entrades, hotels, restaurants de luxe, viatges en avions privats, etc,- que en pagar impostos a l’estat. Com diu Chris Hedges: “Els caps d’estat i els funcionaris elegits per al congrés són avui en gran mesura irrellevants. Són els “lobbyists” els que escriuen els projectes de llei i aconsegueixen que s’aprovin. Els “lobbyists” asseguren als polítics el diner per sortir elegits i els donen treball quan deixen la política. Els que tenen el poder avui són els membres de la reduïda elit que administra les grans empreses”.\nRick Santorum, per exemple, que ha optat a la nominació republicana amb uns plantejaments de catòlic integrista que el duia a condemnar les universitats, on, segons ell. “el 62 % dels estudiants perden la fe”, resulta que en la seva etapa de senador va afavorir els interessos d’empreses del seu estat, aconseguint-los grans subvencions, que aquestes li van compensar, un cop havia abandonat la política, amb càrrecs i altres beneficis milionaris. Pel que es veu la venda de les decisions polítiques en benefici propi no té res a veure amb la moral cristiana. El cas de les subvencions estatals a les indústries del petroli i el gas, mantingudes en connivència amb els polítics que es beneficien del seu patrocini, arriba a proporcions escandaloses.\nAquesta privatització de la política ens ajuda a entendre les mesures de restricció de la democràcia que permeten assegurar el manteniment de l’ordre establert. Això es pot veure en el desenvolupament d’un aparat repressiu de nova mena, que no adopta la violència pública dels temps del feixisme; però que és molt més eficaç, basat com està en l’espionatge i la prevenció.\nLa vigilància sobre els ciutadans s’ha convertit en una seriosa amenaça per les llibertats públiques. Bill Quigley ens ha explicat els diversos mètodes pels que, usant les més diverses tècniques, el govern nord-americà manté vigilats i controlats tots els ciutadans: recopilació d’emails i converses telefòniques, control dels telèfons mòbils, reconeixements facials, etc. Una nova llei, la CISPA (Cyber Intelligence Sharing and Protection Act), converteix Google y Facebook, en paraules de Ron Paul, en “espies del govern”.\nEn l’actualitat, segons William Binney, que ha estat funcionari de la NSA (National Security Agency) durant trenta anys, aquests institució té emmagatzemats 20 milions de “transaccions” (emails, trucades telefòniques, etc.) de ciutadans nord-americans. I aquesta capacitat augmentarà considerablement quan es posi en marxa el Utah Data Center, que es calcula que entrarà en funcionament pel setembre de 2013, on, segons James Bamford, “s’emmagatzemaran tota mena de comunicacions, incloent els continguts complets del correu electrònic privat, de les trucades telefòniques i de les recerques a Google, i es registraran dades personals com rebuts de parking, itineraris de viatge o compres de llibres…”.\nEn un número recent de The Economist se’ns parla de tota una sèrie de programes de “computació social”, dedicats a l’“anàlisi dels sentiments”, que es desenvolupen en diverses universitats o en relació amb empreses com el fabricant d’armament Lockheed Martin, però sempre amb participació i finançament milionari del govern. En la base de tots ells està un estudi sistemàtic de les informacions disponibles, amb una especial incidència a l’anàlisi del que circula per les xarxes socials, i molt especialment pel twitter, per tal d’identificar els possibles punts en què es pot produir una protesta, i facilitar la forma de respondre-hi. El Worldwide Integrated Crisis Early Warning System, de Lockheed-Martin, per exemple, utilitza tota mena d’informació digital per “predir amb anticipació revoltes, aldarulls, crisis econòmiques, intervencions dels governs i guerres internacionals”, fent la funció d’un “radar social”.\nMés espectacular sembla encara un programa que es desenvolupa a l’Acadèmia militar de West Point i que s’està fent servir en l’actualitat a Afganistán. L’anomenat Spacio-Cultural Abductive Reasoning Engine, les sigles del qual es llegeixen SCARE, o sigui POR, dubto que sigui per casualitat, ha proporcionat mètodes d’”abducció geospacial” per descobrir dipòsits d’armes; però en un estudi presentat el 2011 en una conferència sobre aplicacions de la intel·ligència artificial llegeixo que ara s’han desenvolupat tècniques per descobrir “high-value targets”, o sigui elements, humans especialment, d’importància vital per a la insurgència. Si afegiu a això la possibilitat d’eliminar-los amb els “drones”. els avions sense tripulació, veureu que les perspectives de futur són estremidores, sobre tot el dia en què es decideixi utilitzar aquestes tècniques en les pugnes civils.\nPassem, però, dels Estats Units a aquesta Europa nostra en crisi. La persistència de la “xarxa social de protecció” creada pel moviment obrer va retardar d’aquesta banda de l’Atlàntic, excepte a Gran Bretanya, una evolució com la dels Estats Units; però els efectes de la crisi de 2008 van facilitar que el procés s’accelerés a Europa, on, com en el cas d’Espanya, les coses eren en principi molt diferents. Les hipoteques, per exemple, havien estat concedides a persones que eren solvents en condicions normals, però que ho van deixar de ser quan l’impacte de la crisi va provocar un atur proper al 25 por cent. I en segon lloc, la càrrega del deute públic era aquí limitada i no podia per ella mateixa provocar cap mena de crisi.\nEn el cas europeu, però, per raons que caldrà aclarir, les conseqüències del procés iniciat a partir de la crisi nord-americana van anar més enllà que als Estats Units, tant en el que fa referència a la rapidesa amb què la banca va aconseguir el control de la política econòmica, com en els danys infligits a la ciutadania.\nLa seqüència va començar de manera molt semblant: especulació, crisi, rescat de la banca, empobriment dels treballadors i de les capes mitges. I amb la mateixa faula destinada a convèncer-nos que la culpa era del que havíem “malgastat” en escoles i hospitals, de manera que ens corresponia ara pagar por aquests excessos del passat.\nNo era veritat. Sí que ho era potser que hi havia hagut un mal ús de la despesa pública, que va resultar escassament productiva; però no ho és que el deute públic hagi estat, com encara ens volen fer creure avui, la causa de la crisi dels països del sud d’Europa. Una anàlisi de les xifres de les últimes dècades mostra que els dèficits i els deutes d’aquests governs estaven en 2008, a l’inici de la crisi, en un mínim històric. El problema el va causar l’augment incontrolat del deute privat, i l’actuació dels governs que el van assumir en arribar la crisi, com havien fet els Estats Units, però de manera molt més àmplia i incontrolada. Krugman mostra que la relació entre l’endeutament públic i el PIB d’aquests països havia anat millorant fins a 2007 i que no podia ser per ell mateix causa del conflicte: “El que tenim en aquests moments, conclou, és el resultat de la crisi, no d’un excés de despesa pública anterior”.\nEl pas següent, i més greu, en l’aprofundiment de la crisi a Europa el van donar els mateixos governs que, en cedir a les pressions de la cancellera alemanya Angela Merkel, que exigia “posar les economies del continent en la camisa de força d’una continuada austeritat fiscal”, van deixar la direcció de la política econòmica en mans dels dirigents bancaris. Aditya Chakrabborty explicava a The Guardian que havien estat els dirigents de l’“Institute of International Finance”, el grup de pressió integrat per 450 dels majors bancs, que es defineix ell mateix com “l’única organització global d’institucions financeres del món”, els que van decidir en 2011 les condicions que s’havien d’imposar a Grècia; una mesura que va ser acceptada pels governs, la Unió europea i el FMI.\nUna política prou hipòcrita, per altra banda, com ho mostra la conducta d’Alemanya que, a la vegada que exigeix que Grècia retalli la despesa en sanitat pública, pressiona pel manteniment de les seves vendes d’armes, de les quals Grècia és el major comprador europeu (adquireixen un 15% de les exportacions alemanyes d’armament, incloent, per exemple, 2.000 milions en submarins, que, a més d’innecessaris, han resultat defectuosos).\nNo importa que molts economistes de prestigi, als quals va acabar sumant-se l’opinió del Fons Monetari Internacional, hagin criticat una política que es limita a la retallada de la despesa pública i deixa de banda els estímuls per al creixement de la producció. L’obstinació de la Sra. Merkel i dels dirigents alemanys a oposar-se a polítiques d’estímul per als països en dificultats –“la senyora Merkel i els seus votants –s’ha dit- segueixen insistint en què els seus veïns paguin els seus pecats amb retalls dels pressupostos encara més grans”- van arribar a crear alarma als Estats Units. Un editorial del “New York Times” denunciava el 20 d’abril passat els riscos que implicava per a l’economia global la insistència dels dirigents europeus en una “austeritat destructiva”, negligint les crítiques del FMI, del Banc Mundial i del secretari del Tresor nord-americà per “haver retallat els pressupostos amb massa rapidesa, debilitant el creixement econòmic a tot el món i contribuint a una crisi d’ocupació en el continent europeu”. Parlant a Viena el 26 d’abril passat, és a dir fa una setmana, Joseph Stiglitz ha dit: “Penso que Europa s’encamina al suïcidi” .