A vista d'ocell: 2019\nLa Mort i la Primavera és un dels llibres de Mercè Rodoreda que es poden inscriure en aquest estil particular d'onirisme poètic i que, segons havia llegit, era característic de la darrera etapa de la seva vida, a la qual correspon també Quanta, quanta guerra. Ambdues obres carregades d'imatges que amb una primera lectura suggereixen un surrealisme captivador, perquè dins de la irrealitat que creen aconsegueixen enarborar una lògica interna, uns texts homogenis que tot i semblar desconnectats de la realitat tal i com la coneixem (a Quanta, quanta guerra no hi surt ni un sol tret) ens transporten a un món que finalment diu més del que semblaria. Això se m'ha fet palès quan he anat a veure la posada en escena de La Mort i la Primavera al TNC. Havia llegit el llibre fa una bona colla d'anys, un text que la Mercè Rodoreda va elaborar i re-elaborar fins al final de la seva vida, pel que el llibre és un relligat de totes aquestes versions on habiten els homes que s'enterren als arbres amb la boca plena de ciment, ruscos d'abelles que zumzegen en somnis, misteriosos ferrers que senyoregen pobles sotmesos a estranys ritus sota els que transcorre un misteriós riu i la mort que plana darrera de tot això. Tenia molta curiositat com s'ho havien fet per portar en escena un dels textos més estranys que mai havia llegit. En veure l'obra se m'ha fet la llum, he entès aquesta coherència interna i com darrera de les imatges poderoses, la lògica que les enfila totes, ens parla de la mateixa existència humana, de l'angoixa de viure, patir i morir i les temptatives desesperades de donar sentit a tot plegat. Realment la Mercè Rodoreda vola molt, molt amunt, amb un text que com a mi em va passar el creia un exercici d'estil, pura estètica, però que és d'allò més inquietant sense que sabés exactament perquè. I resulta que, contra el que pensava, no es tracta d'un estil que utilitzés, com una evolució natural de la seva literatura en la seva darrera etapa, sinó que va escriure la primera versió alhora que la famosíssima La Plaça del Diamant, que sí aque arrela en la realitat palpable i és ben real. Costa d'imaginar com podia navegar d'un estil a un altre, però potser és que de maneres diferents, parlava (o escrivia), sempre del mateix. On estaria la Rodoreda ara, si la seva llengua literària hagués estat el castellà? I m'imagino quantes Rodoredes, malgrat que algunes obres hagin estat traduïdes, no estan enterrades en llengües i cultures a les que no hem pogut tenir accés.\nPublicat per Xavier Vallès a 13:01 Cap comentari:\nEn aquests moments escolto les Quatre Estacions de Vivaldi i em deixo portar per la cadència quasi visual de la música que em transporta al llarg de l'any, primavera, estiu, tardor, hivern...diuen que el temps canvia, que les estacions tal com les coneixem s'esvairan i la resposta tàcita sembla que sigui un ja ens adaptarem, cultivarem vinyes a dos-mil metres d'alçada i plantarem Maracuyà al maresme. És una manera prosaica d'enfrontar la realitat que abans vivíem com preconcebuda, com si les quatre estacions haguessin estat creades per pautar la nostra vida, el transcurs de l'any que ens agombolava i marcava el ritme, la pausa, el treball i la contemplació del pas del temps a través de la seva petjada en la natura. Sempre he cregut, i espero creure sempre, que això del canvi climàtic, l'agressió constant a la natura no és una qüestió simplement econòmica, productiva. Em sembla un reduccionisme escabrós que només pot tendir a l'absurd. Sóc dels que creuen en el trinomi clàssic de Bellesa, Veritat i Bondat. Indissociable. I que si agredim la Bellesa és perquè no ens atenem a la Bondat ni a la Veritat, sigui quina sigui aquesta. Així doncs, s'entén que destruir el ritme pausat del temps que va inspirar Vivaldi no és només una qüestió ètica, sinó estètica en el sentit més ple de la paraula. Nulla ethica sine esthetica com deien els clàssics i com reblava Dostoievisky, la bellesa salvarà el món. Crec en la bellesa immarcescible que es manifesta precisament en les coses marcescibles com les fulles dels arbres que s'esgrogueiexen en la tardor o la nostra pròpia vida, ara que la meva, reconeguem-ho, entra en una mena de tardor també. Per això em pesa també que la tardor hagi trigat tant en arribar i només l'hagi gaudit en la seva exhuberant plenitud aquest cap de setmana a La Vall Fosca, on cuejava amb força , lluny d'aquests antinaturals vint-i escaig graus de la plana, com si s'hi hagués refugiat de la nostra estupidesa. Fins i tot ens va obsequiar amb una nevada primerenca, un goig pels ulls.