'He de deixar la meva sorprenent, però frustrant relació?' - Consell\n'He de deixar la meva relació sorprenent, però increïblement frustrant?'\ncum roba tacada\nMai no sé quan s’ha de quedar ni anar. Però, per primera vegada a la meva vida, sento una connexió profunda en una relació real i espero que pugueu donar llum a alguns paràmetres saludables.\nTinc 30 anys i en la segona relació de la meva vida, la primera i l’única que va seguir després d’un “matrimoni inicial” que va acabar fa uns anys. Estimo aquest home profundament i molt, però maleït si no em fa mal tot el temps.\nNo físicament, però sens dubte emocionalment. La meva vida se sent embrutada per les crítiques, pel descontentament envers ell. Mai em sento prou bé, ni tan sols puc respirar ni parlar correctament. I, per descomptat, és culpa meva. Només sóc hipersensible i manipuladora / danyada / una gossa / una reina del drama / immadura / canviant les culpes en el pitjor.\nSóc més crític amb mi mateix que ningú i dedico un munt de temps al meu cap, per la qual cosa sé inequívocament que puc ser un merda consumat i que contribueixo definitivament als nostres problemes de manera tant conscient com inconscient (i sí, tinc un terapeuta que m’està ajudant a treballar-hi). Veig molt de mi mateix en cadascun dels vostres lectors. Però, tot i així, puc dir amb força certesa que la majoria de les nostres baralles, les nostres Dia de la marmota Repetició de problemes, i l'hostilitat en aquest prové. Tenim moments de profunda connexió i alegria, on crec que hem fet un gran avenç, només per a ell tornar a un fusible curt i la impaciència i els vells hàbits del dia següent, desgarradora, sovint després d’unfantàsticdia o sortida.\nNo ho veu res. No sé quins traumatismes podrien haver provocat això per a ell, però el seu cervell és tan, tan profundament cablejat per evitar culpes que és incapaç ni tan sols de veure les coses de què parlo, literalment és cec per a ells. De manera natural, en la seva ment, tots els problemes o queixes o problemes que es plantegen són realment tot jo, i ell no significa cap dany conscient. De vegades sento que l’única manera de fer aquesta feina és viure en un món on el cel està vermell, on li deixo creure que sóc l’únic que té problemes i que tot és culpa meva. Sincerament, no m’importa que, almenys significa que potser ho puc arreglar. Però les coses sempre espiren de control sense importar el que faci. Per amor de Déu, em diu que sóc una reina del drama per fer un cop de mà quan tinc els dits del peu. Li dic que vaig deixar el meu cafè al tren amb una forma autodeprissiva, molesta, però rialladora, i em ve desconcertat per 'intentar fer-lo sentir malament' i per tenir sempre una problema o fer que les coses siguin un gran problema. Sovint es desfà greument, fins i tot quan no es feia la culpa la ment de ningú, pel que sembla, fins i tot parpellejar o tenir mal de cap o sentir-se malament pel sol, és terrorisme emocional.\nNo em cal dir que aquesta relació no és saludable, si no que és emocionalment abusiva, ja que ho sé perquè ho he experimentat. Vaig pensar que estava més enllà, però suposo que m’equivocava. I em sento frustrat que fins i tot necessito preguntar-ho, però simplement no tinc relacions veritablement saludables a la meva vida per modelar la resposta, però, com saps si s’ha de quedar o marxar, quan saps que no és vencediu o patològic, simplement profundament desordenat de maneres semblants?\nJo, quan era jove, m’havia entrenat per pensar tot en blanc i negre: la gent és bona o dolenta, t’estimen o t’odien (i sovint a la llum d’un centenar). Per tant, crec que la resposta hauria de ser senzilla: Deixeu-vos si no us sentiu acceptat, si sentiu que us sentiu culpable i boig i inamovible, i que no us estimeu i mereixeu qualsevol misèria si sentiu. et quedes Però a mi no em sembla senzill ni evident. Acabar, sembla correcte, però no se sent bé. I com que tots dos estem fotuts i culpables, sembla encara menys tallat i sec.\nHa acceptat la teràpia de parella, però mai no es materialitza res. Sé que m’estima, el crec completament. Però no m’accepta i em sento com la seva emotiva bossa de puny. ¿L’amor profund i les altes altes són prou per fer que una relació estressant valgui la pena quedar-s’hi i arreglar-la, fins i tot amb el risc de no tenir mai l’acceptació o la flexibilitat de l’altra persona?\nOn és la línia de dia?\nLa resposta és que no. Sentir-se estressat i rebutjat i no saber mai el que farà que el teu xicot sigui proper no val la pena a distància. Entenc sentir confós i ambivalent per sortir quan encara l’estimes. Ho sento molt, perquè sé el mal que se sent. Però el vostre xicot experimenta les vostres emocions, i les vostres experiències, totes les vostres paraules, els seus coneixements i els vostres reptes, com a manipulació. Trencar-se el peu és només una manera de cridar l'atenció. Fer broma per deixar el cafè al tren és només una manera de fer-lo sentir culpable. Cada vegada que interromp el seu món calibrat amb cura, és com si estiguessis incendiant la casa sense cap motiu.\nAquesta és gairebé la definició de la il·luminació de gas, però entenc per què et confonen. La llum de gas sona tan INTENCIONAL. Tot i que, sí, la vostra relació no és saludable i també es qualifica d’abús emocional, l’abús gairebé se sent com un trencaclosques per resoldre. Perquè hi és, un noi prou amable i amb bones intencions, aproximadament tan disfuncional com tu. Vostè coincideix. No us topareu amb els mateixos conflictes o pitjors ningú qui té el mateix volum de problemes i problemes que teniu? Si les seves intencions són bones, no hauríeu de resoldre-ho i descobrir un camí cap a endavant? Si bàsicament és un bon ésser humà, per què no el podeu fer funcionar? No ho podeu arreglar?\nLa resposta és que no. No ho podeu arreglar, perquè per molt 'bo' que sigui, per molt que faci broma o deixi llum de qualsevol cosa, per fort que sigui, valent, tranquil o relaxat o relaxat, us trobe com una amenaça . Fins i tot quan esteu nu davant d’ell, veu una maledicció armada fins a les dents. Li demanes el teu amor i el troba com a bullying. Ets vulnerable i trist, i creu que estàs fotent amb ell o ho enganyeses. Cada emoció que expresses és terrorisme emocional. En lloc d’admetre que té por de les vostres emocions i que és un problema, segueix la mateixa història: heu de canviar. Ets histèric. Estàs caient. Cal créixer. Cal relaxar-se. Cal aturar-ho.\nAra, probablement, esteu fent allò que vau fer de petit, intentant controlar una situació que no us controla. Així és com sempre heu encarat. En lloc de simplement marxar, intentes arreglar les coses. Ja no es tracta d’estimar-lo mai. Vostè escriu: 'Vaig pensar que estava més enllà.' És a dir, en el passat, heu desactivat els vostres sentiments amb èxit, de manera que les reaccions injustes no us podrien tocar. Intenteu fer-vos ressò del que diu ('El cel està vermell') per arreglar-lo. Intentes arreglar-te. No creureu que mereixeu deixar-lo a menys que us pugueu fer perfectes i bons primer. Aleshores, sabreu que no és culpa vostra, com sempre ho diu. Però encara no ets perfecte i bo, i mai ho serà perquè ningú no ho és. Però, en la seva ment, tenir defectes significa que hauria de quedar-se i tenir més càstigs. Aquest és el vostre pensament en blanc i negre en joc. És el mateix que tu: defectuós, amb bones intencions, de manera que és injust sortir.\nEscolta'm: no és el mateix que tu. Esteu disposat a culpar-vos i admetre algunes faltes, i no ho pot fer. AQUESTA DIFERÈNCIA DE FUCKING GIGÀNTIC. Tampoc experimenteu les seves queixes quotidianes com a grans interrupcions inútils al seu dia tan pacífic. I no penseu que l'exagera o el fa fals quan es trenca un braç o es posa malalt. I proveu les coses a la seva manera, però no ho intentarà. El teu camí és absurd. Les seves idees són incorrectes. Les teves emocions són un acte. Just quan creu que les coses estan bé, comenceu a fotre-li la vida bona, només intentant ser millors, només intentant que les coses funcionin.\nPot ser que tingui la mateixa quantitat de follada, però el seu sabor de fotut necessita viure en una bombolla estèril sense envair emocions, pensaments i idees i experiències, i el seu gust de follada intenta adaptar-se a la seva estranya bombolla quan de debò, hauríeu d’ESCOLTAR EL SEU BUBBLE MOTERFUCKING PER A TOTS I MAI MIRAR TORNAMENT.\nEl vostre sabor de fotut vol arreglar una cosa que no pot ser perfecta.\nVaig sortir amb un noi que s’assemblava molt al teu xicot. Tenia bones intencions i era una persona simpàtica, i la nostra relació va ser emocionalment abusiva i merda. Vaig passar dos anys intentant molt, molt difícil fer-ho millor, perquè sabia que també estava cargolat, i semblava que fóssim la mateixa quantitat de cargols. Estava equivocat.\nÉs molt fàcil sentir-se com una persona intensament inestable i fotuda quan la teva parella saluda les teves expressions d’emoció com a actes de terrorisme i mai, mai, admet cap culpa. Però com que les seves descripcions del que em va tornar boig eren convincents, vaig continuar intentant millorar, estar tranquil, ser més honest i vulnerable. Un dia, en lloc d’enfadar-me amb ell per alguna cosa que va dir, vaig alentir i vaig explicar el que estava sentint, incloses algunes confessions vulnerables que eren molt difícils de fer. Això va dir que havia de fer: hauria de deixar d’enfadar-me i intentar ser vulnerable en canvi. Vaig ser un molt bon estudiant! Vaig plorar una mica, vaig descriure les arrels del que estava sentint! Se sentia bé! Vaig sentir com si m’hagués mogut a través d’un terreny emocional dur en lloc de projectar-se pereçment la meva merda sobre ell.\nQuan vaig deixar de parlar, semblava disgustat. Després va dir: 'Què va començar això? Com va passar això? Vull saber-ho, així que no hauré de tornar a fer això. ' Per 'això', suposadament, volia dir 'aquesta part on us escolto parlant de la manera que us vaig demanar de parlar'. En aquell moment, es sentia com una traïció com aquesta. DESENVOL·LEU AQUESTS GUANTS I PODEU ESCONSEGUIR EN ELS vostres genolls amb aquest ferro.\nentrevista a greta garbo\nEl perdono i li desitjo el millor ara. Voldria haver tingut prou cura dels meus propis sentiments en aquell moment per protegir-me d'algú que estava enfadat constantment amb mi. No va escoltar de prop. No va ser amable amb mi. Semblava raonable, però res que ho va fer, en relació amb mi, es va sentir raonable. La seva constant por i necessitat de control i indignació per les coses minúscules em van deixar enrabiat i enutjat i increïblement necessitat.\nQuan se sent a la vora de tot el temps, haureu d’anar. És terrible per la vostra salut, la seva autoestima, la vostra visió del món. Cap de nosaltres no mereixia aquest tipus de vida. Mai no hauria datat amb algú que tingués tant menyspreu. Però aquí és el que em va mantenir enganxat: LOGIC. Érem dues persones desordenades amb bones intencions! Ens vam comprometre els uns amb els altres! 'Ho podem arreglar!' Vaig dir una i altra vegada. Però l’amor mai no ha de ser tan dur. Quan confieu l’un en l’altre, quan podeu admetre’s la culpa, quan us perdoneu completament després d’una baralla, és un milió de vegades més fàcil. No importa el bé que sigui algú ni el dany que tingui ningú. Tot el que importa és que dues persones sàpiguen aprendre i créixer i ser humiliats junts.\nHas de creure i sentir en el teu cor que mereixes ser estimat amb humilitat i completament. És un sentiment, no un pensament. Has de sentir el teu camí allà. Per a algú que no estigui acostumat a aquest sentiment, caldrà suspendre la seva incredulitat en dir aquestes paraules: 'Estic defectuós, però ja en tinc prou. Mereixo amabilitat i respecte. Sempre ho tinc. '\nEls teus pensaments, que et diuen que no et mereixes merda, tenen un mal costum de castigar-te. Per això, la lògica us portarà a un pou buit. Probablement això va començar a una edat molt jove. La teva fantasia sobre com les coses haurien de portar a més càstigs. 'Aquests són els meus pares', va pensar. 'Segurament van ser construïts per estimar-me incondicionalment.' 'Aquest és el meu xicot', penses. 'És un noi agradable. Segurament va ser construït per acollir el meu amor i apaivagar la meva tristesa i comprendre quan només bromejo per aquí! ' La lògica et diu que, si no funciona, ALGÚ DEIXA QUE PODEU PASSAR AMB TU. Hauríeu d’esforçar-vos més. Hauries de fer-ho millor.\nLa vostra carta és una obra de lògica. 'Això no té sentit', em dius. 'On dibuixo la línia?' demanes. 'Tots dos estem fotuts', dius. 'Està bé de ser estimat, però mai acceptat?' demanes. Si voleu trobar alguna espitllera, no n’haureu de sortir. Però mai us sentireu forts o relaxats si mai no l’accepteu. Dedicareu la vostra energia a agradar-lo, però mai no serà feliç.\nDe què amaga? Per què necessites aquesta distracció a temps complet a la teva vida? Què no fas? Aposto que mantindreu moltes altres coses bones: decidir una carrera que val la pena que us faci alegria, fer amics que sí us acceptin i us donin suport fins i tot quan us sentiu trencats, establint límits clars en altres relacions que són desafiadors, confiant en tu mateix al buit, entenent els teus sentiments i desitjos més veritables. Aquest trencaclosques dolent d'un home impedeix sentir el camí cap a una vida plena i magnífica.\nUna vida plena, esplèndida, mai podria acollir aquest home. No hi ha lloc per a ell. Si ets gran, se sent petit. Si està viu, se sent mort. Si et sents salvatge i lliure i ple de possibilitat, està enfadat i temut i vol que l’atures. No hi ha cap raó per preguntar-li per què és així. Alguna cosa sobre control. Alguna cosa sobre l’autoestima. Qui fa una porra? Tot el que heu de saber és que si us quedeu, us amagareu a una fosca cova.\nÉs hora de marxar. Com ho saps? Perquè et sents terrible gairebé cada dia, tot i que a la teva vida no li passa res. Fins i tot els dies sorprenents poden convertir-se en merda amb ell. Imagineu-vos quines coses de merda es tinguessin davant d'una autèntica dificultat! La bona notícia és que és probable que et sentis més emancipat del que esperaves, un cop que et comprometis completament a sortir per la porta. I probablement veureu aquest aspecte com un dels moments més difícils de la vostra vida. La vostra propera relació pot ser fàcil, en comparació amb aquesta. Heu estat al camp d’arrencada sense saber-ho. Ara ets molt més fort.\nHa arribat el moment d’aturar-se en els homes que no es mostren i t’estimen com estàs ara mateix. Perdoneu-lo i allibereu-lo. No t’ho expliquis. No intenteu demostrar que és el boig, el dolent i que sou el bo. No tens res a demostrar. I, un cop que decidiu que no perdreu ni un segon del vostre temps a un home que no us accepte per qui sou, no haureu d’explicar-vos ni demostrar la vostra vàlua. És com caminar per una porta cap a un món nou, on totes les coses que et van fer mal i et van tornar bojos.\nEl cel no és vermell. El fet que haguessis afirmat que el cel és vermell només per arreglar les coses és una pista sobre la absurditat de la pista que has vagat. Desempaquetem això. Preferiria viure una mentida i ser invisible i ser estimat que no tenir amor a la teva vida. Potser fins i tot equivaleu a ser invisible i viure en un món cap per avall amb ser estimat. Voleu passar de la vostra vida i a la de qualsevol altra persona. T’amagues dels teus propis sentiments. T’amagues de tu mateix.\nÉs hora de deixar d’amagar-nos i afrontar la veritat. El cel és blau. Camineu fora i mireu el cel i recordeu-vos que no heu de ser perfectes i bones per ser estimats. Que cada cel blau serveixi de recordatori: n’hi ha prou. Ja mereixeu amor, tal com sou.\nEl polític esclata un covard anònim que va publicar fotos d'ella amb roba interior\nMireu aquest producte molt divertit que venen bosses fantàstiques\nCom ho faig: Avui mostra Hoda Kotb amfitrió\nLa Sephora més gran dels Estats Units és com el Mont Rushmore, però és educativa