\nLa teoria legitimadora de l’austeritat sosté que els efectes negatius de les retallades salvatges vindran compensats per un canvi en la “confiança” que durà a un nou creixement de la despesa dels consumidors i de la inversió als negocis, com a conseqüència del qual es reactivarà l’economia. Però el que ha passat és el que totes les lliçons de la història econòmica sostenien que havia de passar: la “confiança” no s’ha presentat i, lluny de créixer, la despesa del sector privat ha seguit caient: “La bona notícia, explicava Krugman a finals d’abril, és que moltes persones influents estan admetent que això de la “confiança” era un conte de fades. La mala notícia, que, malgrat aquesta admissió, sembla haver-hi poques probabilitats d’un canvi de ruta a curt termini”.\nEn termes generals resulta innegable que l’austeritat fiscal ha agreujat la situació econòmica a tots els països en què s’ha posat en pràctica. Grècia, Espanya i Irlanda, que van adoptar una severa política de retallades, han vist com augmentava l’atur, perquè els retalls afectaven sobre tot als productors. “I en cada cas la reducció del dèficit del pressupost ha resultat menor del que s’esperava, perquè els ingressos per impostos han caigut, com a conseqüència del col·lapse de la producció i de l’ocupació”. Si es deixa que una economia es mantingui deprimida hi ha moltes raons per esperar que la situació porti “a un cercle viciós de disminució del potencial, que condueixi a més austeritat i així successivament”.\nNo es pot esperar que el creixement es recuperi amb una política com la que s’ha imposat a Grècia, que té a més duríssimes conseqüències socials: augment dels suïcidis i el crim, i uns hospitals que manquen de medicaments essencials, incloses les vacunes, la qual cosa fa témer que reapareixeran malalties com la poliomielitis o la diftèria. I pel que fa a nosaltres, com evitarem la propagació de determinades malalties, si es nega l’atenció mèdica a una part important de la població immigrant?\nRespecte d’Espanya un editorial del New York Times de 12 d’abril, que duia el títol d’“Una sobredosi de patiment”, deia: “Espanya podria ser la primera economia enfonsada per la mala gestió alemanya de la crisi de l’eurozona”. A aquesta afirmació li segueix una denúncia de la política d’austeritat, les conseqüències de la qual són que “com més es contreu el PIB espanyol, tant més cauen els seus ingressos per impostos, cosa que exigeix retalls del pressupost cada vegada més severs”. Incapaç de trobar mètodes adequats per complir els objectius que se li imposen des de Berlín, segueixo citant el mateix article, “el senyor Rajoy ha proposat altres que són dolents, com retallar la inversió pública, necessària per millorar la competitivitat de l’economia, i els fons per a la formació dels treballadors, necessaris per lubricar les reformes del mercat laboral. I ara ha proposat una segona tanda de grans retallades que afectaran a l’escola i a la sanitat. Escatimar en el que necessita la força de treball del demà per pagar la bombolla immobiliària d’ahir no té sentit en termes econòmics”. Bé, això que he llegit s’escrivia el 12 d’abril, fa unes tres setmanes; ara falta saber el que ens reserva la tercera tanda de retallades, que sembla que s’aprovarà demà, i les successives que ja se’ns han anunciat.\nEl president del govern va iniciar aquest camí cap a l’abisme quan, en disposar-se a rendir homenatge a la senyora Merkel, cancellera del IV Reich, va avençar que el primer era complir amb l’obligació de sanejar els bancs i reduir la despesa pública: els llocs de treball, els hospitals o les escoles no eren prioritaris. Les conseqüències d’aquesta opció no trigarien a fer-se visibles. Si els retalls en la sanitat ens garanteixen un present immediat de patiment, els practicats en l’educació primària i secundària, i els obstacles a l’accés dels joves a la universitat, com a conseqüència de l’augment de les matrícules, impliquen sacrificar el futur i resignar-se a un estancament gradual. El signe més evident que la política d’austeritat a què se’ns sotmet és equivocada ens el dóna el fet que la sola aprovació internacional que té en l’actualitat sigui la del ministre de finances alemany.\nEl desastre a què ens està portant el revela la devaluació progressiva del deute de l’estat. Com ha dit Landon Thomas, “com més promet el govern retallar el pressupost, tant més s’apressen els inversors estrangers a desfer-se dels seus títols espanyols de deute”. La premsa comença ja a publicar notícies sobre la fuga de capitals que s’està produint a casa nostra: segons una informació d’aquests dies, entre gener i febrer d’aquest any haurien fugit del país 31.000 milions d’euros.\nL’estèril “sobredosi de sofriment” imposada a la ciutadania europea ha donat lloc a moviments de protesta, en especial per part dels joves, que en sofreixen les pitjors conseqüències amb la falta de treball. Per ara els governs europeus estan responent a la situació de la mateixa manera que el nord-americà: amb una tecnologia d’informació més elemental, però amb un enduriment semblant de les lleis encaminades a reprimir qualsevol forma de protesta social.\nAusteritat i repressió són dues qüestions clarament relacionades, a Europa com als Estats Units, ja que formen un dels elements definidors del nou sistema. La criminalització de la protesta va encaminada sobre tot a imposar unes mesures restrictives que no són solucions econòmiques temporals, sinó que contenen elements de canvi permanent en les regles del joc social, destinats a persistir: reforma laboral, limitació del dret de vaga, atacs als sindicats, privatització progressiva de la sanitat pública, desballestament de l’educació pública...\nPel desembre de 2011 Robert Fisk comparava les revoltes àrabs i les protestes dels joves europeus i nord-americans en un article que es titulava “Els banquers són els dictadors d’occident”, on deia que els partits polítics “d’occident” donen el poder que han rebut dels votants “als bancs, els traficants de derivats i les agències d’avaluació, sostinguts per la deshonesta panda d’experts de les grans universitats nord-americanes, (...) que mantenen la ficció de què aquesta és una crisi de la globalització, en comptes d’una trampa financera imposada als votants”. Les eleccions als nostres països, afegia, “han acabat essent tan falses com les que els àrabs es veien obligats a repetir, dècada darrere dècada, per tal d’ungir els propietaris de la seva pròpia riquesa nacional”.\nAquesta mateixa percepció del context polític ens la dóna Michael Hudson, professor de la Universitat de Missouri, que denuncia en un text sobre “la transició d’Europa de la socialdemocràcia a l’oligarquia financera”, que la mena de guerra que estem vivint té objectius que van més enllà de l’economia, ja que amenaça dur-nos a una nova època d’augment de la desigualtat, que es consolidarà a mesura que una oligarquia financera vagi reemplaçant els governs democràtics, i sotmeti a la població a una servitud per deutes. El resultat és “un cop d’estat oligàrquic en què els impostos i el control dels pressupostos estan passant a les mans d’uns executius nomenats pel càrtel internacional dels banquers”.\nQuin futur ens espera? Tenim per una banda la utopia oficial, que ens descrivia The Economist fa un parell de setmanes en parlar de la “tercera revolució industrial”, amb el panorama de la producció digital, amb instruments com la impressió en 3 dimensions, que permetrà d’eliminar pràcticament la càrrega dels salaris, i afavorirà per tant el retorn de la producció als països avançats. Les utopies tecnològiques estan molt bé; però el futur el determinarà l’ús que es faci en les nostres societats dels guanys que poden aportar. I si ens guiem pel precedent del 93 per cent que senyalava Emmanuel Saez, el que cal esperar, si no hi ha un canvi radical en les regles del joc social vigents en aquests moments, és senzillament més atur i menys ajuts socials per fer front a les dificultats.\nL’altra cara de la utopia de la tercera revolució industrial és la distòpia d’un món d’atur i repressió, que es pot veure reflectida en algunes anticipacions actuals, com la de The Hunger Games, que ha aconseguit una enorme popularitat entre els joves, on se’ns presenta un futur dominat per la fam i l’opressió política.\nHi ha un aspecte preocupant en les perspectives que se’ns presenten. Fins ara hem pogut veure que la privatització de la política ha servit per destruir l’estat del benestar i augmentar els guanys dels empresaris financers i industrials. Però sembla que ens estem adreçant a una nova etapa en què el que es privatitzarà no serà solament la política, sinó l’estat mateix. Fins ara no ens havíem preocupat gaire pels avenços de la privatització de l’ensenyament o de la sanitat. Però el que estem veient en les societats que marxen en la punta d’aquesta evolució, i en especial als Estats Units, és que la privatització dels serveis s’està convertint en un negoci important, que va passant a mans de les grans empreses financeres.\nEn el terreny de l’educació, per exemple, els nord-americans es troben ja en la situació en què un nen pot anar a una escola gestionada per Pearson Educational, estudiar amb llibres publicats per Pearson Educational i sotmetre’s a examens dissenyats per Pearson Educational, que té contractes de centenars de milions per gestionar els sistemes d’avaluació. Amb una considerable influència política, Pearson està intentant controlar tot el sistema d’ensenyament nord-americà. Hi ha un altre drama relacionat amb l’educció, com és el dels estudiants universitaris obligats a demanar crèdits per poder fer front al cost creixent de les matrícules, amb un deute global que arriba ja al bilió de dòlars. Incapaços de mantenir els costos de manteniment d’aquests prèstecs, molts estudiants es converteixen en uns autèntics esclaus per deutes.