\nHeus ací alguns bocins:\nPublicat per Xavier Vallès a 10:34 Cap comentari:\nLa darrera vegada que vaig anar a l'aeroport vaig comprar un d'aquests llibres de consum de masses que hi venen, per fer un tast d'un autor del qual havia llegit un parell d'obres i nombrosos articles, Arturo Pérez Reverté que a més és membre de la Real Academia de la Lengua Española. Reporter de guerra durant molts anys, home de món, reconvertit en un notable escriptor i un polemista que em sembla un punt xulesc i condescendent però atès el que ha arribat a viure i veure em mereix molt de respecte. Recordo que em va agradar molt el llibre La Carta Esférica, encara que fa molt temps d'això i potser el meu criteri ha canviat, perquè l'obra Sidi, la que vaig adquirir, sobre el Cid Campeador (Sidi era senyor en llengua mora senyor, d'aquí va derivar el castellanitzat Cid), m'ha decebut. És distreta, no cal dir-ho, com s'espera d'un producte que es vengui en un aeroport i serveixi per matar les hores de tedi perfumat de kerosè, però pinta un personatge, el Sidi, que a mi em semblava com robotitzat, pla, sense matisos i només agafa uns pocs capítols recreats de la seva història com si li hagués fet mandra continuar tot i que podria ser la primera entrega d'una nissaga de llibres. Es tracta, temo, d'un producte industrial d'aquells que no mereixen ser anomenats com a literaris escrit per un bon manufacturador que coneix l'ofici i que no s'hi ha esforçat massa però assegura una bona tirada i unes bones vendes. A més, encara vaig caure en la temptació de comprar un segon llibre del mateix autor sobre la història d'Espanya, un recull dels articles que va anar publicant en un suplement d'un conegut diari, crec que El País. També distret, però amarat d'ínfules hispàniques i tòpics encara que és interessant, si es pot agafar la suficient distància i esperit crític, per fer un repàs amè dels episodis més importants de la història de la Pell de Brau. Li reconec el gran mèrit de fer assequible amb tots els biaixos, simplificaries i grolleries que hi encabeix (ell mateix reconeix que va ser un exercici amb un punt gamberro), a qualsevol les grans pinzellades de la història d'aquesta terra comuna, no exempt d'un cert sentit de l'humor càustic i un cinisme que jo cada vegada suporto menys. Així, si hagués d'escollir entre les dues obres em quedaria la segona, tot i que dubto que me les rellegeixi mai. Cap de les dues.\nP.D.: Per casualitat, ahir va sortir una entrevista amb l'autor a La Contra de La Vanguardia centrada en aquesta obra que em sembla més aviat un acte publicitari. Al Reverté no el ferà interessant haver escrit aquesta obra i l'entrevista és necessàriament pobra atesa la riquesa del personatge.\nFa anys, no vull saber quants, vaig llegir un llibre que es titulava "Divertim-nos fins a morir". Crec que era un sociòleg qui el va escriure, no ho sé bé. Em van quedar al cap algunes idees, idees que encara prevalen o que s'han fet realitat, com la cultura de l'espectacle en què qualsevol cosa, enlloc de notícia, pot ser simplement una distracció que a base d'hipertrofiar aquesta lògica deixa de tenir sentit. Un passeig per les edicions digitals dels diaris és suficient per entendre de què parlo, barrejant notícies més o menys preocupants amb esquers per fer tants clicks com calgui (molts amb subterfugis que suggereixen un contingut sexual o banalitats dels anomenats famosos). I pel mig publicitat i propaganda que no és atzarosa sinó que es veu perfecctament que ha estat confeccionada per les maleïdes cookies i aquest sistema que ens espia. Ara mateix, mentre escric això, sóc conscient que em faig vulnerable. He arribat a llegir una escabrosa notícia sobre una massacre i alhora s'obria un pop-up amb un anunci de cigrons enllaunats. En aquell llibre també utilitzava la metàfora de la lupa en els mitjans d'informació. A un fet, per remot i llunyà que sigui, se'l pot amplificar i fer viatjar de forma immediata per tot el món com si estigués ocorrent ara mateix i aquí al costat, acaparant ni que sigui per uns instants una atenció que no mereix. Això també passa en un sentit contrari, quan es deixa d'enfocar en certs llocs o esdeveniments. Sumem-hi la rapidesa dels esdeveniments, o potser més ben dit, la rapidesa amb que s'expliquen i es difonen en un autèntic bombardeig que com una resultant pot arribar a crear corrents d'opinió, angoixa, alarma, col·lectius que no es corresponen amb la realitat immediata. Arribem al punt d'oblidar amb una faciltat astoradora autèntiques tragèdies o punts de no retorn que al final o bé ignorem si han passat o estaven exagerats. Qui recorda que fa uns mesos semblava que els Estats Units anava a envair Iran, o Veneçuela? Què ha passat amb els Rohingyas? Què se n'ha fet de les Bahames després de l'huracà? I el Iemen? Continuen caient bombes de fabricació espanyola? Estic segur que segons la conveniència tornaran a sortir, o potser per un atzar informatiu.