pública concurrència - MASNOU ADVOCATS\npública concurrència és la manera com es va titular el sistema escollit per tramitar l’ajuda dels autònoms des de la generalitat… i no parlarem de departaments concrets responsables, perque potser ells ni ho saben que ho són, també per no ferir susceptibilitats entre socis i finalment també perque hi ha un pobre conseller que cada vegada que té alguna ocurrència l’encerta.\nperò és clar, la concurrència, per ser pública, i valga la redundància. ha de ser d’accés al públic… que li expliquin als autònoms i als seus gestors dilluns i dimarts!\nF5 F5 F5 F5 y hasta el infinito y más allá!\nen fi, deixem-ho aquí, perque tot i que sempre he defensat i estic convençut que ningú, a nivell polític, fa res amb ganes de fer-ho malament, hi ha coses que cauen pel seu propi pes.\nentrant en matèria vull parlar d’un tema que diumenge anunciava la vanguardia i que té relació amb els concursos.\nun cop publicat a la vanguardia, (ja vam veure la setmana passada que és el butlletí oficial, on es publica per exemple el cessament de la gratuïtat del 061) els magistrats dels jutjats mercantils de barcelona ja van poder fer públic el seu acord per agilitzar la tramitació de concursos de creditors, o millor dit, per intentar evitar que la majoria acabin amb les empreses a la paperera de la història.\nno és que hagin inventat la sopa d’all, ni crec que els hi donin el premi nobel, però si que demostren la voluntat de tocar de peus a terra i d’intentar aplicar el sentit comú.\nintentar no esperar a que sigui massa tard (intentar no esperar a que les coses caiguin pel seu propi pes…). crear un mecanisme per posar en contacte jutjats, administradors concursals, advocats de les empreses i interessats en adquirir unitats de producció (empreses amb paraules fines). no té més secret. es pot explicar molt més llarg, amb molts més matisos, cert, però es volen potenciar plataformes que donin sortida a empreses, a unitats de producció (aquí em refereixo a naus, know how, maquinària, plantilles, proveïdors, clients, etc…).\nem sembla molt interessant i em sembla molt bé que es faci ara, quan es preveu una onada de concursos i de situacions d’insolvència. amb previsió.\nLlegir nou protocol dels jutjats mercantils\nel que no m’agrada tant dels jutjats és l’estadística de temes entrats i temes resolts, en quant a clàusules bancàries abusives, des de l’1 de juny del 2017, quan es van crear els jutjats provincials especialitzats.\nsi mireu el document adjunt veureu que a catalunya, des de l’1 de juny del 2017 fins ara, s’han presentat 61.001 demandes per clàusules abusives i se n’han resolt 23.930….\ni evidentment aquest fet no és per criticar als jutges, que amb els mitjans que tenen estan saturats.\nperò clar, amb la moda de no imposar costes a les entitats bancàries (pq podrien facilitar les estadístiques de les sentències estimatòries a favor dels clients i ho tindríem clar), el que aconsegueixen és que els bancs, encara que perdin el 95% dels casos, preferixin pleitejar, prefereixin allargar el tema i dilatar la situació, perque el cost que els hi representa és ínfim. aquí també es podria aplicar el sentit comú i no aniríem així.\nLlegir nota de premsa jutjats\ni acabo amb una notícia que tot i que pogueu pensar que és del mundo today o del caso, és de la vanguardia i per tant, iures et de iure.\nel partit popular ha contractat el bufet d’advocats d’albert rivera per impugnar la constitucionalitat de la llei que va aprovar la generalitat pel control de les rentes dels lloguers.\ncertament jo trobo la llei un desastre i així ho vaig escriure fa setmanes, pensada amb els peus, des de la teoria, per acontentar grups de pressió ara que venen (venen?) eleccions, etc…\nperò clar, quan veus notícies com aquestes, et preguntes si no hem après res sobre les conseqüències de barrejar política i justícia… i també ho dic en clau electoral.\napa doncs, que tingueu un bon confinament municipal, cuideu-vos molt a veure si podem agafar la onada de baixada i en sortim propulsats amb més força\ni ja sabeu que ens podeu trobar a consulta@masnouadvocats.com


Mai a la vida: CANNES 09. Visions externes de La Croissette. Segona part. Haneke és el puto amo\nCANNES 09. Visions externes de La Croissette. Segona part. Haneke és el puto amo\nEn aquestes dues setmanes, motius personals de força major han fet que un servidor no pogués enregistrar les corresponents Càpsules indefinides de l’audiovisual mundial que us arriben, gentilesa del Mai a la vida, tots els dilluns. En aquest sentit, i aprofitant tot l’extraordinari rebombori mediàtic originat pel Festival de Cinema de Cannes (el festival dels festivals), hem decidit suplir la seva absència amb aquest article dividit en dues parts (clicar aquí per veure la primera part) en les quals us pretenem aclarir/explicar tot el que ha passat en aquesta emblemàtica localitat del sud de França. Tot allò relacionat amb el cinema, clar està. Si voleu analitzar la vestimenta de les estrelles internacionals, poseu el programa de l’Anne Igartiburu. Per a més informació cinèfila, però, llegiu atentament les següents instruccions.\nI la gran pregunta és ¿què ha passat aquest any al Festival de cinema de Cannes? La pregunta, si més no, té múltiples respostes. El que ha passat, principalment, és que aquest any s’ha premiat amb la Palma d’Or la pel·lícula Das weisse band (The white ribbon) que, en català literal, s’hauria de traduir com La cinta blanca. I aquesta és una extraordinària notícia que m’omple d’alegria, ja que el director de la pel·lícula és l’autor europeu per excel·lència, Michael Haneke. Un dels millors realitzadors de la història del cinema mundial. Parlar de Haneke és parlar de la mestria feta cinema. D’unes visions esfereïdores de la raça i l’existència humana. D’un filòsof que ens ensenya, sense escrúpols ni mitges tintes, allò que els humans no ens atrevim a veure. Haneke fa cinema des de la més extrema i acurada saviesa i innovació. Ens ho va demostrar amb els seus primers treballs cinematogràfics, aquella trilogia on va sobresortir una obra absolutament adorada que s’anomena El vídeo de Benny. Va plantar cara al públic amb una esgarrifosa obra d’art titulada Funny games, de la qual va acabar rodant l’any passat un idèntic remake nord-americà. I va aconseguir més premis a Cannes i altres festivals amb pel·lícules tan magistrals com Código desconocido, La pianista o Caché (Escondido). Ara, el jurat (casualment presidit per la seva amiga i musa Isabel Huppert) no ha dubtat en atorgar-li el mèrit més gran del festival gràcies a una pel·lícula dura, rodada en blanc i negre, centrada en l’Alemanya rural de principis de segle XX, en la qual busca el perquè de la ideologia feixista i el futur moviment nazi a partir de les terribles situacions que han de viure un seguit de nens indefensos. Els nens que, posteriorment, aclamarien el règim. Està previst que la pel·lícula, ovacionada també per la crítica (amb premi FIPRESCI inclòs) i el públic del festival, s’estreni aquí a mitjans de setembre. Santa paciència.\nDeixant de banda a Haneke i la seva merescuda Palma d’Or, caldria analitzar també els altres premis del palmarès de la secció oficial. El rival més dur de Haneke en la recta final del festival era un senyor francès anomenat Jacques Audiard que, amb la pel·lícula Un prophète, va entusiasmar gairebé de forma unànime a la crítica especialitzada. Així, el seu esforç ha estat compensat amb el Gran Premi del Jurat. El Premi del Jurat (a seques, sense la paraula gran al seu davant) ha anat a parar ex-aequo a la britànica Fish Tank i la coreana Thirst. Totes tres pel·lícules ja van ser comentades en la primera part d’aquest article, així com la xinesa Spring fever, que ha acabat aconseguint un mitjanament incomprès premi al millor guió. Com mitjanament incompresa o dividida per part de la crítica ha estat també la menció especial a Brillante Mendoza com a millor director per la filipina Kinatay. El veterà Alain Resnais, que presentava a competició la pel·lícula Les herbes folles, es va endur un premi especial del jurat per la seva trajectòria, creat específicament per a l’ocasió. I en l’apartat interpretatiu, destacar els guardons a la millor actriu per una intèrpret que s’anomena Charlotte Gainsbourgh (la recordareu, per exemple, per La ciencia del sueño) i que m’agrada especialment. Es comenta que el premi li ha estat atorgat, més aviat, per haver suportat les exigències de Lars Von Trier durant el rodatge d’Antichrist, pel·lícula que ha aixecat polèmica i q ue ha estat titllada per la major part de la crítica com una autèntica aberració humana. Ja ho veurem. Un premi que sí que ha rebut l’aprovació unànime ha estat l’atorgat al millor actor per Christoph Waltz, el secundari de luxe de la pel·lícula de Quentin Tarantino Inglourious basterds. Una pel·lícula que també es va presentar en aquesta segona meitat del festival i que, tot i alguna que altra veu divergent, ha deixat un bon regust de boca entre la crítica i el públic assistent. Inglourious basterds s’estrena aquí el proper mes d’agost. I el que ens espera és una nova mostra del Tarantino més extremat en una completa anada de la pilota sobre l’època nazi. L’aparició de Waltz en el seu paper de nazi caça-jueus ha entusiasmat de forma exagerada.\nUn cop coneguda la decisió del jurat, aquesta segona meitat del festival també ens va deixar les següents pel·lícules en la Secció Oficial a concurs. El realitzador francès Gaspar Noé, que va esgarrifar al Festival fa uns anys amb la pel·lícula Irreversible i la seva mítica escena de la violació, va presentar sense sort Soudain le vide (Enter the void), una cinta amb plans seqüència, contrapicats i virgueries diverses made in Noé. Presència també del taiwanès Tsai Ming-liang amb la pel·lícula francesa Visage (Face), una mostra de cinema dins el cinema, amb Laetitia Casta. La única pel·lícula francesa que va obtenir premi al Festival va ser l’aclamada Un prophète, citada anteriorment, però dues pel·lícules més de la mateixa nacionalitat van intentar, sense sort, alçar-se amb algun premi important a Cannes. Per una banda, A l’originne (de Xavier Giannoli) tenia el seu punt més fort en la interpretació protagonista d’un inspirat François Cluzet, que era un dels seriosos candidats a millor actor. Per l’altra, The time that remains (d’Elia Suleiman), tampoc ha aconseguit res amb aquest relat històric i semi-biogràfic pel que fa al recurrent conflicte de l’Orient Mitjà. La presència espanyola a concurs va acabar marxant també amb les mans buides. Almodóvar, amb les seves abraçades trencades (que ja vam comentar en la primera part d’aquest article) no va triomfar tant com en anys anteriors. Per la seva banda, la catalana Map of the sounds of Tokyo, d’Isabel Coixet, va ser la última pel·lícula que es va presentar en la competició a concurs i va deixar molt freda a la crítica amb aquesta mena de thriller romàntico-sexual ubicat a la capital japonesa. Els seus protagonistes són el català Sergi López (tota una estrella a França) i Rinko Kikuchi, nominada a l’Oscar per la pel·lícula Babel.\nCannes també va exhibir altres pel·lícules fora de concurs o en altres competicions com ara la comèdia dramàtica gai, I love you Phillip Morris, amb Jim Carrey i Ewan McGregor. La nova cinta de terror hipotecari de Sam Raimi, Drag me to hell. O la pel·lícula pòstuma de Heath Ledger, The imaginarium of Doctor Parnassus, dirigida per Terry Gilliam. Podeu consultar els premis de les altres seccions a la mateixa pàgina del Festival de Cannes. Ara mateix, un servidor se’n va a celebrar el triomf de Michael Haneke.\nEtiquetes: *Xavi Arnaiz, Cannes 09, Cinema, Michael Haneke\nQuina gran crònica!\nI quines ganes que arribi el setembre!\n17 de juny de 2009 a les 14:03