\nAltre exemple podrien ser les presons, que són avui un gran negoci privat, gestionat per companyies en què participen empreses com Wells Fargo, i que estan creant un mercat de treball esclau en reemplaçament dels immigrants il·legals que són expulsats per les noves lleis més restrictives. El més greu és que, per mantenir el negoci, les empreses exigeixen una ocupació del 90% i pressionen per tal que augmenti la criminalització.\nNo és ja l’estat del benestar el que està amenaçat, sinó l’estat mateix i la societat civil en què es sosté. Tot apunta a un futur de retorn cap a la privatització, com en els temps feudals, on potser no pagarem impostos, sinó taxes a les empreses propietàries de tots els recursos i tots els serveis de què dependran les nostres vides. Aquest és, però, un tema massa important, i massa complex, com per tocar-lo aquí de passada.\nCom escapar d’aquest destí? He estat estudiant darrerament les realitzacions i els programes dels moviments del model Occupy Wall Street, que han estat prou importants als Estats Units. L’estudi del que ha passat en el 2011, en el que Slavoj Zizek anomena “l’any en què vam somniar perillosament”, semblava poc esperançador. Natasha Lennard, escrivint en abril d’aquest any a l’Occupy Gazette, considerava que el que havien intentat en l’any anterior havia acabat en “una llarga cadena de fracassos”. El gran repte per tirar endavant era la crida a una “vaga general” pel primer de maig, proclamada desafiant la indignació dels sindicats tradicionals, que la trobaven inoportuna.\nLa sorpresa l’he tinguda en veure quin era el programa que es proposaven desenvolupar, que no tenia res a veure amb el concepte habitual de vaga. Es tractava de tot un seguit d’actuacions a distints llocs del país, que incloïen les activitats més diverses. A Nova York, per exemple, abraçaven des d’una desfilada d’un exèrcit de mil guitarristes pel centre de la ciutat, fins a una universitat lliure en un parc, organitzada per estudiants que protesten per la pujada de les matrícules, amb la participació de professors.\nEl més significatiu, però, és el que volien fer a Los Angeles, on caravanes de bicicletes i automòbils marxarien del centre cap als quatre extrems de la capital, participant en actes de protesta sindical, en “ocupacions llampec”, menjars gratis, etc., reivindicant tot un seguit d’objectius: contra les expulsions de les famílies de les seves cases, la pujada dels preus de les matrícules dels estudiants, la desigualtat dels ingressos, la manca de drets dels immigrants, la violencia de la policia, la criminalització dels pobres...\n“Aquesta àmplia barreja de tòpics i de tàctiques –diu el seu programa- poden desconcertar els suposats experts, però reflecteix una transformació en l’activisme tan profunda com res que hagi passat en el terreny del canvi social en les darreres dècades. La gent s’està movent al defora de les causes i els grups d’interès aïllats. S’estan reunint i compartint anàlisis, demostrant que estan d’acord respecte de les causes d’alguns dels nostres majors problemes”.\nNo tinc més que les primeres notícies del que ha passat, que mostren que si bé el número dels participants va ser menor del que esperaven –a Nova York va començar plovent al matí-, la veritat és que han tingut prou éxit en organitzar un acte de protesta a escala nacional, que ha mostrat una molt bona col·laboració entre els treballadors dels sindicats i els membres d’Occupy en llocs com Los Angeles, Nova York, Baltimores i Chicago, i que ha assenyalat el retorn del moviment als carrers.\nÉs un nou tipus d’accions, que ens suggereix que pot ser una bona idea que, en un temps en que estan amenaçats tots els nostres drets, protestem conl·lectivament contra els abusos que ens afecten directament i contra els que afecten a d’altres, considerant-los com a propis i comuns. És evident que aquesta no serà la solució als nostres problemes; però si serveix per tal que es vagi formant una consciència col·lectiva de la naturalesa i de la gravetat dels retrocessos que ens amenacen, pot ajudar-nos en el difícil camí de començar a reconstruir una societat democràtica que tingui com a objectiu central proporcionar llibertat i benestar a la major part dels que en formem part, i que ens permeti recuperar un futur més esperançador.\n Nouriel Roubini, “After the storm: the instability of inequality”, a Project Syndicate, 15 d’octubre de 2011.\n Georg Packer, “The broken contract. Inequality and American decline”, a Foreign Affairs, novembre/desembre 2011, pp. 20-31; Robert Jensen, “’There are marxists in India?’ Economist Prabhat Patnai on the global crisis”, a Dissident Voice, 23 d’abril de 2012.\n Lawrence Mishel, “The wedges between productivity and median compensation growth”, a Economic Policy Institute, Issue brief 330, 26 d’abril de 2012.\n Joseph Stiglitz, “Politics is at the rrot of the problem”, a The European, 23 d’abril de 2012.\n Timothy Noah, “Brooks Brothers bolshevism: Wall Street discovers income inequality”, a The New Republic, 6 d’octubre de 2011.\n Sheldon S. Wolin, “Inverted totalitarianism”, ea The Nation, 19 de maig de 2003; Democracia S.A. La democracia dirigida y el fantasma del totalitarismo invertido, Madrid, Katz, 2008.\n International Labour Organization, “No recovery in sight for labour markets, warns ILO”, 29 d’abril de 2012.\n  Elizabeth Drew, “Can we have a democratic election?”, a New York Review of Books, 23 de febrer de 2012.\n Paul Buchheit, “Five tax fallacies invented by the 1%”, a Common Dreams, 30 d’abril de 2012.\n “For hire: Lobbyists or the 99%? How corporations pay more for lobbyists then in taxes”, un informe de Public Campaign, desembre de 2011.\n Steven Rosenfeld, “Facebook and Google turned into government spies? The dangerous new law before congress (CISPA)”, a AlterNet, 25 d’abril de 2012.\n “The science of civil war: What makes heroic strife”, a The Econmist, 21 d’abril de 2012, pp. 77-78.\n James Bamford, ”The NSA is building the country’s biggest spy center (watch what yo say)”, a Wired, 15 de març de 2012.\n Sobre aquesta quesito veieu Ellen Brown, “How the Goldman vampire squid just captured Europe”, a Truthout, 18 d’abril de 2012.\n Paul Krugman, “European fiscal zombies”, a New York Times, “The conscience of a liberal”, 29 de desembre de 2011; Steve Keen, “On the problems racing the world in 2012”, a Real-world economics review blog, 30 de desembre de 2011.\n Helena Smith, “German ‘hypocrisy’ over Greece military spending has critics up in arms”, a The Guardian, 19 d’abril de 2012.\n Joseph Stiglitz, “Politics is at the root of the problem”, a The European, 23 d’abril de 2012; vegi’s també Mark Weisbrot, “Breaking the eurozone’s self-defeating cycle of austerity”, a The Guardian, 27 d’abril de 2012.\n Paul Krugman, “Pain without gain”, a New York Times, 19 de febrer de 2012.\n “An overdose of pain”, editorial del New York Times, 12 de abril de 2012.\n Landon Thomas, “Spain is still awaiting the payoff from austerity”, a New York Times, 27 d’abril de 2012.\n Robert Fisk, “Bankers are the dictators of the West”, a The Independent, 10 de desembre de 2011.\n “Europe’s transition from social democracy to oligarchy”, article publicat originalmnent al Frankfurter Allgemeine Zeitung i reproduït al blog de Hudson el 6 de desembre de 2011.\n “A third industrial revolution”, Special report, a The Economist, 21 d’abril de 2012.\n Sobre els problemes que s’han plantejat amb uns examens amb els mètodes de Pearson a New York, Gail Collins “A very pricey pineapple”, a New York Times, 27 d’abril de 2012, i Alan Singer, “The pineapple taht ate global history”, a History News Network, 30 d’abril de 2012, que acaba dient: “Pearson Educational (…) should be thrown out of the educational business”.\n Rebecca Solnit, “Welcome to the 2012 Hunger Games. Sending debt peonage, poverty, and freaky weather into the arena”, a TomDispatch, 1 de maig de 2012.\n Dina Rasor, “Prison industries: ‘Dont’t let society improve or we lose Business”, a Truthout, 26 d’abril de 2012; Glen Ford, “Private prison corporations are slave traders”, a Black Agenda Report, 24 d’abril de 2012;\nSteve Fraser i Joshua B. Freeman, “Locking down an American workforce”, a TomDispatch, 19 d’abril de 2012; “Georgia, out migrante workers, turns to prison labor”, a Common Dreams, 20 d’abril de 2012; Susie Madrak, “Wells Fargo now a major shareholder in for-profit prisons”, a Crooks and Liars, 13 s’abril de 2012, etc.\n Natasha Lennard, “Occupy & failure”, a Occupy Gazette, 25 d’abril de 2012.\n Sarah van Gelder, “Why this May Day matters”, a YES! Magazine, 30 d’abril de 2012.\n Brett Smiley i Joe Cascarelli, “Protesters deploy, police brace for May Day protests”, a New York Times, 1 de maig de 2012; J.A. Myerson, “Across New York City, people honor May Day”, a Truthout, 1 de maig de 2012; Susie Cagle, “May Day celebrations continue in Oakland, San Francisco”, a Truthout, 1 de maig de 2012; “Live coverage: May Day protests nationwide” a Storify, 1 de maig de 2012; Yana Kunichoff, “Chicago’s May Day takes the streets”, a Truthout, 1 de maig de 2012, etc.