\nA Etiòpia tenen una institució anomenada la cerimònia del cafè. A cada cantonada, hi ha una dona amb una cuineta disposada com si fos un petit altar on fa tot el procés d'elaboració del cafè, des de la torrefacció, la mòlta, escalfar l'aigua i servir-lo en petites tassetes als vianants que arriben, seuen, i xerren mentre el prenen. Aquesta cerimónia, que té un cert aire de ritus religiós amb la dona corresponent trafegant entre fumaroles que s'alcen al cel i estris que semblen litúrgics, és molt més que una pausa, també és un node d'intercanvi d'informacions, del parlar del tu a tu sense barreres i de consolidar les relacions que les pantalles castren amb tanta eficiència. A mi em van dir, en una remota zona del sud d'aquest país, que no necessitaven internet i tothom estava perfectament informat de les minúcies que els importaven. Potser si que cal recuperar l'espai per la pausa, la conversa, la reflexió i donar pas a una manera de viure menys superficial que es basi, d'entrada, en el cultiu de la proximitat com deia en Josep Maria Esquirol en un exitós assaig. I aleshores podrem enforntar-nos amb garanties a aquesta allau de superficialitat que amenaça en buidar les nostres vides.\nPublicat per Xavier Vallès a 8:42 Cap comentari:\nJo vull ser una gallina\nLa publicitat m'ha semblat sempre un món tèrbol que filtreja amb l'engany, per no dir amb la presa de pèl més clamorosa. Si té per objectiu primari que comprem tal o qual producte, atropellarà sempre el propòsit primari de donar una informació veraç i contrastable per a que el consumidor pugui prendre les seves opcions de forma conscient i racional. És clar que és molt demanar això que actuem de forma "conscient" i "racional". La majoria de nosaltres només podem comptar com llampecs esparsos les vegades que hem aconseguit que aquests paràmetres hagin governat les nostres decisions. I de fet la publicitat tendeix a apel·lar als nostres sentiments, emocions, i els sentiments i les emocions pouen en l'irracional i tenen una inquietant tendència a absolutitzar les seves obscures raons. Això envaiex tots els àmbits i fins i tot els de les decisions més trascendents. La història està sembrada de decisions i fets que no tenen cap explicació lògica ni racional. Per exemple només cal llegir un llibre sobre com es va gestar la primera Guerra Mundial (Sonámbulos), del que ja en vaig fer una ressenya. O d'una forma més propera i malauradament reiterada, en els campanyes electorals que un tertulià va qualificar de campanyes publicitàries, no pas de campanyes de difusió i sensibilització per elevar la ciutadania a l'autonomia de les decisions, la consciència i l'opinió formada. Personalment, temo que en molts estaments interessa que sigui exactament al contrari. I encara a un nivell més baix i més decebedor, els anuncis de, posem per cas, cotxes on s'atia a la infantilització, pensaments egòtics i passions més o menys baixetes. Tots aquests pensaments m'han vingut després de contemplar la secció d'ous frescos d'un supermercat. És sabuda la mala premsa de les granges de producció d'ous on viuen atapeïdes les gallines en condicions espaordidores. I també que hi ha hagut una regulació en aquest sentit que permet saber si els ous han estat produïts en condicions més o menys "inhumanes". La publicitat ha pres el relleu d'aquesta nova sensibilitat i ara, sense mirar aquest codi imprès en cada ou, és francament difícil saber com carai viu la gallina que n'és responsable. Tot són "Gallinas Camperas", criades al terra, amb pinso natural, en llibertat. Dona ganes de ser gallina perquè segons la publicitat tenen una existència felicíssima al mòdic preu d'anar posant ous sense donar gaire més voltes a una existència que acompleix totes les perspectives que una gallina pugui tenir. La realitat, de ben segur, és molt més prosaica, i la publicitat prova, amb subterfugis i sentits implícits de les paraules, entabanar-nos, fer-nos al cap i a la fi sentir allò que ens agrada que ens diguin: que som madurs, que som joves, que no som com els altres i apuntem més alt que la resta i que mengem uns ous parits per gallines que res tenen a envejar a la Gallina dels Ous d'or. Pot ser sí que ens mereixem en aquesta o en una vida propera, reencarnar-nos en una insulsa gallina.