Hola amics: Sóc en Joaquim Castelló… | Associació de Veïns la Serreta Bosc d'en Saladrigues\nHola amics: Sóc en Joaquim Castelló…\nFiled under: Junta — laserreta @ 10:08 am\nHola amics: Sóc en Joaquim Castelló, el senyor dels gossets, com m’anomenaven les monges Santjoanistes, les meves bones amigues.\nPrimer unes paraules d’elogi a qui amb tanta elegància em va enredar un matí, molt d’hora, per tal que m’incorporés a aquesta associació nostra, després em nomenà a dit, -sí, a dit- vicepresident i ara, amb un cop magistral de bufanda, m’ha situat al cim de l’associació: el meu bon amic Jordi Cuesta.\nM’ha passat el testimoni per a què jo continuï corrent, però realment, ell és el vertader motor de l’equip olímpic de velocitat, la medalla d’or i l’element indispensable en aquesta carrera nostra rere una meta on ens esperen tots els nostres veïns, a qui amb tant d’afecte i sense esperar res a canvi, ha servit durant els darrers deu anys.\nD’en Jordi no ens en lliurarem, de cap manera, donat que continuarà a l’associació amb el pes específic que ha tingut i, després del darrer relleu, ens insuflarà del seu gran talent i enorme força. Ja vaig dir a l’assemblea, que ningú cregui que jo faré més que en Jordi Cuesta. Hem de ser respectuosos amb la seva persona, agraïts, i pensar que és un home disposat a fer-ho tot pels altres a canvi d’un somriure, que alguna vegada no li va arribar i, tanmateix, no el va descoratjar a seguir lluitant per a tots nosaltres.\nQue ningú pensi que jo sóc el successor d’en Jordi Cuesta. Només n’hi ha un i no sóc jo. Des d’aquí li dono les gràcies amb el cor, en nom de tothom i en el meu.\nEm pregunten què faré d’ara en endavant. Faré el que pugui i el millor que pugui: el que us puc assegurar és que al meu mandat hi haurà cor, poesia i treball de tothom, ja que sense la poesia de tots, no hi ha amor i, sense amor, el cor s’atura.\nJoaquim, el senyor dels gossets.\nP.D. Prometo solemnement fer un curs accelerat d’escriptura per adreçar-me a vosaltres en la nostra llengua


imatges de menorca: LLOC DE SON ESCUDERO (CIUTADELLA)\nSón molts els naufragis que han tingut lloc a les costes de Menorca, però el que més repercussió ha tingut tant a nivell local com internacional és sens dubte el naufragi del Général Chanzy (10 de febrer de 1910).\nDe les 157 persones que portava (87 tripulants i 70 passatgers), només va sobreviure un passatger, Marcel Bodez.\nMarcel Bodez arribà ferit i esgotat al lloc de Son Escudero, situat a uns 2 quilòmetres d’on havia ocorregut el naufragi, a les 8,30 h. del dia 11 de febrer de 1910, demanant ajut i menjar, després de passar la nit a resguard en una cova als peus d’un gran penya-segat, per protegir-se del fred i de l’aigua.\nSi voleu saber més coses d'aquest naufragi, anau a\nEtiquetes de comentaris: CIUTADELLA, LLOC - HABITATGE RURAL MENORQUÍ, NAUFRAGI GÉNÉRAL CHANZY


muntants d’orientació d’engranatges de l’eix - Roba Activa\nMitges d’orientació per a engranatges de l’eix\nCom saben els lectors d'aquesta columna, sóc un geek confessat. L’esport nòrdic, que ha experimentat un augment de la popularitat als Estats Units durant l’última dècada, posa els corredors al bosc a la recerca de banderes de control ocultes. Els vostres únics guies són un mapa topogràfic i una brúixola: el GPS no està permès.\nL’esport em serveix com a lloc de proves d’engranatges últim. Si un parell de sabates de carrera o un petit paquet de running pot mantenir-se fora de pista durant hores de volada en un esdeveniment d'orientació, poden mantenir-se en qualsevol lloc. Una cursa d’orientació mitjana podria veure competidors corrent per pantans, saltant corrents, pujant turons, ‘nedant’ a través d’un sotabosc espès i corrent a barrancs a la recerca de banderes repartides per un vast desert.\nRacer punxant un control en un esdeveniment sprint 'O'\nLa roba té problemes especials en aquest entorn. La sortida aeròbica en una cursa 'O' és màxima per a molts competidors. Com a tal, cal portar roba feta per córrer. Però les espines i el raspall requereixen portar pantalons o calçotets per a la majoria dels esdeveniments. De vegades, porto samarretes de màniga llarga fins i tot a l'estiu per protecció. Tot aquest vestit ha d’afrontar-se a espines, pals, pinzell i altres abusos que no es veuen en qualsevol altre esport.\nEnter Axis Gear, un fabricant de puntes i malles basat a Toronto per orientar-se. La petita empresa (www.axisgear.ca) ha equipat Team Canada i Team USA Orientació. En les curses d’aventura, alguns equips de la marca de nom - Team Merrell, Team GoLite, Team Checkpoint Zero - han portat una roba personalitzada Axis Gear.\nrellotge gps magellanes\nDurant el darrer any, incloent-hi més de 20 curses d’orientació i aventura, he estat provant Axis Gears Atak 2 Pant, un parell de malles anomenat “el pantaló d’orientació final”. Les malles estan fetes amb un teixit de niló estenedor en els brillants frontals i les malles a les zones, inclosa entre les cames, per afegir transpirabilitat.\nL’Atak 2 Pant té un cost de 99 dòlars. A diferència de la majoria de cotes del mercat, va ser dissenyat per a seriosos trencaments, i el niló a força de res ha seguit en la meva prova durant tot un any. Les pitjors espines punxaran el teixit Atak 2 Pants. Però com que és estriador, el teixit no s’esquinça.\nEl niló protegeix les cames dels talls i rascades que rebeu si porteu calçotets. Però les espines encara poden fer mal. En una carrera recent, les calces Atak es van mantenir bé a través d'una secció gruixuda amb espinosos arbustos de gerds. Però després de l’esdeveniment, les cames em van trontollar. Vaig despertar-me, vaig notar brots irritats de color vermell com una erupció d’heura verinosa on havien treballat les petites coses afilades del bosc per fer maltractaments a la pell.\nAxis Gear Atak 2 Mitges pantalons\nEl teixit frontal de les cales s’ha resistit. Però finalment vaig arrencar un pegat gran de la culata d’aquests pantalons. Durant una cursa d'orientació de rogaine de sis hores el mes passat, la butxaca del darrere es va clavar mentre vaig enfilar-me sobre un arbre caigut. Un so esquinç va acompanyar la meva sortida de la mort, i un solter de tela va quedar solt allà on antigament hi havia hagut la butxaca.\nPer a la durabilitat, he estat feliç amb aquests pantalons. Tot i l’incident de butxaca, han viscut més abusos que gairebé qualsevol cosa que he provat.\nPerò des del punt de vista del disseny i el rendiment, el pantaló Atak 2 té molt marge per millorar. Per començar, el cinturó integrat és difícil de tancar. No hi ha prou joc al costat de la sivella del davant per atraure fàcilment el cinturó. Però un cop estret, les calces es mantenen així durant quilòmetres de bosc corrent.\nNomés hi ha una butxaca al pantaló. Necessito almenys una altra butxaca, preferiblement al front. A la majoria de les curses O, em trobo a voler emportar una brúixola, un mapa o un gel energètic en algun moment. El pantaló Atak només té una butxaca petita a la part posterior.\nLa característica de disseny que més molesta en aquests calçotets és una cosa que l’empresa anomena “tauler superior de daltabaixos”. Es tracta d'un panell de malla al voltant de la cintura amb dos empats elasticitzats. La configuració crea una sensació dels pantalons sempre caient. És una sensació molesta fins que us acostumeu. Al començament de cada carrera, em trobo amb ganes constant de tirar-me al cinturó, pensant que els meus pantalons cauen quan corro.\nEn general, m'agrada l'Atak 2 Pant. És segur que hi ha marge de millora en algunes àrees. Però, per a un esport estrany que combina el recorregut de cursa amb el tros seriós en què esquinçaran altres calces, aquest 'pantaló orientatiu final' és la millor solució que he trobat fins ara.\n-Stephen Regenold escriu sobre equipament a l'aire lliure a www.gearjunkie.com.\nUrban Vel Magazine\nNou port esportiu? Suping Acaba de aconseguir un canvi d'imatge salvatge\nEstalvi de tardor: ara es posa en venda els focs de foc exclusius\nVota: Polaris a Crown Top Outdoor Rural Country\nL’equip de cooperació més venut de REI per al 2019\nFerry d'Eureka a Bonners ... Excursionisme a peu El 'sender nord-oest del Pacífic'\nLes millors marques presenten dissenys de sabates de running d’edició limitada