Els Nens del Vendrell fan memòria del pilar de sis carregat del 1967 - Ràdio Televisió El Vendrell\nAquest divendres l’Auditori del Tívoli ha acollit l’acte de presentació de la gravació del pilar de sis carregat pels Nens del Vendrell el 12 de novembre del 1967, el primer que es feia al segle XX. La cinta formava part de l’arxiu personal de Salvador Palau i la seva família va cedir tota aquesta documentació l’abril passat a l’Arxiu Comarcal del Baix Penedès.\nLa gravació només havia aparegut fins ara a Televisió Espanyola el 26 de desembre de 1967 per demostrar que el pilar s’havia carregat, ja que hi havia qui ho posava en dubte. Posteriorment, el març del 1968 també s’havia projectat al cinema Bolet de Vilafranca. Durant l’acte també es van projectar gravacions sobre els tres intents previs del pilar de sis per part dels Nens i que van ser enregistrades per Oriol Rossell, fundador i primer cap de colla dels Castellers de Vilafranca, a més de mostrar diverses fotografies sobre l’efemèride.\nFinalment, l’acte es va tancar amb un col·loqui amb la participació de l’historiador Pere Ferrando, Francesc Còrdova “Piscu”, quart del pilar de sis, i Josep Maria Pros, casteller dels Nens.\nCastells Nens del Vendrell pilar de 6


El Periódico continua el seu ascens digital\nComscore del mes de juny\nEl web del diari millora les seves dades tant en el conjunt d'Espanya com a Catalunya i destaca en dispositius mòbils\nEl creixement del 43% s'emmarca en el creixement digital del Grup Zeta\nBarcelona - Dimecres, 18/07/2018 | Actualitzat el 23/07/2018 a les 10:34 CEST\nEl web d’EL PERIÓDICO ha aconseguit aquest mes de juny un dels millors resultats de la seva història. Les xifres representen un significatiu increment anual del 43%, que supera àmpliament el dels seus principals rivals. Les dades, registrades per la companyia de mesurament d’audiències digitals comScore, situen a www.elperiodico.com com el mitjà amb versions en web i paper que més ascendeix l’últim mes. EL PERIÓDICO ha sigut l’únic mitjà d’aquesta categoria que ha aconseguit pujar (un 2%), davant els retrocessos de 'La Vanguardia' (-7%), 'El Mundo' (-7%) o 'El País’ (un -4%) durant l’últim mes. De la mateixa manera, la comparativa és favorable a la capçalera digital del Grup Zeta en l’evolució interanual davant els mitjans citats.\nEn la classificació de 'Ranking news', una altra de les dades rellevants de l’informe és que EL PERIÓDICO escala una posició, fins a la sisena plaça, superant 'El confidencial.com', amb una dada que supera els 13 milions i mig d’usuaris.\nUn altre indicador en el qual EL PERIÓDICO ha aconseguit superar les dades del mes i l’any anterior, malgrat el descens generalitzat que pateixen altres mitjans, és el del temps visualització de les pàgines, que augmenta un 1% respecte a l’abril i en un 5% respecte al juny del 2017.\nEl bon resultat del diari acompanya la millora de la posició del conjunt del Grup Zeta, que també puja una posició en la classificació All Properties.\nEn un moment en què l’actualitat política despunta, amb els nous governs de Pedro Sánchez i Quim Torra, és especialment destacable l’augment del 13% en trànsit que ha experimentat l’edició en català d’EL PERIÓDICO, i que l’ha empès fins a conquerir la segona posició total a Catalunya, superant 'El País Sites'.\nTrànsit mòbil i social\nDos dels elements més rellevants en l’evolució del trànsit en els 'sites' d’informació en els últims temps són la navegació a través de dispositius mòbils i el consum que fan els usuaris a través d’enllaços en xarxes socials. En relació amb el primer punt, EL PERIÓDICO ja té un 86% de trànsit mòbil, una dada superior al d’altres marques d’informació com ara 'Elmundo.es' o 'La Vanguardia', indicant la bona usabilitat de la versió del web d’aquest diari que es mostra en aquests dispositius.\nRespecte a les xarxes socials, la capçalera del Grup Zeta ha aconseguit evitar la caiguda de trànsit experimentada pels mitjans espanyols després de l’últim canvi d’algoritme de Facebook, dirigit a castigar els continguts de tipus 'clickbait' i enganyosos.\nAquesta millora important s’aconsegueix dos anys i mig després que la redacció d’EL PERIÓDICO comencés a treballar amb la dinàmica del 'web first' (la web, el primer), és a dir, donar prioritat a la publicació de la informació a les plataformes digitals del diari per a, més tard, treballar l’edició impresa. Aquest eix vertebrador del treball periodístic n’ha accelerat la immediatesa a l’oferir els continguts d’actualitat, mantenint les premisses de qualitat i verificació que històricament l’ha lligat al lector.\nL’empenta per la nova filosofia organitzativa ve acompanyada, des del passat mes de juliol, pel redisseny del web del diari. La nova pàgina és una gran aposta d’EL PERIÓDICO per adaptar-se a les necessitats del lector. El web, més dinàmic, intuïtiu i visual, permet lluir els continguts del diari adaptats als nous formats que demana l’usuari, així com a tots els seus dispositius –mòbil, ordinador i tauleta– sense fissures. Des del desembre passat, la doble edició Catalunya-Global permet prioritzar, en la primera, la informació de proximitat i, en la segona, els continguts d’interès a la resta d’Espanya i el món.\nTota aquest reestructuració per a la millora 'online' ha donat els seus fruits. Segons les dades de comScore, amb increments que superen el 100% en els últims tres anys per a la principal capçalera del Grup Zeta a internet.


L’Escola Els Planells apadrina el Menhir de Seró | Servei Educatiu de la Noguera\nDinàmica Apadrinem el nostre patrimoni\nL’Escola Els Planells apadrina el Menhir de Seró\nEl passat dimecres dia 20 de desembre de 2017, els alumnes de 6è de l’Escola Els Planells d’Artesa de Segre, van representar l’obra de teatre El Menhir de Seró dins del projecte “Apadrinem el Túmul de Seró”, posant fi a les activitats programades dins d’aquest projecte iniciat el curs passat.\nUn dels objectius d’aquest projecte és la seva difusió tant interna com externa d’aquest monument apadrinat. En aquest sentit, es van realitzar dues representacions de l’obra. Una primera al matí destinada a l’alumnat de l’escola, i l’altra a la tarda, destinada a les famílies i al públic en general, i que va comptar amb la representació de diferents entitats implicades en el projecte: Ajuntament d’Artesa de Segre, Espai Transmissor de Seró, Museu comarcal de la Noguera, Camp d’Aprenentatge de la Noguera i Centre de Recursos Pedagògics de la Noguera.\nL’obra ha tingut difusió en diferents mitjans com Balaguer TV, el Groc de Balaguer, Noguera TV o el diari Segre.\nAccediu als àlbums de fotos:\nEl Menhir de Seró (ESC Els Planells)\nEl Menhir de Seró (CRP de La Noguera)\nEls nous alumnes de 5è per la seva banda inicien aquest curs les seves pròpies activitats dins d’aquest projecte.\nLlegiu el còmic amb la història del Menhir de Serò:\nApadrinem el nostre patrimoni, General, Mobile History Map 0


Els 3 MILLORS HOTELS a Quillan amb ofertes i HOTELS BARATS\nTroba les millors ofertes a Quillan\nELS MILLORS HOTELS A Quillan\nDescobreix els 11 Llocs més visitats de Quillan\nQuillan és una comuna Francesa que es troba a la comarca de Llenguadoc-Rosselló , en el departament de Aude . Té una extensió territorial d'aproximadament vint-i-un quilòmetres quadrats i es troba a una altitud màxima de mil dos-cents vint-i-dos metres sobre el nivell del mar. És una destinació ideal per practicar esports a l'aire lliure i descobrir alguns increïbles portents de la patrimoni de França .\nEndinsa't en el Castell d'Arques i dediquem un moment de pregària a l'Església de Notre Dame de Quillan tot admirant la seva estructura arquitectònica. Fes-te un selfie Le Sentier Naturalesa i Le Laberint Vert i pujar al cim de Bitrague, una muntanya amb bells paisatges.\nDinar amb un cassoulet al restaurant que trieu i continueu el vostre viatge pels boscos que hi ha al voltant de la Lac de Quillan .\nA continuació et recomanem onze magnífics llocs a Quillan .\nEsglésia de Notre Dame de Quillan\nEl Església de Notre Dame de Quillan és una església romànica del segle XIV que va ser restaurada al segle XVII i ampliada al segle XIX. Està en una zona coneguda com la lloc de la liberté i conté restes històriques, com un púlpit de fusta del segle XIX i una col·lecció de pintures donades per Napoleó tercer .\nAssistiu a una de les vostres misses de diumenge i admira la seva.\nAproximació al Castell d'Arques\nCastell d'Arques és una fortalesa situada a vint-i-quatre quilòmetres al nord-est de Quillan, al poble homònim de Arques . El jaciment consta d'una zona quadrangular amb una torre d'homenatge d'onze metres i una torre de vint-i-quatre metres.\nApreciar aquesta obra mestra de Art gòtic , deixa't sorprendre per l'estructura de les seves parets i gaudir de la seva decoració.\nEl Castell de Quillan\nChâteu de Quillan és un castell catalogat com a monument històric el 1954. Va ser construïda entre els segles XII i XIII per ordres dels arquebisbes de Narbonne .\nVisiteu aquest edifici medieval , recorre el seu camí de vianants i gaudeix d'una panoràmica inimaginable.