\nPublicat per Xavier Vallès a 7:07 Cap comentari:\nConsiderant que les prediccions sobre el canvi climàtic siguin certes, em permeto fer algunes reflexions que, tan de bo, fossin equivocades. En primer lloc, tinc una incòmoda sensació que tot això s'entoma amb una banalitat atordidora. És a dir, resulta que la terra tal com la coneixem s'enfronta a una crisi existencial anàloga a la que en el seu dia s'hi van confrontar els dinosaures i el famós meteorit. La diferència entre un meteorit i el "canvi climàtic" és que no veiem una roca incandescent i rutilant estavellar-se contra la terra; es tracta d'una amenaça callada que s'està congriant des de l'inici de la Revolució Industrial (és a dir, des del moment en que es va començar a alliberar de forma artificial els combusticles fòssils amagats a la terra com a mínim des de l'època del carbonífer). No el veiem, no el toquem, però hi és i es fa notar cada vegada més només si ho volem veure. Això té per efecte unes reaccions molt humanes, en un sentit negatiu: la negació, implícita o explícita, davant la manca d'efectes evidents, causa efecte (em cau un test i em surt un trau), en la vida qüotidiana, i la proscristinació. El primer és un conegut mecanisme psicològic que s'explica per la necessitat d'evitar una ansietat anticipatòria i que porta a acceptar obertament una realitat però en el pla subconscient negar-la. La segona potser és una emanació una mica més conscient de la primera, anar fent el dia a dia davant la complexitat o la por d'entomar un problema que no exigeix una resposta concreta o aquesta és massa complicada (p.ex. fugir) i urgent (p.ex. d'un tigre afamat). Ambdós mecanismes es confabulen davant la inèrcia d'un sistema econòmic que com un ionqui no pot deixar de dependre de llençar quantitats ingents de Co2 a l'atmosfera. De fet, tots en som addictes i ens costa reconèixer que el nostre modus vivendi, perspectives vitals, suposats drets adquirits depenen d'aquest sistema i per tant posar en crisi tot. La contradicció queda palesa amb els mecanismes de maquillatge que apaivaguin la mala consciència o ens auto-enganyin, de l'estil capità enciam o polítiques més paleses i certament exigents però no deixen de ser tapa-forats que no posen en entredit la medul·la del sistema socio-econòmic que ens empeny al desastre. O pensar en el miracle tecnològic que ens traurà de l'atzucac com un cohet salvador que ens porti a Alfa-Centauri. Ni tan sols considerem escandalós l'estil de vida de molts idolatrats personatges que donen voltes pel món amb jets privats i fan del lucre un insult continu a aquesta situació. Així, mentre mentre promovem el compostatge, es parla alegrement d'augmentar les capacitats de tal i qual aeroport amb noves pistes (això ho he sentit per la ràdio amb pocs minuts de diferència). El món, la terra, potser no desapareixerà, però serà més lletja i insulsa, i sobretot injusta. L'univers mostrarà la seva esfereïdora indiferència i qui en rebran, o en reben ja, les severes consqüències en forma de fam, migració forçada, manca d'aigua etc. seran els més desafavorits, i els beneficiats d'aquest pervers sistema econòmic sabran espavilar-se per trobar el seu refugi.\nPublicat per Xavier Vallès a 8:13 Cap comentari:\nAquests darrers dies estava a Roses, una vil·la que sota la pesada crosta d'establiments turístics que l'ha desdibuixada des dels anys 70's, amaga uns monuments excepcionals (la ciutadella, el castell de la Trinitat) que expliquen una història riquíssima. Roses és un port natural, l'entrada al Cap de Creus i una de les badies més belles del Mediterrani que, com tot el que tenim a prop tendim a menystenir i ho reflectim amb l'atemptat paisatgístic que va ser el seu dia Empúria Brava i les urbanitzacions que s'arrapen com insectes als darrers vessants dels Pirineus. Vam arribar-nos fins la platja de l'Almadrava, la darrera platja sorrenca abans que el perfil de la costa s'asalvatgi en els esculls i espadats del Cap de Creus. Vaig posar-me a nedar, com tinc costum, seguint aquesta costa fins el tombant que ja enfila sota el camí de ronda que porta a la Cala Montjoi. Just en aquest tombant que enfila cap al Nord hi havia una jove parella en un sortint de la pedra que em va fer senyals per acostar-m'hi. El noi em va explicar, en francès, que acabaven de perdre un anell, un cercle daurat amb dos petits diamants, i em va demanar si podia buscar-lo. Vaja, com si m'haguessin demanat de cercar una agulla en un paller, sota aquell mar de pedra i algues. Però vaig tenir sort, en pocs moments vaig trobar, incrèdul, l'anell brillant sota una petita mata d'algues marronoses que es removien a l'embat de les onades. Vaig emergir de l'aigua amb el preuat objecte a la punta dels dits, en un gest quasi triomfal. La parella em volia abraçar. Es tractava del seu anell de compromís, "fiançailles" en francès. Després vaig marxar nedant tal com havia aparegut, després de desitjar-los tota la felicitat possible. No els vaig donar cap ressenya meva, ells es diuen Ismael i Anne, i no crec que em reconeguin mai si ens topem de nou, anava amb un casquet de goma i ulleres.