Cable ajustable d'acer inoxidable de 3,2 mm\nNº de part: PCD3.2-C175 Cable d'acer inoxidable regulable a) El portaobjectes està fabricat d'acer inoxidable, de manera que es pot resistir i no es pot deformar fàcilment. b) Es pot personalitzar una altra longitud del cable. c) Adequat per a cadenats de cable per bloquejar diversos panells d’interruptors.\nNº de part: PCD3.2-C175\nCable ajustable S inoxidable\na) El grillet de cables està fabricat en acer inoxidable, de manera que es pot resistir i no es pot deformar fàcilment.\nb) Es pot personalitzar una altra longitud del cable.\nc) Adequat per a cadenats de cable per bloquejar diversos panells d’interruptors.\nDiàmetre del cable 3,2 mm, longitud 175m m\nDiàmetre del cable 3,2 mm, longitud 2 50m m\nDiàmetre del cable 3,2 mm, longitud 3 00 m m\nPot deixar l'etiquetatge de bloqueig evitar gairebé el 100% d'accidents de inspecció i manteniment? sí\nLes dades de les estadístiques laborals nord-americanes mostren que el 80 per cent de les lesions de reparació d’equips són causades per un error al tancament del dispositiu, un 10 per cent per part d’alguna altra persona que va iniciar el dispositiu, un 5 per cent per no controlar l’energia potencial i l’altre 5 per cent. principalment causat per apagar la font d’energia sense confirmar si l’apagada és efectivament efectiva.\nEl 16 de febrer de 2005, un taller de gas liquat de la refineria de 1500 tones / any de combustió d’escapament de dispositius de recuperació de sofre es va cremar mitjançant un tractament d’apagada d’emergència. Al voltant de les 18:20 del 19 de febrer, un treballador migrant de la unitat de la construcció va entrar al forn i va treure el mur de contenció al mig del forn que portava a la direcció e-101 del condensador principal. Aleshores, el tècnic del taller es va posar una samarreta, una torxa d’il·luminació i una màscara de gas del filtre (sulfur de l’hidrogen) i va entrar al forn per a la seva inspecció. Uns 5 minuts més tard, el monitor no va trobar cap moviment al forn, va entrar immediatament al forn per rescatar el tècnic, es va precipitar a l'hospital, però no va poder salvar, va morir.\nLa causa directa de l’accident: perquè la vàlvula de mescla de dues etapes connectada amb la canonada d’entrada del reactor de conversió de dues etapes es trobava en estat semiobert, es va abocar nitrogen a la part superior del generador de sofre des de l’entrada dels dos. - reactor de conversió d'etapa a través de la vàlvula de mescla de dues etapes i va morir per asfixia de nitrogen quan la part interessada va entrar al forn per a una inspecció profunda.\nCauses indirectes de l’accident: el taller no va assignar a una persona especial que es fes responsable de l’enchufat de plaques cegues, no va establir un formulari de registre d’enganxament de plaques cegues i no va bloquejar la vàlvula de barreja secundària que connectés la part superior del forn amb sofre amb la canonada d’entrada. del reactor de conversió secundari. Aquest problema ocult no s'ha trobat a la prova i inspecció posteriors. Aquesta és la causa important de l'accident.\nPer tant, en un cert sentit, un bon LOTO pot evitar gairebé el 100% dels accidents d’inspecció i manteniment.\nHot Tags: Cable ajustable d'acer inoxidable de 3,2 mm\nBloqueig del desconnectador


La Festa de la Primavera es maridarà amb música | Canal Reus TV\nLa Festa de la Primavera es maridarà amb música\n13:50 - 24 abril 2018\nLa sisena edició de la festa de la primavera s'estrena avui i com a novetat d'enguany, s'allargarà fins dissabte. D'altra banda, la música tindrà un protagonisme especial en aquest esdeveniment, coincidint amb la celebració de Reus Ciutat de la Música.\nPotenciar la marca comercial de la capital del Baix Camp, aquesta és la voluntat dels establiments adherits a l'entitat el Tomb de Reus, que avui enceten la sisena edició de la Festa de la Primavera. Per primera vegada, el format canvia en dues direccions: per una banda, l'esdeveniment s'allarga fins el 28 d'abril i de l'altra, s'hi afegeix un complement musical en les activitats programades pels comerços, a través d'actuacions itinerants, que a la vegada, servirà per introduir-lo al programa de Reus Ciutat de la Música.\nLa Festa de la Primavera es dividirà en dues parts: en activitats específiques en funció de cada establiment, on es proposarà una experiència per la clientela; i en un vermut electrònic que se celebrarà a la plaça del Teatre aquest cap de setmana . La presidenta del Tomb de Reus, Gemma Molné, considera que el canvi primordial consisteix en oferir unes activitats específiques als clients perquè aquests coneguin de prop les possibilitats que té el municipi en caire comercial.\nDes de la regidoria, consideren que es tracta d'una campanya que més enllà de les vendes directes, busca promocionar el posicionament de Reus com a ciutat comercial, tal com destaca Montserrat Caelles, regidora de Projecció de Ciutat.\nEn total, uns 160 establiments reusencs participaran en aquesta iniciativa que comença aquest dimarts i que posarà el seu punt final aquest dissabte.\n150 establiments promocionen els seus productes durant la Festa de la Primavera\nLa Festa de la Primavera acaba amb una petició de mà sorpresa al centre de Reus\nEls comerciants satisfets amb la "Festa de la Primavera Vintage"\nLa quarta "Festa de la Primavera" dobla els comerços adherits


Vots i realitats, Francesc Granell, La Vanguardia, 22.08.15 | Arxivador\nPàgina d'iniciVots i realitats, Francesc Granell, La Vanguardia, 22.08.15\nVots i realitats, Francesc Granell, La Vanguardia, 22.08.15\n22 Agost 2015 Miquel Iceta\nVots i realitats\nLA VANGUARDIA, 22.08.15\nAlexis Tsipras va creure que després d’haver obtingut la legitimitat que li donaven els vots que va obtenir Syriza en les eleccions gregues del passat 25 de gener podria saltar-se la legalitat europea. La realitat ha estat molt diferent i Tsipras ha hagut de sotmetre’s als dictats d’Europa per poder accedir a un tercer rescat financer. Això ha servit per confirmar que a Europa i en les finances internacionals hi ha unes regles que han de ser respectades per més que alguns invoquin que la legitimitat que pugui conferir el nombre dels vots obtinguts en una elecció ha de tenir més pes que la legalitat existent.\nVeient l’exemple de Grècia em crida l’atenció que dos dels candidats de capçalera de la llista de Junts pel Sí, Romeva i Junqueras -que han estat europarlamentaris en passades legislatures i que coneixen bé Europa com he constatat en les meves xerrades amb ells-, diguin reiteradament que Catalunya continuaria sent membre de la Unió Europea encara que s’independitzés de la resta d’Espanya si el 27-S hi ha majoria a favor de la independència. És cert que aquesta circumstància no està prevista als tractats europeus, però no crec que Europa estigui disposada a afrontar una batalla de modificació de tractats per fer viable la integració d’una Catalunya que només representa l’1,5% del mercat europeu, per més que sigui aportadora neta al pressupost europeu i per més que allotgi moltes empreses europees.\nEntenc que els senyors Romeva i Junqueras vegin les eleccions del 27 de setembre amb un gran optimisme respecte a obtenir una majoria -en vots o escons- al Parlament de Catalunya -tenint en compte la mobilització ciutadana que les entitats independentistes preparen per a la Diada del proper 11 de setembre, tenint en compte la poca flexibilitat que s’aprecia a la Moncloa i tenint en compte l’escassa capacitat de mobilització que fins ara mostren les entitats antiindependentistes.\nPerò al mateix temps que entenc això i que dono per descomptat que la llista sobiranista de Junts pel Sí obtindrà molts vots, no crec que s’aconsegueixin els dos terços que d’acord amb els articles 222 i 223 de l’Estatut de Catalunya en vigor són necessaris per reformar el mateix Estatut, i que ho haurien de ser més per a una cosa tan transcendental com és la proclamació de la “República Catalana independent” a què aspiren els partits partidaris de la independència.\nNo podem parlar només de vots, sinó també de realitats, i la realitat és que per reformar les normes europees vigents per donar cabuda a Catalunya com a Estat independent caldria canviar els tractats europeus i això no sembla previsible tenint en compte que tant els socialistes com els populars són majoria no només al Congrés dels Diputats sinó també al Parlament Europeu.\nPensar a buscar aliances internacionals contra Madrid per saltar-se la legalitat vigent europea i arribar a la independència catalana és pura utopia.\n← Una idea de Europa, Rafael Jorba, La Vanguardia, 25.07.15\nMás sobre la ballena, Llàtzer Moix, La Vanguardia, 23.08.15 →


Cookies - Patronat Politècnica EPS\nUna cookie és un fitxer que es descarrega al seu ordinador en accedir a determinats llocs web. Les cookies permeten, entre d’altres coses, registrar l’activitat de l’usuari de manera anònima a la pàgina web, aixàes poden recordar determinats paràmetres i informació amb l’objectiu d’analitzar les dades de l’usuari, tenir una major personalització del lloc web o bé poder configurar preferències.\nPer realitzar les estadístiques d’ús del lloc web s’utilitzen les cookies de Google Analytics. L’objectiu és conèixer el nivell de recurrència dels visitants i els continguts que resulten més interessants, aixàes poden concentrar els esforços a millorar les àrees més visitades i fer que l’usuari trobi més fàcilment el que busca.\nEl lloc web pot utilitzar informació de la visita de l’usuari per realitzar avaluacions i càlculs estadístics sobre dades anònimes, aixàcom garantir la continuïtat del servei o realitzar millores en els seus llocs web.\nExplorer, des de https://support.microsoft.com/ca-es/help/17442/windows-internet-explorer-delete-manage-cookies


Trobada telemàtica entre Andorra i Espanya sobre la situació causada per la COVID-19 — RàdioSeu 107.2 FM: notícies de La Seu d'Urgell, l'Alt Urgell i el Pirineu\nSou a: Inici / Notícies / Trobada telemàtica entre Andorra i Espanya sobre la situació causada per la COVID-19\nTrobada telemàtica entre Andorra i Espanya sobre la situació causada per la COVID-19\nAl Principat ja s'han superat els 100.000 tests serològics. Més de 1.500 autònoms s’han acollit a la prestació equivalent al salari mínim durant la crisi del coronavirus\nReunió telemàtica entre Andorra i Espanya (Foto: Govern d'Andorra)\nEl secretari d’Estat d’Afers Europeus d'Andorra, Landry Riba, s’ha trobat telemàticament aquest dijous amb el secretari d’Estat per a la Unió Europea d’Espanya, Juan González-Barba, per compartir la situació sobre l’emergència sanitària causada pel coronavirus SARS-CoV-2 a ambdós països, així com els elements de cooperació bilateral entre el Principat i Espanya en aquest àmbit.\nLa reunió també ha tingut com a objectiu fer un intercanvi sobre la represa de les negociacions per l’Acord d’associació del Principat amb la Unió Europea, prevista pel pròxim 10 de juny, i avaluar en quina mesura la crisi de la COVID-19 i els seus efectes econòmics influiran en les posicions negociadores.\nAixí mateix, en la trobada -que estava fixada pel 16 de març presencialment però va ser anul·lada per les mesures de seguretat- s’ha convingut reprendre en breu els intercanvis bilaterals en matèria sociolaboral que van quedar interromputs per la crisi sanitària. En la reunió també han participat l’ambaixador d’Espanya a Andorra, Àngel Ros, l’ambaixador d’Andorra a Espanya, Vicenç Mateu, i l’ambaixadora d’Andorra davant de la UE, Esther Rabasa.\nJa hi ha 646 persones recuperades de la COVID-19 a Andorra\nPel que fa a l’actualització sanitària de les xifres de la COVID-19 a Andorra, el govern ha informat que actualment hi ha 65 casos actius de persones malaltes. D’aquestes, n'hi ha tres ingressades a l’Hospital Nostra Senyora de Meritxell (dos a planta i una a la Unitat de Cures Intensives) i la resta romanen aïllades. Així mateix, hi ha acumulats 646 pacients recuperats i s’han registrat 51 defuncions.\nEn relació amb els tests d’anticossos, en la segona volta ja s’han dut a terme 31.839 proves, una xifra similar al mateix moment de la primera volta. Des del l’inici de l’estudi s’han superat els 100.000 tests.\nPrestació per als autònoms\nD'altra banda, el ministre Portaveu d'Andorra, Eric Jover, ha avançat en la compareixença d’aquest dijous que 1.577 d’autònoms s’han acollit a la prestació equivalent al salari mínim interprofessional (1.083,33 euros), que s'atorga als treballadors per compte propi que cotitzen d’acord amb les bases del 50%, el 62,5%, el 75% i el 100% i que han suspès la seva activitat, estan en règim de guàrdia i permanència o han vist reduïda significativament la seva activitat.\nAixí mateix, Jover ha apuntat que 1.906 autònoms han demanat que se’ls suspengués temporalment la cotització a la CASS perquè han hagut d'anul·lar totalment la seva activitat, i 1.010, des de l’inici de la crisi, s’han adherit a l’opció de reduir la cotització al salari mínim perquè la seva producció s’ha vist reduïda significativament.\nPel que fa a les empreses, més de 2.000 han sol·licitat que l’Executiu assumeixi la part corresponent a la cotització a la CASS que l’empresa fa dels seus treballadors, que és del 15,5% fins a l’activació de les suspensions temporals dels contractes de treball (STCT) i les reduccions de jornada laboral (RJL).\nD’altra banda, Eric Jover ha anunciat que fins a la data s’han rebut un total de 1.378 sol·licituds d’empreses i autònoms per acollir-se a les STCT i les RJL. Aquestes sol·licituds concerneixen a 7.834 assalariats en modalitat d’STCT i a 2.265 en RJL. El Portaveu ha recordat que l’objectiu d’aquest mecanisme és “mantenir els llocs de treball i que tinguin cost inferior per a l’empresa, perquè sigui el Govern qui cobreix la part més significativa del salari d’aquests treballadors”\nQuant als treballadors temporers que romanen a Andorra perquè als seus països d’origen no han permès el retorn dels nacionals o bé per les dificultats de mobilitat a causa de la COVID-19, Jover ha emfatitzat que el Ministeri d’Exteriors segueix en coordinació constant amb la xarxa diplomàtica dels països d’origen dels temporers per agilitzar la seva repatriació.\nDe fet, el ministre ha assenyalat que aquest dimecres, en coordinació amb Ski Andorra, es va noliejar un avió des de Madrid en direcció a l’Argentina amb 288 passatgers procedents d’Andorra. Aquest divendres, 22 de maig, sortirà un altre avió, des de Madrid a l’Argentina, amb uns altres 288 temporers. El dia 25 de maig un avió amb 160 treballadors temporers, també des de Madrid, viatjarà en direcció a l’Argentina.