\nFes un tour per Sentier Nature\nNaturalesa Sentier és una zona de senderisme situada a deu quilòmetres i a cent metres de la Château de Quillan . Vesteix-te amb la teva millor roba esportiva i passeja amb els teus amics per aquest camí.\nT'allunyaràs d'un moment del bullici urbà, coneixeràs nous llocs durant el teu excursió i realitzar diferents tipus d'exercicis saludables.\nLe Sentier Naturalesa i Le Laberint Vert\nSeguint els senders de Sentier Nature arribem Le Sentier Nature I Le Laberint Vert , una reserva natural a Nébias . Aquí podeu anar en bicicleta per un bosc i descobrir algunes formacions rocoses interessants.\nPasseja pel seu circuit d'una hora i mitja i relaxa't natura un entorn tranquil.\nAscendir al cim de Bitrague\nBitrague és un pintoresca muntanya amb un desnivell de tres-cents cinquanta quilòmetres i un camí natural de sis quilòmetres. Es trigarà dues hores a arribar a una zona on gaudireu d'una panoràmica impressionant dels pobles de la comarca i els seus voltants turons .\nRecorda portar la teva càmera i portar molts fotos dels seus escenaris escènics!\nEl Lac de Quillan\nLac de Quillan és un lloc idíl·lic per descansar i oblidar-se d'uns minuts de l'atrafegat viatge. Nedar en aquest llac o estira't a les seves costes per prendre el sol.\nOrganitzar un pícnic amb la família o llegiu el vostre llibre preferit sota l'ombra d'un arbre mentre mireu els vostres fills al parc infantil.\nParc Sant Bertrand\nParc de Santo Bertrand és un parc amb una piscina de set mil cent cinquanta metres cúbics i un dipòsit caiac , mini esquí nàutic i pesca elèctrica. És un lloc excel·lent per als atletes que els agrada córrer, córrer o muntanya ciclisme.\nDescansa en el teu platja i mira les papallones de colors que volen al teu voltant.\nLa Conca de l'eslàlom\nEl Conca d'eslàlom es troba al centre de Quillan, consta de dues onades, una a la zona inferior i l'altra a la part superior. Aquest conca és a prop d'un antic pou amb formacions rocoses peculiars.\nApropar-te a aquest lloc i gaudir de la bellesa de la seva vegetació . Seguiu el corrent i arribar tan lluny com puguis.\nPrendre una selfie en aquest lloc!\nEl riu Aude\nTretze quilòmetres i set quilòmetres de Quillan arribaràs a través del riu Aude , que neix a una altitud de dos-cents vuitanta-cinc metres sobre el nivell del mar i desemboca en el Mar Mediterrani , a la zona del mar.; iacute; àcar en els departaments d'Aude i Hérault . Té aproximadament dos-cents vint-i-quatre quilòmetres de longitud i està habitada per la truita marró.\nSol·licitar un permís per peix aquestes criatures pintoresques.\nAgrada al teu paladar amb Gastronomia Quillan\nProvar un guisat de gall de vi o un entrepà al forn mixt conegut com croc-monsieur . Degusta brandada de bacallà i embelleix amb el gust de delicioses postres com la crema catalana, magdalenes i croissant .\nSopar amb un cassoulet , un guisat preparat amb mongetes blanques i diferents tipus de carn d'animals.\nGaudeix de les receptes més exquisides de Cuina quillan !\nReserva hotels a Quillan\n4.5 (209 Ressenyes)\n4.0 (186 Ressenyes)


Convoquen quatre palces per la Policia Local de Salou\nConvoquen quatre places per ser agent de la Policia Local de Salou\nEls interessats tenen fins al 20 de desembre per presentar les sol·licituds i optar a les places del cos policial\ndilluns, 10 de desembre 2018 - 11:44h\nLa Policia Local de Salou contractarà quatre agents | TarragonaDigital\nL'Ajuntament de Salou ha obert el termini per a contractar quatre agents de la Policia Local. Aquestes noves places se seleccionaran a través del sistema de concurs oposició, el qual comptarà amb un curs selectiu i un període de pràctiques al cos policial del municipi de la Costa Daurada. Totes les persones interessades tenen temps fins al 20 de desembre per presentar les sol·licituds.\nObren quatre places per a la Policia Local de Salou\nMitjançant el sistema de concurs-oposició lliure, l'Ajuntament de Salou ha obert el termini per a contractar quatre agents de la Policia Local. En aquest sentit, la selecció es realitzarà pel sistema de concurs oposició, el qual consisteix en la superació de les proves corresponents, inclosos el curs selectiu i el període de pràctiques i en la valoració de determinades condicions de formació, nivell d'experiència relacionats amb la tasca policial.\nEl regidor de Seguretat i Mobilitat, David Gonzàlez, ha explicat que «amb aquest nou concurs-oposició reforcem el cos de la Policia Local per tal de seguir millorant l'eficàcia del nostre sistema de seguretat durant tot l'any i per poder continuar oferint un servei de qualitat en temporada alta».\nLa selecció de les quatre places constarà de dues fases. La primera consistirà en la fase d'oposició, la qual constarà d'una prova de coneixements de la llengua catalana equivalent al nivell B2 de la Junta Permanent del Català, una prova cultural, una altra d'aptitud física, una prova pràctica en scooter o moto de cilindrada no superior a 125cc, una bateria de tests psicotècnics, i finalment una prova que consistirà en la redacció sobre un tema d'actualitat social, cultural i/o política. A més, hi haurà una prova voluntària, on es posaran en pràctica els coneixements dels idiomes que els aspirants hagin assenyalat en les seves instàncies. La segona part de la prova serà la fase de concurs, on els aspirants hauran d'aportar tota la documentació de mèrits i els que hagin superat les dues fases, realitzaran una revisió mèdica.\nEls aspirants tenen fins al 20 de desembre per presentar les sol·licituds | Cedida\nL'òrgan de selecció farà pública la puntuació final del procés selectiu al Tauler d'Edictes i la plana web de l'Ajuntament de Salou i no es podran declarar aprovats més aspirants que les places convocades. En aquest sentit, les millors qualificacions del concurs-oposició, seran els aprovats. Els candidats que siguin triats, realitzaran un curs selectiu i hauran de passar un període posterior de pràctiques de sis mesos al cos de la Policia Local de l'Ajuntament de Salou. Un cop superat aquest curs, l'aspirant serà nomenat funcionari en pràctiques durant un any.\nEls aspirants poden presentar la sol·licitud fins al 20 de desembre\nEls aspirants poden trobar les bases específiques per la plaça a les bases específiques publicades al BOPT i al Tauler d'edictes de l'oficina virtual de la Corporació, on trobaran els documents necessaris per participar, la manera i el lloc de presentar les sol·licituds. A més, també podran presentar la documentació de forma virtual, a través de l'oficina virtual, facilitant-ne així els tràmits. També està a disposició dels aspirants el temari del concurs-oposició al BOPT.\n"ÚLTIMA HORA: Els CDR obren peatges de l'AP-7" "VÍDEO: Així es construeix l’espectacular Pessebre de Sorra de la Pineda"\nSalou Ajuntament de Salou Policia local


ABC News Ginger Zee: Aquesta és la forma en què van canviar els meus entrenaments després dhaver tingut un bebè | CAT.Lamareschale.org\nABC News Ginger Zee: Aquesta és la forma en què van canviar els meus entrenaments després dhaver tingut un bebè\n"Ell és el millor motivador."\nABC News cap de meteorologia Ginger Zee li pot dir el temps, la veritat sobre la criança d'un nen, i els secrets per a una vida feliç i saludable amb un nen a coll.\nPerò estem segurs que està més interessat en que l'últim bit-així que ens van donar la primícia sobre com Ginger adaptat a la seva rutina d'exercicis morts i hàbits alimentaris saludables a la seva vida com una nova mare.\nAquí és el que havia de dir (a més, les tones de fotos de nadó adorables, també!).\nCOM CANVIAR LA MEVA PLA D'APTITUD\nAbans de nadó:\n"Dues vegades per setmana, vaig treballar amb el meu entrenador, Mark Langowski, per a les sessions d'entrenament de força d'una hora. Altres dies, havia corregut durant aproximadament una hora o prendre una classe de ciclisme indoor. Vaig apuntar per colpejar el ioga un cop per setmana , però això no sempre passa ".\nDesprés de nadó:\nEncara treball amb Marc, però de vegades els nostres entrenaments són més curts.\nI ara els meus carreres inclouen Adrian en el seu cotxet.\nEl meu ritme s'ha alentit amb certesa, però és el millor motivador.\nLi encanta quan puc accelerar, i fa un entrenament d'interval assassí! "\nExecutar amb gingebre!\nElla allotjament nostra Executar 10 10 RSS carrera a Nova York el 17 de setembre Troba a 10 K i donar 10 dinars a persones amb fam en la seva àrea en run10feed10.com.\nTRIATGE PER DOS\n"Aquest va ser Adrian als 4 mesos d'edat. Ells creixen tan ràpid! [Ell és de 20 mesos.] Quan vaig començar a planejar el menjar per assegurar-se que té tots els nutrients que necessitava, em vaig adonar que no sempre s'havia centrat en els àpats reals, enters per mi mateix. Ara PREP per als dos junts ".\nIntenteu-ho: Fer un batut per ocultar aliments saludables que els nens podrien no gaudir.\n"Adrian estima una barreja d'espinacs-espirulina-mànec i gerd!"\nDigui en veu alta ÈXIT\n"Després d'una dura sessió d'exercicis amb [el meu entrenador] Mark, subtitulat aquest 'gram:' Tenim un objectiu que pugui fer dominades 2.5 ara vull arribar a 6 en un mes '..\nIntenteu-ho: Quan va tirar en moltes direccions, establir metes petites i celebrar els triomfs-mitjana-un representant de posseir acte-xerrada positiva.\n"Vaig aprendre ràpidament que conformar-se amb el que podia aconseguir. Tot és un èxit."\nOlorar les roses\n"El meu marit, Ben, i em van portar a Adrian zoo de Central Park aquest estiu. En un moment, vaig mirar a ells i estava aclaparat amb gratitud."\nPer a una mare, la llista de tasques pendents no s'acaba mai.\nFent una pausa per apreciar (fins i tot capturar els moments més brillants) és un acte d'atenció, que segons els estudis pot augmentar l'optimisme, energia i motivació, al gimnàs i en la vida.\nDEMOSTRACIÓ, NO DIR\n"Vam treure això quan Adrian es va unir a la meva entrenament durant una de les nostres sessions de gimnàs de la família. M'ajuda a somriure a través de la incomoditat."\nSempre que sigui possible, incorporar la seva Kiddo en la seva rutina.\nEl gingebre ajuda cistelles clavada Adrian de les seves espatlles i el manté com un pes en els moviments supervisades.\n"Vull que estimen l'activitat perquè puguem estar actiu com una família."\n12 moviments de greix que us ajudaran a perdre pes