\nAquesta història no és inventada, encara que no tingui testimonis per corroborar-ho. En tot cas em porta a fer alguna divagatòria. Per exemple, la successió dels fets està tan ben encavallada que algú diria que no va ser una casualitat que jo, en aquell precís moment, passés nedant per allí (no hi ha gaire gent que ho faci, em sembla, estava a uns 400 metres de la platja). Precisament, una estona abans vaig estar ponderant si m'hi posava o no. També va ser curiós que trobés l'introbable, i no pas un objecte qualsevol. No era un vulgar anell, tenia el contingut simbòlic que només els homes podem donar als objectes, que el feia tant valuós. Penso ara quin paper tindré en la seva memòria, si per sempre recordaran aquesta facècia i el misteriós personatge que va emergir del mar en el moment oportú com si algú l'hagués enviat, i es preguntaran de tant en tant qui era jo exactament, o bé dormiré en el bagul dels records simpàtics, l'anècdota. Tot pot estar en funció de com els hi vagi per la vida. Si d'aquí pocs anys estan separats i barallats, hauré estat un mal auguri i millor que no se m'hagués acudit llençar-me a l'aigua. Si l'anell els va caure just en el moment que ell li el va entregar, la història ja queda reblada. No ho sé, seria plausible, l'escenari era preciós, al peu del mar, amb l'hortizó per testimoni. Si no e vero e ben trobatto.\nDe totes maneres, amb l'afany tan humà de trobar un sentit narratiu a tot allò que ens passa, potser val la pena fer un acte de fe i creure que no va ser una casualitat, sinó una misteriosa causalitat que tot cal dir-ho, em va fer feliç una bona estona.\nPublicat per Xavier Vallès a 10:45 1 comentari:\nVaig prometre fa setmanes un post sobre aquest autor, una agradable descoberta entre tanta banalitat escrita. Aquest home, britànic de naixement, va morir el 2011 amb noranta i escaig anys, en la seva casa en una illa grega. Era un enamorat de la cultura hel·lènica des que amb 19 anys va creuar Europa a peu fins a Constantinopla, fugint literalment dels estudis. Una ànima inquieta que el va portar aleshores a aprendre grec. Precisament el domini d'aquest idioma va fer que durant la Segona Guerra Mundial l'exèrcit britànic el destinés a missions secretes a Grècia, concretament a l'illa de Creta on va actuar com a agent d'enllaça amb la resistència i va protagonitzar gestes dignes d'una pel·lícula, com el segrest d'un coronel de les SS. De fet, segons he sabut, sí que se'n va fer una pel·lícula, força dolenta diuen. Gens cansat d'aquests anys de joventut es va dedicar a trescar món, empès per una curiositat infinita que l'empenyia com una alenada inesgotable. Va ser amant d'una exuberant comtessa hongaresa, va viatjar per les Antilles, Àfrica, Europa, Amèrica, es va interessar per tots els aspectes de la vida sense buscar una falsa estabilitat, fugint fantasmagòrics algoritmes sota els quals es pretén parametritzar la vida. Temo si en un futur no gaire llunyà es considerin aquests personatges com a massa perillosos que caldrà evitar mitjançant la por i l'aplicació sistemàtica d'un sense sentit que ens acabarà destruint. Continuaré amb la ressenya més endavant, estic a la recerca de més llibres d'aquest fascinant personatge...\nPublicat per Xavier Vallès a 4:38 Cap comentari:\nMadagascar no existeix\nEn l'hotelet de Manakara on ens allotgem jo i el meu equip, al sud-est de Madagascar, hi ha un mapa turístic del país penjat d'una porta que m'ha cridat l'atenció. L'illa hi està envoltada d'una corona de fotografies amb el que els usuals turistes esperen, trobar: lèmurs, senderimes, zones de busseig amb esculls tropicals, platges immenses, rius per baixer fent rafting. Mirant-ho així, fredament, semblaria el pamflet d'un parc temàtic. Però això si és un parc temàtic és el de la destrucció de la biodiversitat. Fa uns dies, abans de partir de la capital, Antananarivo, en la guest-house que és un lloc de pas molt popular per investigadors (sobretot abunden els primatòlegs i els herpetòlegs, Madagascar és la meca d'aquestes disciplines) i expatriats de ONG's, un especialista en lèmurs que porta treballant en l'illa uns 20 anys feia un retrat que ell qualificava de trist, de l'illa i feia una pausa per glopejar la infusió que compartíem. Havia contemplat la degradació política i social de l'illa, la degradació del medi natural, la pèrdua de biodiversitat. All is gone, deia, amb aquesta expressió anglesa tant contundent. Tot s'ha esvaït, rèptils, insectes, mamífers, aculats cada vegada més en restes de boscos esparsos, per la pressió humana que menada per la pobresa no dubta en estassar-los amb foc per obrir nous camps de pastura i conreu, o simplement col·laborar amb el tràfic d'animals. No és l'únic dels que he trobat que expressa la mateixa desesperada resignació davant un món extraordinari que s'esvaeix. Perviu encara en els parcs naturals, en zones remotes, però es nota un cert derrotisme, de batalla perduda malgrat les innombrables iniciatives per fer compatibles el desenvolupament humà i la preservació de la biodiversitat. De fet, molts