El Tió de Nadal (II i final): Mor el Foc Vell, reneix el Foc Nou | Llegendàrium\n13 de Desembre de 2018 16 de Maig de 2019\nEl Vell Pare del Nadal, amb el seu tronc tant vell com ell, en una il·lustració dels Estats Units, de 1855\nEn l’anterior article hem vist diverses hipòtesis de l’origen del Tió de Nadal i hem avançat per les primeres fases de la celebració: La recerca de la vella soca al bosc, l’alimentació i abric d’aquesta, la seva cavalcada i la benedicció amb vi, entre altres motius. Si voleu recuperar-lo, perquè és necessari per comprendre aquesta segona part, seguiu aquest enllaç:\nEl centre del ritu: Fer cagar el tió\nDesprés de la seva entrada fins a la llar de foc i de la seva alimentació i abric, la part central de la celebració és quan, després del sopar de la vigília i abans de la Missa del Gall, la quitxalla bastoneja el Tió davant la llar de foc, es deia que «fent-lo suar» o provocant que «cagués» els regals. Hi havia famílies, però, que en temps més recents feien cagar el tió abans del sopar de la vigília o el matí de Nadal. Això sí, sempre abans del dinar de Nadal, perquè així podien menjar els dolços i torrons que cagava el Tió com a postres d’aquest dinar que acabava l’abstinència de l’Advent i que, per tant, era un banquet de renovació solsticial on el gall –animal solar– era el centre de la taula.\nEn molts indrets de Catalunya abans de colpejar-lo «es pentinava» al Tió, acció que consistia a treure-li l’escorça perquè sortissin a la llum els forats i cavitats on podien encabir-se els regals, això ho feia el nen o nena de més edat entremig de l’alegria de tots els infants, que feien veure que el Tió era pentinat i acaronat, és a dir, que «se’l posava guapo».\nHi havia moltes maneres de bastonejar-lo, en alguns pobles i famílies els nens ho feien endreçats, un a un, començant pel més gran i acabant pel més petit. Però la versió més popular era que ho fessin tots alhora, en grup, fet que veiem en altres celebracions europees, com en el blukio vilkimo de Lituània. Nens que el bastonejaven pujats al damunt, cavalcant-lo. Pobles on la mainada no el colpejaven amb bastons, sinó amb els estris d’encendre la llar de foc o amb martells de ferrer. Desconeixem si, originalment, els bastons havien de ser branques d’un arbre determinat.\nEn les terres muntanyenques es feia cagar el tió amb la soca encesa pel cap que hi havia sobre la llar de foc. Originalment es considerava que, si no cremava, no cagaria res.\nLes cançons i les oracions\nCom molts altres ritus, que van acompanyats de música i dansa, aquest bastonejar –que en si mateix és una dansa– és acompanyat per cançons i oracions, element aquest últim avui perdut. La cançó que acompanya fer cagar el tió era la més popular a Barcelona a inicis del segle XX i, gràcies a Joan Amades i Joan Tomàs, encara es conserva sense variacions. És aquella que comença amb: «Caga tió, tió de Nadal; posarem el porc en sal, la gallina a la pastera i el pollí a dalt del pi…»\nPerò, antigament, cada poble tenia la seva cançó única. A sota us deixo un enllaç amb moltes cançons diferents per fer cagar al Tió. Amades informa que hi ha indrets on la cançó és anomenada «Parenostre», com a Manresa, on la cançó-oració del Tió comença així: «Parenostre del Tió, bona nit que Déu ens do; ara vénen festes…». Aquest detall podria reforçar la idea que el Tió era un esperit o divinitat de la llar, a qui se li recitava una pregària. Trobem que a altres llocs d’Europa, com a la Borgonya o a Suècia, al Tronc de Nadal també se li recitaven oracions.\nEl moment d’oració dels nens era aprofitat pels pares, que amagaven els regals dins el Tió, Amades ens diu: «Després de cada tanda de bastonades i de cada consegüent evacuació, calia tornar a resar, per tal de donar lloc a poder preparar el present sota la flassada». Això ho trobem en moltes tradicions precristianes, per exemple en les libacions grecoromanes o en el «blót» escandinau, on durant o després del banquet s’elevaven pregàries i «sacrificis» d’hidromel o vi als déus i esperits; el mateix trobem en altres cultures indoeuropees com l’eslava o la celta.\nRecordant aquestes celebracions, a l’Alt Vallès l’avi beneïa el Tió abans que la mainada l’atonyinés; per Tarragona els pares amagaven els bastons a la canalla a qui manaven resar, moment que aprofitaven per col·locar més regals dins el Tió. I a La Teiosa els nens i nenes havien de remullar els bastons en aigua tot pregant abans de cada repicada, fet que també trobem en altres regions europees. A Valls es cantava: «Parenostre, baixeu del cel, per la Verge maria; als que ploren no els en deu, per la Mare de Déu. Tió de Nadal, dóna torrons i raja vi blanc…»\nEls regals de la mort del Foc Vell\nCom és lògic, en el seu origen, el Tronc de Nadal o la tradició que precedí al Tió en les nostres contrades no «cagava regals», però amb el temps i la cristianització, que provocà l’oblit de les velles cerimònies precristianes, progressivament molts elements populars s’adheriren al Tió en la seva transformació de ritu sagrat i comunitari a celebració infantil dedicada a la mainada. Aquests regals eren els propis dels nostres avis i àvies, petits pressents com fruites confitades, dolços, fruits secs, torrons, monedes de poc valor i joguines senzilles. Pel Ripollès i la Cerdanya era molt habitual que portés figues seques, un dolç molt tradicional en terres de muntanya.\nPer Lleida hi havia pobles on la canalla es vestia de diumenge i, amb un cistell, abans de la Missa del Gall anaven a casa de padrins i familiars a la recerca de llaminadures, que els amics i familiars els hi donaven fent veure que eren regals del seu propi Tió. El mateix es feia per Tots Sants i el matí del dia de Reis; era una cerca que reforçava els llaços comunitaris.\nEl mateix acte de donar els regals és tractar amb certa escatologia sorneguera, amb humor rude i natural, doncs el que fa el Tió és «cagar-los» o «suar-los» després de ser apallissat. El principi o el final de fer cagar el tió era marcat per l’aparició d’una arengada o elements també escatològics que donaven molta alegria als infants, que reien i ballaven al voltant del Tió. A La Segarra pixava monedes petites i de poc valor, per marcar aquest final. A l’Albà cagava fems com dient que estava tot fet. No eren els únics llocs on el Tió indicava la seva fi amb fems, carbó o pixant-se a sobre.\nEl significat de la violència i l’escatologia\nNo hem d’oblidar el simbolisme d’aquest bastoneig i la posterior caiguda dels regals. Com hem anat veient, l’estructura dramàtica del ritu del Tió de Nadal té certs elements que fan pensar en una metàfora d’un sacrifici, el bastoneig o la pallissa que se li dóna al tió no deixa de ser un record de la part «violenta» d’aquest sacrifici metafòric del Foc Vell, mort i ressuscitat en el Foc Nou.\nI els regals, com passa en altres celebracions de caràcter precristià, no deixen de ser –entre altres motius– una al·legoria simbòlica d’una promesa per un món millor i renovat: Són els dons del Foc Nou. I, si ens volem posar capciosos i solament com a hipòtesi molt passatgera, podem fer referència al fet que els fems dels animals de peu rodó –amb els quals hem vist que es relaciona el Tió– són utilitzats per fertilitzar el camp. Sigui així o no, amb la mort i el renaixement del Sol i del Foc de la Llar sorgeix una vida nova.\nAvui, amb l’acusada infantilització de la immadura societat moderna que s’esforça per ser tecnològicament asèptica i racional amb una mà mentre se suïcida ridículament amb l’altra, aquests motius al·legòrics escatològics que eren tractats d’una manera amable i natural pels nostres avis i àvies són vistos, normalment, amb molta sorpresa i fins i tot oix. Sobretot per part dels forasters del Nord d’Europa o dels Estats Units, però en realitat s’hauria de sentir i viure com una adaptació molt pròpia i familiar del Tronc de Nadal per part del caràcter català, que també té altres elements tant escatològics com entranyables i subversius en la seva cultura popular, com el Caganer.\nSolament cal veure la reacció dels forasters quan se’ls hi parla del Tió de Nadal fora de context, entre la sorpresa, el fàstic i l’estranyesa. Fins fa unes poques dècades el Nadal en els països d’arrel cristiana protestant –com Anglaterra, Escandinàvia o els Estats Units– normalment era tractat d’una manera força asèptica i pragmàtica, mentre que en els de tradició catòlica solia estar entrelligat amb celebracions les arrels de les quals bevien de temps molt més antics que el mateix cristianisme.\nÉs fer cagar el Tió, el Cagatió com se diu popularment, una adaptació nascuda del nostre territori, que procura riures i felicitat a la mainada en un context rural i muntanyenc, doncs l’extensió del Tió de Nadal té molt a veure amb les migracions del camp a les ciutats que van succeir-se entre els segles XVIII i XIX a Catalunya, durant la Revolució Industrial. Van ser aquests homes i dones del camp i la muntanya qui van fer seves i van portar fins a les grans ciutats tradicions com el Tió, fent que pervisquessin en el temps fins avui.\nLa relació amb la Lluna i l’Arbre de Nadal\nHem vist en el primer article una possible relació entre el cicle lunar i el solstici d’hivern. També tenim que al Capcir, a la Catalunya del Nord, la mainada pregava a la Lluna que beneís el Tió, perquè fos molt generós i fèrtil. Si no hi havia lluna, se l’havia d’escalfar dins la llar de foc. Com més escalfor tingués, més bo seria amb els infants.\nAmades ho rebla i va més enllà amb aquesta relació entre el Nadal i la Lluna: «Hi ha indrets, de vers migdia, en què els dons de què fa mercè el tió arriben a mans de la xicalla tot d’altra manera, com provinents del cel per gràcia d’un ésser mític esfumat, potser femení. (…) aquest personatge va ser suplantat per la Mare de Déu, la qual, com direm, baixava per la xemeneia a visitar les cases de tota la gent de bé, i, com referim en parlar del dia de la Puríssima Concepció, portava torrons, que tirava per la xemeneia. Hom deia a la mainada que miressin xemeneia amunt tot reganyant les dents, per tal que els tirés torrons una senyora que passava per les teulades i repartia llaminadures als infants que se la miraven i li ensenyaven les dents. I mentre la xicalla estava distreta, els pares els tiraven torrons xemeneia avall. La cantarella petitòria fa referència a la baixada dels torrons, provinents del cel. Qui sap si aquesta senyora podia ésser la Lluna (…) Coneixem diverses preocupacions que relacionen el Nadal amb la Lluna, gairebé totes elles reflectides pel refrany». Avui, però, aquest ésser femení que ve del cel i llença dolços i regals i baixa per la xemeneia, ens recorda més al famós Pare Noel o Pare del Nadal.\nA Tortosa era el mateix tió qui baixava del cel: «En havent sopat, el més vell de la família, sia el padrí, sia la padrina, anuncia a la mainada la baixada del tió del cel, i tots surten a fora per tal de veure’l baixar. Des de la teulada, hom tira el tronc daltabaix, a fi de donar als menuts la sensació de que baixa del cel». Com diu Amades, aquesta tradició on el tió o els regals del tió baixaven del cel estava més estesa, per exemple a la Conca de Barberà es creia que els torrons queien del cel. I al Pallars ens informa el gran estudiós del folklore pallarès, Ramon Violant i Simorra, que deixaven cremar el Tió fins a la Mitjanit perquè deien que la Mare de Déu baixava per la xemeneia amb el Nen Jesús en braços i s’havia d’escalfar, si així ho feia, deixava amb ella regals.\nÉs probable que aquí estiguem davant la barreja de dos elements o ritus diferents que van unir-se en alguns llocs, perquè com veurem quan parli d’En Fumera i altres éssers i esperits de l’hivern, com el Pare del Nadal, hi ha figures que acompleixen la mateixa funció. A Polònia, per exemple, durant la vigília de Nadal –la «Wigilia»– i abans de la «Pasterka» –la seva Missa del Gall–, la mainada troba regals al voltant de l’Arbre de Nadal, i se’ls hi diu que és una «petita estrella» qui baixa els regals del cel. A Catalunya aquests regals es deia que eren baixats per «angelets».\nAquest motiu dels regals que es presenten als peus de l’Arbre de Nadal, el qual les seves boles de colors i galindaines lluminoses vénen a ser una al·legoria del foc, està relacionat amb el Tió perquè són dues tradicions molt properes. De l’Arbre de Nadal o de l’Hivern en parlaré en un article propi.\nEl Foc Nou que protegeix de la fosca\nHem vist la relació del Tió amb el «Tronc de Yule» germànic, un tronc que es cremava la nit del solstici d’hivern. Que el seu nom «tió» fa referència a un soc que ha de ser cremat com a representant del Foc Vell, renascut en el Foc Nou. I també com se’l solia col·locar sobre la llar de foc o els fogons, en temps més propers; o acompanyat de brases i cendres vives. Com he anat comentant i ens diu Amades: «Per alguns llocs de muntanya fan actuar el tió tot cremant, disposat de manera que el capçal resta encès dins de la llar, mentre que la soca o base cau part de fora. Hi havia indrets on el copejaven obligadament amb els estris del foc».\nI és que a muntanya, d’on probablement és originaria la tradició, feien la celebració del tió encara que no hi hagués mainada a casa. Com als indrets on hi havia infants, era el més vell qui escollia i encenia el foc. Si tenim en compte que el solstici d’hivern és quan el Sol «és més vell», això té un sentit molt profund: Portat a l’interior de la llar per les mans de qui simbolitza el «món antic», l’avi més gran de la casa, i acabat de «matar» amb els bastons de qui simbolitza el món nou: Els nens. Per més tard elevar-se i ressorgir amb força com una nova foguera que porta a la família, la comunitat, pel trànsit dels Dotze Dies de Nadal fins després de la Nit de Reis.\nRecordem que pel Pallars era costum encendre el tió just a l’hora de la Mitjanit: El moment on hi ha la foscor més gran de tot el cicle anual i tot just quan el sol reneix i el cicle torna a reiniciar-se. Era sobretot costum de les cases pairals més antigues i dels masos centenaris no apagar mai el foc de la llar, costum compartit arreu d’Europa. Però a la nit de Nadal el deixaven somort i agonitzant, esperant el nou Tió de Nadal, que el renovava, en un símil del succeït al cel amb el mateix Sol. Joan Soler i Amigó sobre això, comenta: «El foc a l’hivern simbolitza la comunitat, la continuïtat de la família; les flames faran que el sol remunti. El tió el manté i l’alimenta, fa claror, allunya feres i mals esperits (…) Era el foc nou que s’encenia de les brases del tió vell, en certs indrets, havent apagat el foc vell; un ritu de perpetuació de la flama del solstici en solstici».\nAl Ripollès cada any tallaven un tronc destinat a ser Tió: «Tu ets l’escollit, perdona’ns», li deien abans de tallar-lo a cops de destral. El mateix passa a Bulgària, on el noi més jove i fort de la família es vesteix de diumenge i emprèn un viatge per tallar la branca d’un roure, el «budnik» de Nadal, on abans de fer-ho recita una pregària de perdó a l’arbre, en algunes regions búlgares reciten tres vegades: «Veneres el Déu Jove?» i es respon: «El venerem, benvingut». Aquest Déu Jove a qui els búlgars reben amb els braços oberts i la destral a la mà és el nou Sol –el Sol Invicte romà–, que reneix després de ser apagat durant el solstici d’hivern, com el foc de la llar.\nHem vist com el Tió forma el nucli o l’iniciador principal del foc de Nadal, el foc que acompanyava al sol en el seu renaixement i el que protegia la llar de l’entrada de monstres, desgràcies i mals esperits, perquè si la nit de Nadal és la més llarga de l’any, també és quan comença a allargar el dia –d’aquí la celebració romana del Sol Invicte, que fou cristianitzada en el Nadal–. En si mateix el Tió és també el renovador del foc de la llar, del principal esperit protector de la casa. És l’aliança amb els esperits de fora i de dins la llar, que connecta la família amb els cicles de la terra.\nJoan Amades ens diu que a moltes poblacions el Tió era llençat al foc després d’haver-se fet el ritu del bastoneig la nit de la vigília de Nadal. Com a Esparreguera, on en el seu foc es feia el gall del dinar de Nadal. En la tradició europea el gall és un animal solar per excel·lència, ho veiem en la funció que compleix en moltes rondalles i mites i, com hem vist respecte al Sol Invicte, era normal que Amades ens informi que allà on hi havia cases que feien el tió «no podia emprar-se altre combustible per a la cocció del gall».\nÉs normal que l’homilia solsticial sigui anomenada «la Missa del Gall».\nA l’Alt Empordà, pel vessant pirinenc de tramuntana, el Tió era llençat directament a la llar i se’l feia cremar un cop bastonejat. El feien cremar fins a Cap d’any o el Dia de Reis. Motiu que, com ja he comentat, coincideix precisament amb els Dotze Dies de Nadal. Desconec si Amades va adonar-se d’aquesta coincidència de dates. I no és casual, com he anat dient, aquests dies són uns dels més foscos de l’any, on segons les antigues religions precristianes el desordre recorre desfermat i en llibertat per la terra, lliure dels lligams del Sol.\nI, en aquest temps capgirat, el Tió jugaria un paper destacat com a lar –per emprar la terminologia romana– o geni protector de la llar, un esperit boscà amb el qual la comunitat ha fet aliança o ha entrat «en comunió», és a dir, que estableix un pont entre el món físic, visible, de la quotidianitat de la família, i el món invisible on habiten els esperits.\nEns ho confirma el que ens diu després el nostre folklorista més famós: «Pel vessant francès del Pirineu oriental havia estat el costum encendre un tronc prou gros perquè, cremant lentament, arribés fins al dia dels Reis. Cada dia recollien amb molta cura la cendra que feia, i l’endemà anaven a escampar-la pels camps, creguts que afavoria els sembrats». Aquesta relació amb els Dotze Dies o els Vuit Dies que van fins a Cap d’any –la nit de Sant Silvestre o de la disbauxa–, es repeteix a molts altres llocs. Als voltants del Cadí el tronc de Nadal era el més gruixut possible, s’arrossegava fins a la llar de foc entre diversos homes i un cop allí es mirava que durés vuit dies fins a Cap d’any, si s’apagava abans de Cap d’any es considerava un mal averany terrible. Exactament el mateix passava a Mallorca.\nCendres que protegeixen i renoven\nA la muntanya pallaresa i ribagorçana feien cremar el Tió cada dia una mica, de Nadal fins a Reis, cosa que ens torna a trobar amb els Dotze Dies. El que quedava del Tió i les brases ho guardaven en indrets concrets: A les golfes, a la taulada, al corral, al celler, damunt la lleixa de la llar, a tall d’altar. Aquestes brases, deien, allunyaven els llamps, les pedregades, guardaven i donaven força al foc, protegia el bestiar i les persones dels mals esperits, encarnats en malalties i accidents. I a l’any següent les barrejaven amb el nou tió. És la conclusió i l’enterrament del ritu: En la mort hi ha la llavor del naixement i viceversa.\nEl mateix podem trobar en la Fia-Faia de Bagà i Sant Julià de Cerdanyola, al Berguedà, i en altres celebracions relacionades amb el foc ritualitzat, com a les festes de maig. Però podríem dir que aquesta protecció no és la finalitat, és una conseqüència.\nAl Cabrerès, abans de la Missa del Gall –del qual ja hem vist la seva importància simbòlica-solar–, el més petit encenia i beneïa el tió, demanant salut i protecció per a tots els habitants de la llar, per la mateixa llar, per les collites i pel bestiar. Amb el tió encès encenien l’atxa o el fanal amb els quals anaven fins a l’església per celebrar la missa del gall.\nTambé al Berguedà durant tota la vigília de Nadal s’hi cremaven branques de boix, perquè fessin molta guspira. A Devon i Somerset, a Anglaterra, hi ha una antiga tradició molt similar, la dels «branquillons de freixe», on l’home més vell del lloc reuneix branquillons de freixe –arbre clau pels pobles precristians com a Axis Mundi o centre del món– i els posa a cremar a la llar de foc la nit del solstici, mentre es canten nadales. Al Berguedà es creia que les ànimes dels avantpassats s’hi anaven a escalfar al seu voltant i que, com més espetecs fessin, més contentes estaven, perquè elles eren o s’expressaven a través de les guspires. A Devon i Somerset brindaven per cada espetec, perquè es creia que era un bon auguri. Al Berguedà es mirava de no fer certes coses davant el foc, com tenir relacions sexuals o amoroses, ni menjar determinats aliments, però sí que es considerava quelcom positiu menjar castanyes al voltant de la llar. Sobre el valor de les castanyes i les ànimes us recordo el primer article sobre la Castanyada.\nDe les cendres del foc de Nadal –tradició que trobem també en les cendres de les fogueres d’altres dates assenyalades, que conserven diferents «poders» màgics–, es creia en general que feien créixer les collites. En indrets de muntanya es guardaven el que quedés dels tions i les brases del foc de Nadal, a l’any següent rodejaven el nou tió dels anteriors i així anaven sumant cendres i brases successivament. Al Baix Empordà hi havia pobles on el Tió era una soca d’alzina surera que es guardava dins el rebost d’un any per l’altre.\nA Mallorca el rodejaven de pinassa, ginebre, farigola, romaní i altres herbes en gran quantitat, que cremaven juntament amb el tió. De les restes del Tió, juntament amb les restes de les herbes, les feien servir per cremar-les l’any que ve juntament amb el nou tió. Durant l’any, quan hi havia tempesta, es posaven al peu de la porta, perquè així els protegia dels llamps.\nEl Tió, avui\nAvui la tradició del tió de Nadal és, més o menys, homogènia, tot i que cada família la celebra a la seva manera i ha patit una evolució considerable al passar de ser una tradició rural a una d’urbana. Abans la tradició tenia moltes variacions, arreu de Catalunya i fora de les nostres fronteres, tant en la manera de recollir el tió, de fer-lo cagar, en les cançons emprades o en qualsevol altre element del ritu que, això sí, conservava una mateixa estructura dramàtica: Els nens, al voltant d’un tió preparat per ser cremat, el bastonegen fins que caga uns presents.\nEl Tió ha aconseguit sobreviure a l’oblit, on vagaregen silenciades tantes altres tradicions avui somortes. Mantenir la seva presència la nit de Nadal, d’alguna manera també és una crida infantil, primerenca, instintiva, a la nostra relació amb l’invisible.\nEn aquesta supervivència han jugat un paper clau, de gran valor, els mestres i les escoles, que han transmès i transformat el Caga tió en un acte col·lectiu de la mainada, preservant-lo per a tot el país. O amb experiències com la de l’Oncle Buscall, ideat fa més d’una dècada per Marc Estiarte, i que s’ha estès per moltes escoles de Catalunya. L’Oncle Buscall, cepat i barbat, va a la recerca dels tions que viuen als arbres i que els nens poden veure. Ho fa en companyia dels seus cosins –els pares i mares–. Els nens li telefonen o, potser, li envien watsapps. Més tard l’Oncle Buscall entrega els tions durant l’escola, uns tions que a ulls dels nens de ben segur és ben màgica. Com va dir Estiarte: «Es tractava de fer costat al Tió de Nadal, que és el verdader protagonista».\nPerò aquesta supervivència, com la de tantes altres tradicions, l’ha fet pagant el preu imposat pels nostres temps: La mercantilització i el buidatge de tot contingut transcendent. El mateix ha passat amb el Tronc de Yule a Anglaterra o França, que és un dolç de xocolata. S’han oblidat el foc i les pregaries. En molts casos s’ha perdut el sentit comunitari i de renovació, els lligams amb el territori i amb els seus esperits, amb els avantpassats i amb els cicles de la terra.\nNo cal remuntar-se a arcaics temps precristians. Pels nostres avis i àvies de principis del segle XX no és que tingués cap sentit religiós. Per ells, com per nosaltres, no era res més que una tradició familiar i infantil que s’havia transformat molt amb el pas dels segles. Però per ells hi havia quelcom de poderosament subconscient en la reunió al voltant del foc, en la cerimònia de renovació entre el Foc Vell i el Foc Nou. Probablement desconeixien tot això que he anat explicant en aquests dos articles, però no els hi calia pas, perquè tenien quelcom més poderós i profund: L’experiència viva, transmesa de pares a fills, generació rere generació.\nLa Terra segueix bategant com sempre, esperant fer néixer formes noves, nascudes de territoris amb un món associatiu viu i on la celebració popular, empeltada amb una vivència ferma i honesta de la nostra cultura, facin ressorgir tradicions amb el sentit arrelat de moltes tradicions que ara somien.\nSolament el temps dirà com el Tió de Nadal anirà evolucionant.\nL’Oncle Buscall a la Vanguardia\nL’actor Viggo Mortensen explica la tradició del Tió en un late show dels Estats Units:\nArticle anteriorEl Tió de Nadal (I): Del Tronc de Yule a un esperit de la comunitat\nArticle següentEarly Modern European Witchcraft. Centres and Peripheries