Le Fauverney Lodge Fauverney França - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n3 Rue De La Chassagne, Fauverney, Fauverney, França, 21110 - Veure al mapa\n"This is a perfect location for us as we were travelling thro..."\nConvenientment situat a Fauverney, Le Fauverney Lodge és una base ideal des d'on explorar aquesta ciutat fantàstica. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAmb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, Le Fauverney Lodge és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. L'hotel ofereix accés a una gran gama de serveis, inclosos recepció 24 hores, instal.lacions per a minusvàl.lids, express check-in/check-out, magatzem d'equipatge, transport hotel/aeroport.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. Tant si és un entusiasta del fitness o simplement busca relaxar-se després d'un dia dur, estarà entretingut per les instal.lacions de primera classe com spa, massatge, solàrium, esplai, jardí. Sigui quina sigui la seva raó per visitar Fauverney, el Le Fauverney Lodge és el lloc perfecte per una estimulant i emocionant escapada.\nTots els tipus de viatgers (202) Parelles (49) Viatgers en solitari (19) Famílies amb infants petits (99) Famílies amb infants grans (23) Grups (12)\nAllotjaments a Fauverney


Educació permetrà aprovar el batxillerat amb assignatures suspeses sempre que la nota mitjana sigui l'aprovat - Social.cat\nDivendres, 13 de novembre de 2020 | 10:00 h\nAlumnat a l'Institut Antoni de Martí i Franquès de Tarragona, aquest inici de curs | Roger Segura (ACN)\nEl Departament d'Educació ha aprovat unes instruccions sobre el batxillerat que estableixen que es podrà obtenir el títol amb assignatures suspeses sempre que la nota mitjana sigui l'aprovat. Segons el document, els equips han d'adoptar les decisions de manera “col·legiada” i s'han de basar en “l'evolució de l'alumne en conjunt, la maduresa acadèmica i les competències corresponents”. La repetició serà “excepcional” i no dependrà només de si hi ha matèries sense superar. Aquest document va en la línia del que ja es va aplicar a final de curs passat, atenent les noves circumstàncies provocades per la pandèmia. En aquest sentit, s'estableix un mínim de presencialitat del 50%, que es pot incrementar en cas d'alumnat vulnerable.\nSegona ha indicat el departament, les noves instruccions pretenen establir uns criteris d'avaluació adequats a les noves circumstàncies, i sempre a favor dels alumnes, “no per penalitzar-los”, assenyalen. A finals de setembre, el Ministeri d'Educació va possibilitar que les administracions educatives poguessin modificar els criteris d'avaluació establerts per llei per adequar-se al context de pandèmia. En aquest sentit, Educació ha enllestit les instruccions de batxillerat, mentre que les de primària i secundària es presentaran properament.\nPel que fa als casos particulars dels batxillerats de centres on es concentra molt alumnat vulnerable, es considerarà poder incrementar la presencialitat per sobre de l'establert en aquestes instruccions.\nEducació insisteix que és “imprescindible” tenir un model d'organització que permeti “l'encaix de les dues modalitats, respectant l'horari de dedicació” dels docents. “El professorat no ha de duplicar la jornada laboral”, apunta el document.\nEn relació amb l’avaluació de l’alumnat, el document indica que haurà de ser flexible i continua. Caldrà adaptar els criteris i explicar-los a l'alumnat, preveient propostes que permetin millorar en el segon trimestre. Les juntes d'avaluació poden aplicar els mecanismes de funcionament a distància.\nEl secretari de Polítiques Educatives de la Generalitat, Carles Martínez, ha explicat que aquestes mesures, en la línia de les que es van prendre l'any passat, s'apliquen amb la “voluntat” de mantenir els centres oberts, i en aquest sentit ha celebrat que tres mesos després del començament del curs, “el sistema no ha col·lapsat”.\nLes instruccions també tenen l'objectiu, com ja s'ha especificat, de no perjudicar l'alumnat, però davant la possibilitat que es pugui pensar en passar de curs sense estudiar, Martínez adverteix que els casos s'analitzaran individualment i es prendran les decisions pertinents. En tot cas, subratlla que l'alumnat de batxillerat acostuma a tenir com a objectiu la universitat i és, per tant, conscient de la importància de la mitjana que obtingui en aquesta fase del currículum educatiu. També reitera que la repetició ha de ser una mesura “molt excepcional”.


Tota la programació de Sant Antoni de Benicarló 2022\nEl divendres 21 tindrà lloc la tradicional ‘cremà del dimoni’ i el dissabte 22 la benedicció d’animals\nGener és, sens dubte, un dels mesos més especials en el municipi castellonenc de Benicarló. I és que és durant aquest mes quan se celebren dues de les seues festes més reconegudes: la Festa de la Carxofa, que enguany organitza la seua XXIX edició, i la festa de Sant Antoni de Benicarló 2022.\nEl 17 de gener és el dia de Sant Antoni Abat, una festivitat que se celebra en molts municipis de la Comunitat Valenciana generalment amb una benedicció d’animals, ja que aquest és considerat el seu patró. A Benicarló és una data molt assenyalada, perquè, a més de la benedicció, la Confraria de Sant Antoni Abat de Benicarló i la Regidoria de Cultura planifiquen actes en honor al sant durant diverses jornades.\nA pesar que gener és el mes en què s’organitzen la majoria de les celebracions, Sant Antoni és una festa que està viva en el municipi durant tot l’any. Al setembre, se sol dur a terme la presentació de la Dama, representant de la confraria de Sant Antoni de l’any següent, i els ‘majorals’ i ‘majorales’ dels pròxims quatre anys. L’11 de setembre de 2021 es va presentar a Meritxell Melet Arín com a Dama de l’any 2022.\nAl desembre se celebra una important fira en honor al sant que dura un cap de setmana. En aquest cas, l’11 i 12 de desembre de 2021 va tindre lloc la XXXIV edició d’aquesta fira, que ja s’ha convertit en un espai per a albergar actuacions, tallers, tastos i exhibicions, a més de la funció firal de maquinària agrícola que és la que ha tingut des dels seus inicis.\nProgramació Sant Antoni Benicarló 2022\nDilluns passat dia 10 de gener ja va tindre lloc l”embolicà de coques’, no obstant això, aquest cap de setmana comencen els actes de celebració pròpiament dits. La inauguració el divendres 14 a les 19h de l’exposició ‘Fira i Festa de Sant Antoni Abat a Benicarló’ marca l’inici dels actes festius. La mostra estarà disponible fins al 23 de gener en el Mucbe- Centre Cultural Convent de Sant Francesc. El dissabte 15 de gener se celebrarà un ‘sopar de germanor’ en el restaurant El Cortijo a les 21h.\nEl dijous següent, dia 20, la Dama Meritxell Melet Arín, acompanyada de les ‘majorales’ visitarà els diferents organismes i centres escolars de Benicarló per a repartir les tradicionals ‘coquetes’ als xiquets i xiquetes del poble. El dia 21 a les 10h tindrà lloc en la plaça de Sant Bartomeu el muntatge de la foguera, penjada del dimoni i l’arranjament de l’altar. Al migdia es llançaran les campanes al vol, mentre els confrares tiren coets en honor a Sant Antoni. Per a finalitzar la jornada, a les 19h, i acompanyats de nou pel sonar de les campanes, tindrà lloc la tradicional foguera, la ‘cremà del dimoni’ en la plaça de Sant Bartomeu. Una vegada acabe, començarà la cavalcada, on no faltaran les lloes i el llançament de ‘coquetes’.\nEl dissabte 22 a les 10.30h començarà la solemne missa a l’església de Sant Bartomeu en honor a Sant Antoni Abat. Finalitzada la cerimònia, tindrà lloc la benedicció d’animals, que acabarà amb una gran soltada de coloms a càrrec del Club Colombòfil Missatger de Benicarló. A les 12h s’entregaran els premis del concurs de dibuix i lloances, i es realitzarà també el sorteig d’un poltre, una cistella i un porquet. Finalment, a les 18h eixirà una segona cavalcada, on de nou es podran escoltar lloances i recollir ‘coquetes’. A més, durant el seu recorregut, es retrà homenatge a Andrés Serrat i María Dolores Senar per la seua aportació a la festa.