dels expatriats que he trobat treballen en aquest àmbit. Espurnes d'esperança, petits èxits, guspires davant l'avenç destructor d'aquest malentès progrés. La gran paradoxa és que aquest empobriment genera més empobriment, que la preservació del medi hauria de ser un incentiu. Però aquí es rema en direcció contrària, els interessos a curt termini, les pràctiques culturals que han perdut el seu sentit, la corrupció, l'explotació sense miraments triomfen malgrat els esforços per regular les malvestats de la mineria que semblen més aviat exercicis de maquillatge, la inseguretat alimentària crònica que fa que es tinguin pocs miraments per respectar l'entorn. No pocs conservacionistes acaben treballant per elles en aquests projectes subsidiaris per conservar la biodiversitat, per atemperar, diuen, el seu impacte. Confessen que és com si s'haguessin casat amb el dimoni. Al final, tot sembla indicar que sense una honestedat personal, no hi ha canvi possible, que a Madagascar es pot fer el que es vulgui si es tenen els contactes i la influència necessàries. Mentre ens acostumem a la pèrdua de tota aquesta bellesa, i no podem fer res més que resignar-nos a viure en un món més pobre, més lleig.\nEscric això després d'haver fet una incursió per alguns pobles, i m'he passat de tornada, caminant per un senderol, fotografiant unes papallones de meravellós disseny, espurnes d'aquesta bellesa que com les mateixes papallones si protens posseïr-la, agafar-les amb les mans, es mor. Enmig la devastació perviu encara l'antiga biodiversitat, en petits insectes i en dragonets que mirats de prop poden ser més fascinants que els mateixos lèmurs.\nPublicat per Xavier Vallès a 13:29 Cap comentari:\nMediterrani vs. Carib\nDesprés de tornar de la voràgine caribenya ja puc parlar amb autoritat d'una idea que sovint he comentat. No entenc la dèria de visitar suposats llunyans paradissos, quan aquí mateix tenim una interminable costa que encercla el mediterrani, que tan apropiadament van batejar els romans com a Mare Nostrum, d'una bellesa que pel simple fet de ser a l'abast sembla que mereixi ser negligida. El carib pot tenir l'estridència d'allò que és exuberant i exòtic, com qui li agrada més una música com més l'apugi de volum. Semblaria que en la nostra permanent disconformitat de tot el que ja tenim, ens entestem a anhelar allò que és més remot i que hem alimentat en les nostres fantasies com una perspectiva que ens ajuda a superar un present que sempre trobem frustrant. Però jo crec que amaga una cosa encara més greu, la incapacitat d'apreciar la bellesa quotidiana, l'equilibri subtil de la costa mediterrània, la deliciosa fusió de paisatge, història i l'amabilitat d'aquest mar sense huracans, i si hi ha temporals són de pa sucat amb oli comparat amb la fúria dels oceans. Sembla realment fet a l'escala de l'home encara que encara s'obstini a desgraciar-lo a través d'un urbanisme barroer o el maltracte ambiental. Jo he visitat uns quants racons del mediterrani que m'han captivat fins el punt que m'imaginaria retirar-me com un eremita en algun d'ells. Parlo, a més de la nostra costa on la fusió dels pins que arriben a pocs metres de la mar em resultat d'una sublimitat pictòrica (és un verd que no es pot trobar enlloc), de Sicília, de les illes eòlies, d'un grapat d'illes gregues, pedaços de la costa de Tunis, les illes Balears i Pitiüses. Les illes eòlies, per exemple, són una meravella on m'hi puc sentir més acollit que en l'estridència d'una illa tropical. Mediterrani en la més pura essència, repartides com un petit collaret de perles, Salina, Lipari, Panerea, Vulcano, Filicudi, Alicudi, fins acabar en l'endimoniat Stromboli que escup foc cada pocs minuts. La pàtria d'Homer, els passos d'Ulisses es poden seguir per aquests racons. A voltes penso que millor que sigui així, que seria una desgràcia que tothom que s'entesta a anar a Cancun o agombolar-se com ovelles en un creuer que va fent de tastaolletes de paradís en paradís, se'ls acudís banalitzar també tot això.\nPublicat per Xavier Vallès a 13:15 Cap comentari:\nEm fa gràcia quan, en aquests moments, escolto els molestos talls de Spotify, dient-me una cosa semblant a que "tanto da si vas al trabajo, o a una isla paradisíaca, si quieres escuchar tu música favorita únete gratis por un mes a la versión premium y olvida las interrupciones". I si fos el cas que es donessin les dues condicions alhora, que vas al treball i també a una illa paradisíaca? És el que es pot pensar quan explico que estic saltant d'illa en illa, a les petites Antilles del Carib: St. Lucía, Grenada, Antigua, Saint Vincent, i encara em queden St. Kitts and Nevis i Dominica. Podria semblar un d'aquells viatges esbojarrats, de tasta-olletes, amb aquest esperit tant post-modern de