‘Ningú és imprescindible quan la lluita és col·lectiva’ - La Veu - Entrevistes i reportatges a fons\nJOSÉ LUIS CONEJERO, ACTIVISTA SOCIAL\n‘Ningú és imprescindible quan la lluita és col·lectiva’\nResumir la trajectòria de José Luis Conejero (Zaragoza, 1954) com a activista veïnal en tan poques línies és tot un repte, ja que ha participat a la majoria de les reivindicacions col·lectives que s’han fet a Can Sant Joan, el barri on es va establir als 18 anys. Va ser aleshores quan va començar a involucrar-se en moltes de les lluites que hi havia per l’asfaltat de carrers, l’escola pública i l’ambulatori, entre d’altres. També va ser aquí on va formar la seva família i va tenir els seus tres fills –“són del que més orgullós em sento”, afirma. Ha format part de la junta del CEAV, de l’AMPA de l’escola El Viver, de l’Hoja Informativa, de la Vocalia d’enterrament i, des del 2007, presideix l’AV Can Sant Joan, entitat que lidera la Plataforma Antiincineració del municipi, una de les fundadores de les coordinadores catalana i estatal així com promotora de les Trobades Internacionals Antiincineració –la més recent, s’acaba de fer aquest mes de febrer a El Salvador.\n14/02/2020 - Pilar Abián\nCom recorda la seva arribada a Can Sant Joan?\nTinc una anècdota divertida. El dia que vaig venir a buscar un lloc per viure hi havia una manifestació de dones al carrer de la Mina que havien improvisat una barricada amb mobles. M’hi vaig afegir i la Guàrdia Civil s’en va endur al “cuartelillo” (riu). Em van deixar anar en comprovar que no era de l’organització.\nVa ser aquí on se li va despertar la consciència política?\nSí. Aquest era un barri molt combatiu, amb molta militància i on fèiem moltes reunions clandestines. Estàvem a les acaballes del règim.\nCom es va integrar al barri?\nEm vaig fer soci del CEAV, on hi havia molta gent jove i s’organitzaven activitats socials i reivindicatives. Al 1977, vam fer manifestacions a diari per reclamar l’asfaltat de l’avinguda de la Unitat, que aleshores es deia Carrero Blanco. Vam fer 17 rases que van deixar el barri aïllat de la resta de Montcada. No ho vam fer sols, ens van ajudar altres associacions, per això, quan l’Ajuntament va cedir i va asfaltar l’avinguda, vam voler que es digués de la Unitat.\nAl 1977 també va començar la reivindicació per l’escola El Viver.\nAixí és. Vam organitzar una festa reivindicativa que va aplegar 4.000 persones. I crec que també en aquella època vam fer les mobilitzacions per l’ambulatori, que finalment es va acabar obrint al carrer Turó.\nDesprés vindria la lluita per l’asfaltat del barri.\nA principi dels 80. Ja estàvem en democràcia i l’Ajuntament va voler asfaltar els carrers a través de contribucions especials, pagant els veïns. Ho vam impugnar als tribunals i vam guanyar. Al 1990, es van retornar els diners als que havien acabat pagant.\nA mitjans dels 80 va entrar a l’AMPA de l’escola El Viver.\nAbans vaig ser un dels fundadors de l’AMPA de l’Escola Bressol de la plaça Lluís Companys. Amb altres pares ens vam anar a manifestar a la plaça Sant Jaume i vam aconseguir que tant la Generalitat com l’Ajuntament subvencionessin el centre per tal d’abaratir les quotes que pagàvem les famílies. Després, al Viver vam lluitar per l’eliminació dels barracons i per la creació del menjador escolar. Quan va començar l’ESO, vam reivindicar la construcció d’un institut a la plaça de la Pedra, però aquesta demanda no va reeixir.\nEn quines altres batalles ha estat?\nEn la reclamació del Kursaal com a ateneu, la lluita per les urgències nocturnes, la recuperació del Rec Comtal, la campanya per un barri digne –vam aconseguir tancar el dipòsit de ferralla– i en el litigi contra la cimentera. Han estat sempre accions grupals i, la majoria de vegades, hem aconseguit l’objectiu proposat. El mèrit no és personal, ningú és imprescindible quan la lluita és col·lectiva.\nPrecisament ara el TSJC acaba de sentenciar a favor de l’AV i en contra de Lafarge. Creu que el tancament de la planta és a prop?\nFins que no la vegi tancada, no m’ho creuré. Lluitem contra la multinacional més gran del ciment, que disposa de molts mitjans. Tot va començar al 2006 quan vam saber que l’empresa anava a cremar residus. Li vam demanar que no ho fes, però ens va dir que l’interessava econòmicament. Així que no ens va deixar cap més opció que lluitar per preservar la nostra salut.\nVostè que porta tants anys en el moviment veïnal, què opina de l’evolució que aquest ha tingut?\nCada vegada costa més mobilitzar la gent i, fins a cert punt, és normal, ja no estem en precari. El problema és que es delega massa en els partits polítics i això és un error. Si no et mous per allò que vols, després no et queixis si el resultat no és el que esperes.\n‘Ningú és imprescindible quan la lluita és col·lectiva’.