Agenda del 4 al 10 d’abril. – Ràdio Pollença, Mallorca, 107.9 FM\nProgrames i àudios\nCafè i biodramines\nGuardat a: Agenda ~ Publicat el 04/04/2022\nAgenda del 4 al 10 d’abril.\nAquí teniu el llistat d’informacions d’interès general, l’agenda d’informacions i activitats culturals de Pollença del 4 al 10 d’abril.\nL’Ajuntament organitza una conferència adreçada a autònoms i pimes, titulada “Ventas sin frenos“, que anirà a càrrec de Toni Fàbregues, formador de LEVEL UP, i que té com a objectiu donar eines per augmentar la facturació. Serà el proper 12 d’abril de 15h a 17h al Club Pollença. (Inscripció gratuïta aquí: https://eventoslevelup.com/vsf-pollenca-12abril/)\nL’Àrea d’Esports informa que estan obertes les inscripcions per al Parc de Pàsqua, que serà del 19 al 22 d’abril al pavelló municipal de Pollença, i està adreçat a infants nascuts entre el 2010 i 2018. Inscripcions fins dia 11 d’abril , emplenant el formulari online que trobareu a la web i les xarxes socials de l’àrea d’esports i de l’Ajunatment. Els infants podran triar entre l’ESPAI CREATIU I EXPRESSIU, o bé l’ESPAI MULTIESPORTIU.\nPunt Jove: Gran torneig de Truc dia 9 d’abril a la plaça Munnares. Inscripcions fins dia 4 d’abril al 617 18 09 87. Més informació a Punt Jove.\nEl Centre de Salut de Pollença torna a posar en marxa les Rutes Saludables. Es tracte d’una caminada per Pollença de 3 km que faran tots els divendres a les 9.30h. Són rutes sense barreres arquitectòniques, per un recorregut pla, pensades per aquelles persones sedentàries que per motius de salut necessiten canviar hàbits i començar a moure’s. És una activitat gratuïta. Podeu apuntar-vos o demanar més informació al mateix PAC.\nCan Bum informa que després de vàries experiències amb tallers de teatre infantil, han decidit posar en marxa això un CURS DE TEATRE INFANTIL (De 6 a 10 anys). Tots els dimecres (abril-maig-juny) de 17:30 a 19:00 . Preu: 35 euros al mes. Inscripcions a canbumespaisocial@gmail.com\nL’Associació Persones Majors de Pollença (Sa Nostra) han organitzat:\nCap de Setmana a Cala Ratjada del 20 al 22 de maig. Oferta per majors de 55 anys. Preu 84€. Inscripcions a la seva oficina.\nL’Associació de la 3ª Edat de Colonya informa que han oganitzat un cap de setmana a Cala d’Or del 22 al 24 d’abril. Preu 90€ tot inclòs amb autocar a part. Inscripcions al bar de l’associació.\nEl pròxim 24 d’abril tindrà lloc la Jura de Bandera per Personal Civil a les 11.00 hores a l’Aeròdrom Militar de Pollença. Més informació al 971 86 81 02 o per email a aerodromopollensa@mde.es\nDivendres 8, Divendres de Passió:\nA les 20.30h A la Parròquia de Pollença: Pregó de Setmana Santa “Entre la cristiandat i el cristianisme” a càrrec de Pere Fullana Puigserver, professor de la UIB, historiador i escriptor.\nPosteriorment, concert del Cor de Pollença i la Banda de Música de Pollença, dirigida per Miquel Gayà Reynés.\nDiumenge 10, Diumenge del Ram:\nA les 10h Ofici al Port de Pollença.\nA les 11.30h, a l’esgleésia de Monti-sion de Pollença, benedicció de rams i processó fins a la Parròquia.\nA les 12h Missa Solemne.\nA les 18h Viacrucis per les creus del camí del Calvari, acompanyats per la Banda de Música de Pollença.\nDimecres 6, presentació del llibre “Ei, que som mallorquinista” amb un contacontes. Serà a la Biblioteca de Can Llobera a les 17.00h. El contacontes està adreçat a infants de 3 a 12 anys. Vos podeu apuntar per Whatsapp al 611 568 929.\nDijous 7, Ruth Eli Suárez ens presentarà el seu llibre :\n“Maternidades visibles” un llibre que, com ella diu, està dirigit a totes les dones que volen trobar el propi model de maternar en temps de canvis.\n*Dijous 7 d’abril a les 17,30h* a Can Bum.\nP.D: Els infants són benvinguts a l’acte\nDijous 7, hi ha CineClub al Club Pollença, amb la pel.lícula “El triumfo“, d’Emmanuel Courcol. Una comèdia francesa que conta la història d’Etienne, un actor que dirigeix un taller de teatre a un centre penitenciari i aconsegueix l’autorització per representar la famosa obra de Beckett “Esperando a Godot” a fora de la presó. A les 20.30h. Preu 4€ socis, 6 no socis.\nDissabte 9, amb motiu de l’Abril de República, visita guiada a la Talaia d’Albercuix, amb la historiadora Maria Eugènia Jaume, amb el títol “Els camps de concentració i treball a Pollença“. A les 10h al Mirador de la Creueta.\nDissabte 9, Normalització Lingüística presenta les obres guanyadores dels Premis Pollença de Literatura 2021, a un acte que tindrà lloc a les 12.00h a Can LLobera.\nPRIMAVERES MUSICALS: Els dies 9, 10, 17 i 24 d’abril i 1 de maig. A les 20.00 al Club Pollença. Entrada gratuïta per socis, 10 euros no socis.\nDissabte 9, presentació de Primaveres Musicals amb la musicòloga Alba Lora i la Conferència sobre Cant Gregorià.\nDiumenge 10, Un Món de Músiques, Duo de Julia alcaraz al piano i Jordi Garcia al violí.\nDiumenge 10, inauguració de l’exposició “ANGLADA CAMARASA, 150 ANYS”, que tindrà lloc a les 12.30 hores, a l’església del Convent de Sant Domingo de Pollença.\nDiumenge 10, Concert Sacre, cantam per la pau, a benefici de Cors Oberts a les 10.30h a convent dels Sagrats Cors (C/Mallorca,10). Amb la interpretació de Marcela Inguanzo (Soparno), Valeria Velo (mezzosoprano), José Luís Jaume (tenor), Juan Carlos Ganzàlez (baríton) i Josep Ramon Mir acompanyant al piano. Aportació 10€, retirar tiquets a Electrònica Cuadrado.\nDiumenge 10, hi ha Bauxa en bon Diumenge. A la carpa a la Plaça Ca les Monnares de 18h a 23h. Amb els DJ Fleki, DJ Peluko iDJ Colomar.\nA Can Bum, divendres 8, inauguració de l’exposició “ART(e)ISTES Expo d’art i artesania” a càrrec de l’aura de les coses, Teseo, Toni Llenobrac, Consu, Sonia Suarez S, i Francisca Coll. A les 18.30h. Es podrà visitar també dissabte de 10h a 19h, i diumenge fins les 13h.\nGaleria Dionís Bennàssar: exposició col·lectiva “Blueberry Spring”. Fins 21 d´ABRIL\nGaleria Maior: exposició de Maria Lara “Percepciones de interior”. Fins mitjans maig.\nAgenda del 23 al 29 de maig\nAgenda del 16 al 22 de maig\nAgenda del 9 al 15 de maig\nAgenda del 2 al 8 de maig\nAgenda del 25 d’abril a l’1 de maig\nRàdio Pollença: Hola Pere, gràcies per avisar-nos. Efectivament, amb el canvi de servidor de l'emissió per Internet, és possible que algunes plataformes que agluti...\nPere verderi: Ha desaparegut Radio Pollença de l aplicacio Radio Garden. radioi sa Pobla , lo mateix....\nJoana Serra de Gayeta: Sí, "Avui cuines tu" amb Xesc Bibiloni. Un programa que segueixo assiduament -igual que faig amb d'altres- Si em permeteu vull fer una petita crític...\nxisca: Bon dia, he escoltat el programa d en Xesc, me pareix molt malament que el locutor se dediqui a fer la feina d en Xesc... tan sols no la deixat interv...


El teatre entra a la Sala Apolo amb ‘Metalhammer’\nL’espectacle, que es va estrenar coincidint amb el 30è aniversari de la caiguda del Mur de Berlín, arriba el 9 de novembre a La  de la Sala Apolo, on fins ara mai s’havia pogut veure cap muntatge teatral\nDos dels protagonistes de l’obra Metalhammer. SALA APOLO\nBarcelona“Help me to survive / Metalhammer, metalhammer / Help me to stay alive”, cantaven And One a Metalhammer el 1990. Tot just feia un any que s’havia enderrocat el Mur de Berlín i el grup de pop electrònic format per Steve Naghavi i Chris Ruiz veia com la idea del sorgiment d’una Europa moderna refulgia amb optimisme a Alemanya. Tres dècades més tard, Metalhammer ha estat la inspiració de Xavier Quero i la companyia G3 per construir una obra de teatre homònima que reflecteix el moment de canvi a Alemanya i la influència de la música electrònica. L’espectacle, que es va estrenar al juliol a la Sala Fènix coincidint amb el 30è aniversari de la caiguda del Mur de Berlín, arriba el 9 de novembre a La  de la Sala Apolo, on fins ara mai s’havia pogut veure cap muntatge teatral. “Naghavi era un refugiat iranià i Ruiz era fill d’espanyols que treballaven a la Volkswagen. Van ser un dels màxims exponents de la música electrònica a Alemanya”, recorda Quero, que s’ha encarregat de la dramatúrgia i la direcció de l’espectacle.\nLes figures de Naghavi i Ruiz exemplifiquen, segons Quero, “com la identitat europea estava i està totalment barrejada”. A través dels dos músics, el dramaturg ha imaginat una història de cinc personatges que viuen en una fàbrica en desús ocupada durant els últims dies abans de la caiguda del Mur de Berlín. Els protagonistes són, com els membres d’And One, persones amb diverses identitats: una noia de l’Alemanya de l’Est, un noi de pares espanyols que viu a Berlín, una noia iraniana, un polonès de classe benestant i una txecoslovaca perseguida pel KGB. “Tots viuen una gran fugida cap endavant i s’enfronten a diferents dilemes -apunta Quero-. Viuen en un entorn marginal, estan exclosos de la societat i es debaten entre fugir i quedar-se, intenten escapar-se de la pobresa, entendre la pròpia identitat”. El repartiment de Metalhammer està format per Marta Mateo, Ariane Millet, Jan Zawisza, Sergio Navarro i Marta Martínez-Seara. La música és, inevitablement, un component fonamental per al muntatge. “Hi és molt present com a eina de batalla, sobretot l’EBM i la música industrial. Cada escena és una cançó emblemàtica del techno alemany”, assenyala Quero, que esmenta grups com D.A.F., Einstürzende Neubauten, Kraftwerk i Peter Schilling.\nUna gran pista de ball\nAprofitant que Metalhammer transcorre essencialment dins de clubs i a les pistes de ball, la companyia transformarà tota La  de l’Apolo en el gran escenari on té lloc la seva història. “Ens servirà per poder aportar veritat i transportar l’espectador directament al lloc on passa l’acció”, destaca Quero. A la sala hi haurà algunes butaques per als que prefereixin seure, si bé el muntatge està pensat per ser vist “dret, com si estiguessis en un concert”, apunta el director. El públic fins i tot podrà ballar quan els actors ho facin a l’escenari, si bé Quero recorda que és una obra de teatre i que cal respectar els intèrprets. “Serà una experiència interessant, i estem oberts a totes les reaccions”, afegeix el director.\nTeatre Apolo Mur de Berlín