noséquantescoses-que-has-de-fer-obligatòriament-abans-de-morir (o la seva versió cínico-apocalíptica, abans que el canvi climàtic ho esguerri tot). Afortunadament, les relativament breus visites em permeten fer un tast prou contundent i real de cada lloc. També hi ajuden dos fets. Primer, miro d'allotjar-me en hotels que estiguin en al mig de la capital, el pols de la vida, no en els resorts turístics, i segon tenir la sort d'haver trobat una lectura que m'acompanyi i que em permet anar més enllà del que els meus pobres ulls poden veure. En aquest cas vaig topar amb un autor fins ara desconegut per mi però del qui buscaré els seus llibres, Patrick Leigh Fermor, que va escriure una crònica d'un viatge a les Antilles els anys 40, en que repassa a partir de les seves pròpies lectures de temps passats, sobretot d'un tal pare Labat, dominic francès del S. XVIII, la geografia, la història, els paisatges, les seves impressions i agudes observaciones sobre totes les illes que va visitant. Ja en faré una recensió, però he descobert un digne predecessor de Kapucynsky i és una demostració que acompanyat de bones lectures es viatja més i molt més lluny.\nQuè he d'explicar jo, doncs? Existeixen els tòpics, l'associació automàtica de Carib=Paradís? Si es mira el passat, tot és molt turbulent, ja des d'un punt de vista geològic. Totes aquestes petites illes són les puntes de monstruosos volcans que encara espeteguen de tant en tant. Recordem el mont Pelé que el 1902 va fer de la capitald de Martinica, St. Pierre, una nova Pompeia. Els pobladors més antics dels que se sap eren els misteriosos i pacífics Arauacos, substituïts per els Caribes (que en van donar el nom) provinents de la conca del Orinoco, més agressius, caçadors i recol·lectors que se les hagueren amb els colonitzadors europeus. Els espanyols, i Cristòfol Colom mateix, no van fer gaire més que batejar les illes segons el Sant del dia (San Vincente, Santa Lucía de Siracusa..), el propi nom del navegant (San Cristóbal), el dia litúrgic amb que s'hi varen topar (Dominica), per paisatges que els evocaven la seva terra (Grenada, Montserrat) o una barreja místico geogràfica, com Trinidad pel fet de tenir tres pics. Però poc més hi varen deixar. Són els anglesos i francesos els que se les han disputat amb regulars escabetxines i lluitant alhora contra l'aferrissada violència dels Caribes que van poder subsistir encara fins mitjans del segle passat. Han sofert el destructiu eco del que es coïa a Europa. Patrick Leigh Fermor esmenta la visita que va fer a la darrera reserva d'aquesta tribu indígena a Dominica i temo que ben desapareguda (ho miraré). Hi ha noms de pobles que es diuen Massacre, i no cal ser massa viu per saber què hi deuria passar. El resultat en moltes illes és que es barregen els topònims anglificats d'origen francès i persisteix un creol d'arrel africana i francòfon junt amb l'anglès oficial. Després, aquestes illes també van ser escenari privilegiat de l'explotació de mà d'obra esclava amb totes les vexacions i crueltats associades junt amb justificacions teològiques d'allò més inversemblants. I la negritud s'hi va implantar de forma esborronadora. He tingut la impressió d'estar en un apèndix d'Àfrica, el Carib és de color negre, però parant més atenció sobre els trets, hom se n'adona que hi ha totes les tonalitats de pell fruit de la barreja promíscua, des del negre més negre amb una transició fins el cafè amb llet i un blanc magribí, i trets facials que recorden encara els dels antics Caribes, una mica mongoloides amb cabelleres suaus i llargues. De fet, expliquen que alguns esclaus que es van escapar del jou després de naufragar es van naturalitzar com a autèntics Caribes i van adoptar-ne totes les costums. A més d'aquests remanents, la història parla muda als meus ulls, a cada lloc es poden observar els antics edificis de l'època colonial, alguns deliciosament decrèpits, esglésies metodistes, anglicanes i catòliques que semblen no ser d'enlloc o trasplantades sense més ni més d'Europa o amb un vague intent de sincretisme que no ha aconseguit ni de lluny els resultats espectaculars dels Espanyols amb l'Amèrica continental, i cementiris amb l'aire més propi d'un comtat anglès, amb nostàlgiques inscripcions que encara ressonen més patètiques després de tants anys, a recer d'una palmera i abrussades per un sol tropical.