Deu monges contra Núñez i Navarro – Notícia d’”El País” |\nMontserrat Casas, mare superiora del monestir de Pedralbes, confirma que les deu monges clarisses del convent “s’han unit a la protesta per evitar perdre aquest espai verd. Tots aquests arbres no els podem perdre”. Després de consultar-ho amb l’arquitecte responsable de la restauració del monestir, Josep Maria Julià, les representants de les clarisses van decidir aquesta setmana donar suport al moviment veïnal contrari a la promoció de 30 habitatges de luxe que Núñez i Navarro té previst construir a l’Oreneta. L’Ajuntament té un conveni amb l’empresa per bescanviar aquest espai per dues finques de Núñez a Sant Gervasi i Horta, que es convertirien en equipaments públics. El projecte està en fase d’anàlisi de les al·legacions. A part dels grups veïnals i ecologistes, també hi són contraris el PSC, ERC, ICV-EUiA i la CUP. Fonts de Núñez i Navarro donen per fet que no hi haurà inconvenient perquè l’espai, al carrer Montevideo, és urbanitzable. L’oposició política proposa la conversió d’aquest espai en no urbanitzable perquè considera que ja és de facto una àrea verda.\nL’Ajuntament diu que la zona no forma part del parc, però als mapes del recinte sí que s’hi inclou\nEl parc es va inaugurar el 1978. Es va crear a partir de la unió de dues finques, una propietat de la família Milà i l’altra la de la família Tous, accionistes de l’antiga empresa siderúrgica La Maquinista. El parc té 17 hectàrees de bosc i ha sigut objecte de diversos intents d’urbanització. Durant el franquisme, la Creu Roja va mirar d’establir un hospital sobre els fonaments de l’antic castell, construït el segle XIX. A la dècada dels noranta la Clínica Quirón va negociar amb l’Ajuntament el trasllat de la seva seu al mateix lloc on ara es preveu edificar. El 2002 es va decidir que la nova Quirón s’establiria en uns terrenys de Núñez i Navarro a la falda del Tibidabo gràcies a una permuta pactada amb el Consistori. A Torre Vilana, la urbanització de luxe que té Núñez i Navarro a Collserola, a dos quilòmetres de l’Oreneta, el preu de les cases oscil·la entre 1 milió i 2,7 milions d’euros.\nL’Ajuntament insisteix que aquests 5.500 metres quadrats, separats del gruix de la zona verda, no formen part del parc, tot i que als mapes que hi ha al recinte de l’Oreneta sí que s’hi inclouen com a extensió del parc. L’espai és boscós i ofereix una diversitat important d’espècies vegetals. Jordi Bigues, representant de Defensem l’Oreneta, creu que l’Ajuntament aprovarà de manera definitiva la urbanització aquest 2014, perquè si ho endarrereix estaria massa a prop de les eleccions municipals. El 6 de novembre està previst que la urbanització del carrer Montevideo sigui el plat fort de la reunió del consell de barri de Sarrià.\nProp de 2.300 persones i 33 entitats han firmat el manifest de la plataforma Defensem l’Oreneta. La mare superiora del monestir de Pedralbes afegeix que aquesta vegada volen plantar resistència a diferència del que va passar amb l’antiga pedrera del monestir, on des de fa dos anys hi ha en marxa les obres d’un futur edifici educatiu de l’escola Betania-Patmos que, segons Casas, també malmeten l’equilibri del monestir i el seu entorn.\nEntrada anteriorEl constructor Josep Lluis Núñez i el seu fill hauran d’ingressar a la presóSegüent entradaVolem que el Consell de Barri s’oposi a la construcció d’habitatges dins del Parc de l’Oreneta


Joan Borràs i Grisola - Revista Cambrils\nArticle publicat a Revista Cambrils el mes de maig de 1958\nPublicat el Dilluns, 10 de maig de 2021 11:00h\nEstampes cambrilenques / Maig de 1958\nEl personatge cambrilenc del qual es coneixen menys dades i detalls és, sens dubte, Borràs i Grisola. Jo mateix, fins fa pocs anys, només en sabia el que sap tothom, sobre ell: que va portar a Cambrils les relíquies de sant Plàcid i que era capellà d'honor del rei de Sicília. Però fa uns quants anys em va caure a les mans un article documentadíssim del gran historiador Eduard Toda i Güell, insigne propulsor i realitzador, en bona part, de la reconstrucció de dos monestirs: un de franciscà a Escornalbou i un altre de cistercenc a Poblet. En aquest article, el senyor Toda dóna molta informació respecte de la vida agitada, turbulenta i una mica aventurera de l'il·lustre cambrilenc.\nBorràs va néixer a la nostra vila el 23 de gener de 1719, segurament d'una família de certa posició, ja que el seu avi Grisola era doctor en Medicina.\nDe molt jove va sortir de Cambrils per estudiar el batxillerat i la carrera de Dret a la Universitat de Cervera, però sembla que ben aviat es va inclinar per la carrera militar, ja que sabem que quan el príncep Carles, fill de Felip V d'Espanya, cap el 1734, es va imposar a Nàpols i Sicília per la força de les armes, tot proclamant-se rei d'ambdues Sicílies amb el nom de Carles VIII, als seus exèrcits, formats en gran part per elements espanyols, va figurar com a oficial el nostre Borràs i Grisola. No podem concretar exactament la graduació que va assolir, però sí que sabem que el 1754 era el cap superior de la Comissió de Reclutament de soldats a les ciutats sicilianes de Fonch, Palerm i Trapani.\nDurant la seva estada a Roma (1775), sembla que Borràs va sol·licitar, i va obtenir del papa Pius VI, el cos del gloriós màrtir sant Plàcid i el va traslladar i regalar a Cambrils, on fou venerat, a l'església parroquial de Santa Maria\nMés endavant va entrar al servei diplomàtic del rei de Nàpols i va ser nomenat secretari de l'ambaixada a Madrid. Un cop va haver complert la seva missió, va tornar a Itàlia.\nEl 1758 es va ordenar sacerdot i el príncep Carles, que l'any següent havia d'ocupar el tron d'Espanya amb el nom de Carles 111, li va atorgar el títol de capellà d'honor del rei de Nàpols.\nQuan va tornar a Espanya van començar les intrigues de Borràs per aconseguir una prebenda a Barcelona, que no va poder obtenir encara que tenia molta influència a la Cort, i va fer una sèrie d'al·legats a Roma. Es va passar cinc o sis anys a la nostra pàtria; però, com que no veia la manera d'aconseguir la canongia tan desitjada a la Ciutat Comtal, va tornar a Itàlia, probablement el 1773, ja que, amb aquesta data, hi ha documents de plets amb la cúria romana a fi d'obtenir el nomenament de canonge xantre de la catedral d'Osca, que tampoc va arribar a aconseguir. Evidentment, la sort no va somriure al nostre biografiat.\nL'ill·lustre cambrilenc, cansat de tants fracassos, es va dedicar aleshores a imprimir les seves obres literàries. Sens dubte era un home molt estudiós i, al llarg de la seva vida, havia registrat molts arxius i recollit moltes notícies sobre temes que volia desenvolupar. Va buscar, i va trobar, benefactors que li paguessin l'edició dels seus llibres, un dels quals, potser el més important, tracta dels santuaris de Catalunya, començant pel de Santa Tecla de Tarragona i donant notícies, alhora, des de Tortosa, Cardó, Scala Dei, Montserrat, Poblet i Santa Eulàlia de Barcelona. A la portada d'aquest llibre hi ha el retrat de l'autor, gravat en coure, que reproduïm aquí.\nDurant la seva estada a Roma (1775), sembla que Borràs va sol·licitar, i va obtenir del papa Pius VI, el cos del gloriós màrtir sant Plàcid i el va traslladar i regalar a Cambrils, on fou venerat, a l'església parroquial de Santa Maria, fins el 1936, quan es va destruir; gràcies a Déu, es van salvar algunes relíquies que avui són objecte de la pietosa devoció dels fidels.\nMalgrat les seves llargues estades fora de la vila, fins i tot a l'estranger, Borràs sempre va conservar un bon record del seu poble natal i ho va declarar tantes vegades com va tenir ocasió de fer-ho. Per exemple, en el seva història del santuari de Santa Maria diu: "En la deliciosa Villa de Cambrils, dotada de tantas y tan irrefragables pruebas de fidelidad y amor al Soberano, como es de ver de las mercedes y prerrogativas que les han concedido y confirmado". I en altres textos seus declara que és "natural de les Real Villa de Cambrils, Principado de Cataluña".\nEl 1778, Borràs va imprimir a Roma un opuscle de setze pàgines, i aquesta notícia és l'última que tenim del nostre clergue-militar. Els historiadors no han pogut completar la seva biografia i no se sap a quines activitats es va dedicar els darrers anys de la seva vida. Tampoc es coneixen la data i el lloc en què va morir, encara que sembla que va ser a Roma o a Nàpols.