Alzira treballa en una rebaixa de l’IBI d’un 2% per a 2019\nJueves, 11 Octubre 2018 17:23\nEl regidor d’Economia i Hisenda, Albert Furió, ha anunciat una nova proposta de rebaixa de la contribució per al proper exercici.\nDes de 2016 s’ha portat a terme una política de rebaixa de l’import del rebut de manera continuada.\nA manera d’exemple, una vivenda mitjana, situada al carrer Josefina Piera, en 2016 pagava un rebut de contribució de 427 euros, i en 2019 pagarà 402 euros.\nEl govern municipal ha rebaixat en els dos últims anys l'import del rebut de la contribució en 2 punts percentuals per exercici que, afegida a dos punts més de descens amb els quals treballa l'àrea econòmica de l'Ajuntament per als pressupostos de 2019, suposarà per a la ciutadania un estalvi total en esta legislatura del 6%.\nLes anteriors rebaixes del deute tributari han vingut també acompanyades per una disminució del 12% dels valors cadastrals. Esta minoració es deu a les gestions realitzades des de la Regidoria davant el Ministeri d'Hisenda, en les quals s’ha aconseguit un descens del 8% en 2017 i del 4% en 2018.\nFurió ha ressaltat al respecte que “Este govern ha treballat per a reduir la contribució des del primer any de la legislatura.”\nLa contribució urbana no és l’únic tribut que s'ha vist modificat a la baixa: en este exercici, tant els rebuts de rústica com de l'impost municipal sobre vehicles lligats a l'activitat econòmica, han vist reduït el seu import en un 10%. A estes mesures cal afegir l'eliminació total de la taxa de fem d'activitats econòmiques que afectava més de 3.000 empreses, comerços i treballadors autònoms.\nEl govern municipal ha fet compatibles les anteriors rebaixes fiscals amb la reducció rebaixa del deute amb els bancs. En l’any 2015, l’Ajuntament tenia un deute de més de 16 M€, i després de les mesures aplicades des del principi de la legislatura, enguany esta quantitat se situarà en els 7.350.344,77 €.\nDe fet, en 2018 l'Ajuntament ha realitzat amortitzacions anticipades de préstecs per vora 2 milions d'euros. A l’inici de la legislatura l’Ajuntament tenia 13 operacions de crèdit i la previsió és tancar 2018 amb només 4 préstecs pendents, fet que acredita la solvència de la hisenda local.\nNoticias Economía Alzira\nMás en esta categoría: « Carcaixent compta amb un Punt Violeta durant les festes Alzira, aconseguix ser l’única candidata per a albergar la Trobada Nacional de Joves de Germandats i Confraries (JOHC) en 2019 »


Júlia Secall Roca: "El món del llibre encara és mascle. És comparar una puça amb un gegant"\nÉs la tercera generació d'una saga de llibreters a Valls\nJúlia Secall Roca i la seva mare\nJúlia Secall Roca (Valls, 1960) és l'àngel custodi dels llibres. Un àngel de carrer. Una llibretera que sobrepassa aquest títol amb un implicació que la converteix en una agitadora quotidiana cada dia quan aixeca la persiana de la Llibreria Roca en un dels carrers de vianants més comercials de Valls. Amfitriona professional, convida a la seva llibreria els millors autors catalans, per a delit de la seva parròquia. Parròquia, com diu ella, i mai millor dit, perquè el que ella aglutina és una comunitat de fidels. Aquesta dona alterna la seva vida a la llibreria amb el conreu de la seva finca d'oliveres, d'on treu un oli verge d'olives arberquines amb el que obsequia tots aquells lletraferits que s'apropen a conèixer el seu univers. Una llibreta recull les signatures de totes aquelles persones il·lustres que han passat per aquest establiment que ja presumeix d'haver arribat a la seva tercera generació. Hem parlat amb ella.\n"La complicitat que neix en una llibreria és especial. M'agrada sentir que se senten en un lloc segur"\n- Com arribes a ser llibretera?\nMon pare havia insistit en que fes Història o Filosofia perquè ell ja sabia de quin pal anava jo. Però saps què? Jo vaig decidir estudiar magisteri perquè era el que volien fer les meves col·legues. Sona malament però és així. No sóc bona mestra educacional. Vaig començar a fer classes de català que alternava amb la meva passió de monitora de piscina. Però em sentia desaprofitada, em sentia buida, fins que vaig decidir dedicar-me totalment a la llibreria. Ara estic molt satisfeta. Sempre penso que encara que siguem poca gent, ja s'ho val. Sempre ho anem petant, i la satisfacció és màxima.\n- Què és el que més feliç et fa de ser llibretera?\nEl poder compartir la meva passió pels llibres i el contacte directe amb la meva parròqiua. La complicitat que neix en una llibreria és especial. M'agrada sentir que se senten en un lloc segur.\n- Et consideres una activista?\nSi per activista entenem que és fer que els llibres passin a formar part del que mou el món, m´hi apunto. Com a lllibretera, m'agrada que els llibres es moguin, es barregin amb la gent, que formin part del seu dia a dia. Vull que siguin vius i tota cosa viva té moviment, així que intento moure´ls.\n- Quines altres figures vinculades amb el món de la cultura admires per la seva tasca?\nAdmiro tota la gent que treballa amb passió per la cultura i admiro les llibreries que han resistit durant anys i temps difícils i que continuen lluitant. Els llibreters i llibreteres que obren noves llibreries i els editors i editores valents que ens descobreixen noves veus i que ens redescobreixen autors que havien estat editats fa temps.\n- Quin és el millor moment que recordes a la llibreria?\nTinc tants records bonics a la llibreria que en podria fer un llibre! La proximitat amb el lector et fa regals preciosos i t'enriqueix. Una de les coses més boniques és quan una persona a qui has venut un llibre i que potser ha entrat a la llibreria de passada, mentre passejava pel poble, et truca o t'envia un missatge donant-te les gràcies pel llibre que li has recomanat. Sent que el temps que ha dedicat a la lectura l'ha omplert.\n- Quines han estat les principals transformacions de la llibreria entre les diferents generacions que hi han passat?\nDurant 70 anys, la llibreia ha estat ubicada al mateix lloc on la van obrir els meus avis. Era un espai petit, però acollidor. Era la llibreria on vaig créixer. El 2016 ens vam traslladar tres portes més avall, a un local molt més gran. Tenim molt més espai per acollir els llibres i fer-los visibles. La gent se sent més còmoda mirant per les prestageries i hem ampliat molt la secció infantil, cosa que ens plau molt perquè que els nens se sentin seu un espai a la llibreria farà que, quan creixin, se la sentin seva. El nou local ens permet fer activitats com contacontes, recitals poètics, tallers, trobades amb escriptors, editors i traductors i presentacions de llibres.\n- No és el mateix ser llibreter ara que abans?\nL´essència de ser llibreter és la mateixa ara que abans. Fer de llibreria de capçalera sempre ho hem fet, no és un invent d'ara. Al llarg dels anys, el món de les llibreries ha canviat, sí. La dictadura de les novetats que ens toca viure no és gratificant, porta cap a un uniformalisme lector que a mi personalment no m'agrada. Tenim una allau excessiva de novetats que no totes acabaran fent estada llarga a la llibreria. Crec que les editorials editen massa llibres i descuiden el llibre de fons, de qualitat. No oblidem que els bons llibres fan néixer aquesta ànsia lectora que notes quan tanques un llibre llegit. Cert és que la rebuda i el retorn de llibres pren moltes hores i que les sento no massa profitoses.\n- Quins són els teus primers records entre llibres?\nAmb el meu avi llibreter, a casa, a la seva habitació plena de llibres on em feia entrar cada cop que triava el llibre que volia que llegís. Admiro molt el meu avi i sóc immensament feliç fent de llibretera. Va ser ell qui em va encomanar aquesta passió que després els meus pares van alimentar.\n- Té llarga vida la llibreria, tens algú que vulgui continuar la teva tasca?\nJo vull que tingui llarga vida i tinc corda per temps, No m'imagino jubilada i fora de la llibreria. El tema de la continuïtat, el temps dirà!\n- Com veus el món de la cultura a Valls?\nJo intento aportar el meu granet de sorra en el camp de la cultura. Deixem-ho en que cal treballar de valent, més del que es fa.\n- T'agrada viure en contacte amb la natura. Què tenen en comú la natura i els llibres per tu?\nQue els llibres i la natura em donen vida. La natura em dóna vida en moviment, em fa sentir el cos, i els llibres em donen vida interior.\n- Continuen havent-hi moltes desigualtats pel que fa a número d'autores i autors publicats. Com ho veus des de dins del sector?\nJo el que veig és que s'estan editant moltes autores, però ni molt menys les que haurien d'estar editades. La proporció és molt desigual. Potser d'un 10 a 1. La cosa està xunga. S'haurien de reeditar moltes dones que no s'estan reeditant i això és greu. En canvi, el percentatge de lectores és molt més elevat que de lectors. Hi ha moltes dones picant pedra. Però el món del llibre encara és mascle. Les coses pinten negres. És comparar una puça amb un gegant.\n- Tens bastant interès en donar-los visibilitat...\nPotser dins de l'àmbit editoral, tinc més contacte amb editores que amb editors. Hi tinc més feeling, sobretot amb les editores independents. Tinc la sensació que les dones sempre estan disposades, i que els homes, moltes vegades, s'ho miren més des de la distància, amb els números per davant.\nFacebook Llibreria Roca


Estació Collserola: “Les lectures del soldat”, exposició a la Biblioteca de Lletres\n“Les lectures del soldat”, exposició a la Biblioteca de Lletres\nTeniu previst passejar algun d’aquests dies pel centre de la nostra ciutat? Si és així, us recomanem que us desplaceu fins a l’Edifici Històric de la Universitat de Barcelona i visiteu l’exposició “Les lectures del soldat” que trobareu a les vitrines d’accés de la Biblioteca de Lletres i als expositors de la Sala Pifarrer.\n“Les lectures del soldat” se centra en una part del fons de la Guerra Civil que es conserva a la Biblioteca de Lletres, concretament en la de dos dels serveis pensats per a oferir lectures als soldats combatents (durant la guerra o després d’aquesta, especialment en les zones “alliberades”): el Servei de Biblioteques del Front de la Generalitat de Catalunya i el Servicio de Lecturas para el soldado.\nTrobareu més informació sobre aquesta exposició, que podeu visitar fins a mitjans d’aquest recent estrenat mes d’octubre, al post Les lectures del soldat (1936-1939) del Bloc de Lletres.\nEsperem que sigui tot un èxit i aprofitem l’avinentesa per felicitar els companys de Lletres per aquesta iniciativa!\nEtiquetes: exposició, llibre, web