Topada de vehicles a Iradier amb el nou bus V9\nAquesta tarda s’ha produit una topada al carrer Iradier a la cruïlla amb carrer Esperança. Un turisme baixava per carrer Esperança i per tenir visibilitat ha tret la part de davant del cotxe amb la mala sort que el bus V9, que pujava per Iradier, se l’ha emportat per davant. No hi ha cap ferit greu però l’associació de veïns denuncia que la nova configuració de carrils és “caòtica”.\nUn conseller del Grup Municipal Demòcrata, Jordi Bosch, ha presenciat els fets i ha parlat amb els afectats. El conductor de l’autobus li ha explicat que això no passa només en aquesta cruïlla sinó també en altres amb característiques similars, atés que l’V9 té via lliure per accelerar pel seu carril propi i els altres cotxes no se l’esperen.\nSigui com sigui, el conseller, que coneix la zona, ha suggerit que per evitar accidents com aquests possiblement el millor seria regular-los amb semàfors per tal de reduir el risc d’accidents.\nEstrena en dia escolar del V9 per Les Tres Torres amb accident. Topada entre el bus i dos turismes a Iradier, on la nova configuració de carrils és caòtica. @GMDemocrataSSTG @ERCbcn @SarriaStGervaTV @sarriaencomu @CiutadansBCN @PedroMiretBetan @PP_Sarria @mvidal80 @Jaumeasens pic.twitter.com/DfdcP2ukqt\n— AAVVLesTresTorres (@AAVVTresTorres) 12 de septiembre de 2018\nAquest matí, el Grup Municipal Demòcrata ha criticat aquesta nova línia i un cop ha passat l’accident, s’ha acostat al lloc dels fets per denunciar-ho.\n🚌 Accident V9 amb un cotxe particular\n📍Carrer Iradier, cantonada carrer de l’Esperança.\n🚧 Mala implantació del nou Bus V9 tal com hem anat denunciant.\n📢Els veïns de la zona ens diuen “es veia a venir que passaria i tornarà a passar”.\n✍🏻 Ho portarem al plenari #sstg pic.twitter.com/0Hpci9ApaB\n— Grup Municipal Demòcrata SSTG 🎗 (@GMDemocrataSSTG) 12 de septiembre de 2018\nDurant el mes d’agost es van produir dos accidents similars a la mateixa zona


Una revetlla de Sant Joan molt diferent\nEl Baix Llobregat ja té a punt una celebració marcada per la crisi sanitària de la COVID-19\nLa nostra comarca té tot a punt per a la gran primera celebració multitudinària després de la suspensió de l’Estat d’Alarma: la revetlla de Sant Joan. Una festa molt esperada per a molta gent després de gairebé tres mesos de confinament.\nTanmateix, les diferents administracions -espanyola, catalana, supramunicipals i municipals- han cridat a la prevenció per evitar el contagi del virus, encara molt present al nostre territori: es recomana continuar amb l'ús de la mascareta i rentar-se de manera freqüent les mans, evitant l'ús del gel hidroalcohòlic o d'altres productes inflamables, si es manipula pirotècnia.\nD’altra banda, els pastissers del Baix Llobregat veuen amb "optimisme i il·lusió" el Sant Joan 2020. Confien que la fi del desconfinament i les "ganes de celebració" dels ciutadans faran que les vendes de coques siguin bones. Enguany proposen una coca de mida i preu més reduïts, per adaptar-se a les revetlles de petit format.\nTot i que les varietats de fruita, pinyons i crema tornaran a ser les protagonistes, també destaquen les farcides de trufa, nata, tiramisú o compotes. S'estima que cada família es gastarà entre 15 i 35 euros i que es consolidaran les comandes per Internet i les entregues a domicili que "ja van salvar la Pasqua."\nEls Agents Rurals han alertat del perill de llençar petards i coets en zones pròximes a vegetació i camps de cereal. El cos ha recordat que la normativa prohibeix fer focs d'esbarjo o llençar coets, globus, focs d'artifici, fanalets o altres artefactes que continguin foc en els terrenys forestals o dins la franja de 500 metres que els envolta.\nHan recomanat també que si es llencen coets, es faci sempre en direcció contrària a la zona forestal i a les zones agrícoles amb conreu de cereal. De fet, han recomanat evitar llençar material pirotècnic prop dels terrenys agrícoles "pel gran risc d'incendi que pot suposar", tenint en compte que s'han demorat els treballs de sega.\nAmb la finalització de l’Estat d’Alarma a tot Catalunya, es reprenen les campanyes de control i vigilancia policials coordinades pel Servei Català de Trànsit. Així, coincidint amb la revetlla i la festivitat de Sant Joan, les Policies de Trànsit tindran com a prioritat combatre la conducció sota els efectes de l’alcohol o les drogues a les carreteres i municipis del Baix Llobregat. Es tracta de la quarta campanya preventiva que es farà enguany i n’hi ha nou més de previstes.\nEls controls policials de drogoalcoholèmia es desplegaran pel conjunt del territori i es faran de manera aleatòria i en qualsevol moment del dia, per tal de conscienciar la ciutadania que aquesta problemàtica pot provocar accidents de trànsit mortals i greus. En els dies concrets de la revetlla i la festivitat de Sant Joan i davant les sortides nocturnes convé insistir que el consum d’alcohol i drogues i la conducció són totalment incompatibles i es recorda la importància de la figura del conductor alternatiu. Sempre cal conduir amb les condicions físiques i d’atenció idònies per tal de circular amb seguretat.\nRedacció / Fotos: Mosso d’Esquadra-Arxiu-Protecció Civi


Can Malhivern-19 d’octubre 2019- | Escola de Bordils\nCan Malhivern-19 d’octubre 2019-\nA can Malhivern hi havia molta tranquil·litat i silenci per poder visionar el nostre film, els minuts Lumière i veure les exposicions de fotos i dibuixos d’horts.\nCreiem que la Dolors va triar uns espais molt adequats per les dues projeccions.\nA la entrada de la casa, hi vam projectar una selecció de minuts Lumière d’exalumnes de l’escola i al porxo del pati, vam instal·lar una tele i quatre files amb cadires que era on visionàvem i explicàvem la pel·lícula de la Dolors. Ella junt amb les seves filles, hi havien preparat una exposició amb algunes eines i objectes de pagès que ens havia ensenyat quan vam anar a filmar la pel·lícula.\nVa venir molta gent que es quedava impressionat al veure el film, també al veure la casa perquè és una casa que molta gent no hi havia entrat mai i també es quedaven impactats quan sabien que la pel·lícula l’havíem fet nosaltres quan fèiem 4t i que l’havíem filmat en un dia.\nVeiem que la Dolors estava mol orgullosa i contenta del film que li havíem fet i que la presentéssim a casa seva.\nQuan vaig arribar hi havia molta gent esperant que comencés la pel·lícula i em vaig posar nerviós pensant que després l’havia d’explicar. L’estona que hi vaig estar em va passar molt ràpid, m’estava divertint mentre estava fent les explicacions, m’ho passava bé.\nLes persones ens escoltaven quan explicàvem i quan acabàvem ens aplaudien. Estava satisfet pel treball!\nEl primer cop em vaig equivocar bastant, però després ja no m’equivocava tant, a no ser que vinguessin familiars meus i tenia vergonya i m’equivocava bastant.\nQuan vaig arribar Can Malhivern ja hi havia gent esperant per que els féssim la presentació, em va passar molt ràpid per què tota l’estona hi havia gent. Un cop vaig acabar estava rebentat de tot el dia.\n6è 19 d'octubre 2019, Cinema en curs, DESCOBRIM BORDILS, ENTORN, famílies, projecte, treball en equip 0


Col·lecció de textos privats per mirar per la finestra.\nPerò de fora cap endins.\nSovint riem. Molt sovint.\nSovint ens emocionem.\nSovint ens empipem.\nSovint ens sorprenem.\nMolt sovint també.\nEn ple mes d’agost, amb la meitat del país de vacances, seguir treballant té els seus pros i contres. Pros: Barcelona està molt més tranquil·la, el telèfon no sona tant, la gent (en general) viu més pausada… Contres: la calor i les xarxes socials. Si pensàveu que aquest any ens lliuraríem de les fotos de ... Llegiu més\n2020 va començar com un any més. Com sempre, els plans per als propers dotze mesos començaven a acumular-se i només desitjàvem que arribessin aviat. Som així. Estem acostumats a omplir les nostres agendes fins que no quedi cap forat i ens encanta programar-nos viatges, concerts, sortides amb amics i, en general, tot el que ... Llegiu més\nEn plena primavera, els arbres comencen el brot, surten les primeres flors, comença el creixement dels fruits i, per tant, en un sentit futurista, s’entreveu o es preveu la collita de l’any. Cada any esperem, sense esperar res concret, que arribi la primavera. Sembla que amb ella arriben els colors, les olors i tot allò ... Llegiu més\nFa uns dies llegia un fil a Twitter que reflectia a la perfecció les meves sensacions respecte a això que anomenen desescalada i, el que és encara pitjor, “nova normalitat”. Angoixa. Sí, aquesta és possiblement la millor paraula per definir el meu estat emocional si penso a sortir al carrer. I no és que no tingui ... Llegiu més\nAmb ganes d’obrir les finestres. La necessitat d’aire fresc s’accentua. Sembla que l’única cosa bona d’aquests temps serà adonar-nos de la gran contaminació que generem, dia a dia, als nostres pobles i ciutats. Aigües nítides a Venècia, aire pur a les grans capitals del país, platges netes a la costa, dofins que arriben gairebé a ... Llegiu més\nUna de les conseqüències d’aquesta vida suspesa que portem des de fa ja un mes és, segons els experts, les alteracions de la son. La incertesa, la falta de rutines i d’exercici, l’ansietat que provoca estar tancats… tots són factors que fan que la qualitat de la nostra son sigui pitjor aquests dies. I jo ... Llegiu més\nMai m’havia pogut imaginar que una frase, aparentment sense més importància, podria angoixar-me tant. Era dilluns al matí. Havien passat poc més de 24 hores des de l’inici de l’Estat d’Alarma i fins aquell moment la meva màxima preocupació era com ens organitzàvem a l’oficina. Amb la febre, va arribar la tos i el malestar. ... Llegiu més\nQui ens havia de dir que això d’estar aïllats ens uniria més que mai? No sé si a vosaltres us ha passat però jo, des que estic confinada, he recuperat el contacte amb persones amb qui feia temps que no hi parlava. Deu ser fruit de l’avorriment, o del temps que tinc per pensar i ... Llegiu més\nLlevar-se, rentar-se la cara, dutxar-se, vestir-se, preparar l’esmorzar, esmorzar (lògicament) i disposar-se a començar a treballar. Sembla l’inici d’un dia qualsevol. Avui però, aquesta rutina es fa sense pressa, som a casa i tindrem tot el dia per endavant. “Mama aquí”- senyalant la falda mentre estic davant l’ordinador – em fa pensar que tot just ... Llegiu més\nCrec que puc dir que aquests dies estic “anant” a concerts per sobre de les meves possibilitats. Els he vist davant l’ordinador, al sofà amb la tablet, a la terrassa amb el mòbil… Tots aquests concerts i actuacions improvisades estan sent un gran entreteniment aquests dies. El millor de tot és poder-ho compartir amb amics. ... Llegiu més