\nI dels tòpics, què doncs? Si, si, hi ha les platges tropicals, de sorra blanca fruit de l'erosió del corall, color turquesa, temperatura perfecta, tèbia, sol espaterrant, aire translúcid i colors esclatants, esculls de corall que espero descobrir abans de marxar. No és un tòpic, és una realitat que esdevé hipnòtica, la transubstanciació del paradís a la terra i que fa que el turisme sigui la gallina dels ous d'or. Sobretot un turisme de luxe de iots (hi ha tota una indústria al voltant d'això), i també el més popular en forma de monstruosos transatlàntics que porten milers de turistes d'illa en illa i desembarquen com en un formiguer. No he vist cap espectacle d'aquests, he arribat en l'interludi de les dues estacions altes. També hi ha volcans, a dojo, la majoria extints i selves luxurioses però que no tenen els imponents arbres de les selves continentals, suposo perquè els huracans que arrassen de tant en tant aquestes terres (cada temporada és una mena de ruleta), no permeten que cap arbre arribia a una alçada excessiva, excepte les vincladisses palmeres. I també, com a nou esquer turístic, es promocionen diferents llocs on es va rodar les entregues de la pel·lícula de Pirates del Carib assenyalats convenientment en les guies i que a mi em provoquen un automàtic desinterès. I fins i tot sé que es fan performances al respecte. Al cap i a la fi, el paradís no deixa de ser un miratge que construïm a la nostra pobra mesura, i té el petit inconvenient que sigui com sigui, sempre acabes trobant-t'hi amb tu mateix.\nPublicat per Xavier Vallès a 16:56 Cap comentari:\nA tothom d'una certa edat li deu sonar l'illa de Grenada perquè a principis dels anys vuitanta va ser envaïda per l'exèrcit Nord-americà, en aquell moment sota el comandament de Ronald Reagan (cal recordar, per espant de molts en aquests dies que corren, que el president dels Estats Units és alhora el comandant suprem de les forces armades). Es valen voler treure de sobre un aprenent de dictador d'idees esquerranoses que amenaçava de repetir la facècia de Cuba dels anys seixanta. Van escombrar l'illa que no té més de 50 o 60 quilòmetres de llarge, sense despentinar-se. Els adults d'aquella època molt probablement van tenir notícia per primera vegada de la seva existència i es van preguntar si era casualitat que s'assemblés al de la ciutat de Granada. No, no és cap casualitat. Els primers navegants europeus de la zona que com bé sabeu eren castellans van veure de passada l'illa i la seva escarpada orografia que n'és un tret distintiu, els va recordar els pendents del Sierra Nevada que emmarquen la Granada original (també hi ha una petita illa anomenada Montserrat on hi ha el volcà més actiu i perillós de la zona). I li van posar el nom que estranyament ha perviscut malgrat que sempre ha estat en mans de Francesos o Anglesos, que com en d'altres illes del Carib, s'anaven turnant el domini mitjançant cruels batuses. I pel mig, exterminant la població local, els Caraibes, i substituint-la per esclaus importats de l'Àfrica del l'Oest. Així es donen curiosos contrasts. En aquelles en què finalment els Anglesos en van guardar la posessió, sobretot després del tractat de Versalles després de les Guerres Napoleòniques, l'Anglès es va imposar al Francès però en moltes el Francès va perviure en forma de Creol, una llengua estrafeta amb parlars d'origen africà que els esclaus importats es van inventar per entendre's entre ells (solien venir de diferents zones), i gran part de la toponímia. Peró Grenada és un dels pocs països caribenys en que el no hi ha creol. Ja pararé l'orella.\nEn tot cas, la meva primera impressió de moment només reduïda a St. Georges, la capital, és d'una resplendent lluminositat, càlida però amarada per un Elisi constant que esvaiex la xafogor, els edificis estan pintats de colors llampants i l'aigua fins i tot en el port, al fons d'una profunda badia, té colors turquesa. Una llucada des del moll ja permet contemplar peixos de colors, allí on per costum esperaria veure taques d'oli i llísseres merderes en una aigua verd-grisosa. La ciutat, feta de cases i casalots, puja ràpid pel pendent de l'illa i les edificacions sembla que es vulguin enfonsar en el verd esclatant, una vegetació luxuriosa que dona una agradable sensació d'integració.\nEl capvespres he anat una mica cap els afores, fins una platjeta que, per sorpresa meva, no oferia quasi cap resta de plàstic tot i estar en la zona més poblada de l'illa. M'he sentit consolat, i he contemplat una de les postes de Sol més magnífiques de recordo: un cel clar, una mar calma i acollidora i un astre perfectament esfèric i dibuixat que llençava una alenada càlida que fins desaparèixer darrera una línia d'horitzó perfecta, encara semblava abraçar-me. Us la regalo.\nPublicat per Xavier Vallès a 17:30 2 comentaris:\nPer fi he acabat un llibre fascinant, que no recomanaria si no és a un friki apassionat de la història en general, o més concretament de la Primera Guerra Mundial. I acaba allí con comencen la majoria de llibres sobre ella, quan es va disparar el primer tret. Es tracta del llibre "Sonámbulos" de l'historiador Christopher Clark. En el prefaci ja fa un avís. D'aquesta contesa se n'han publicat uns 25000 llibres, tesis, anàlisis etc. És a dir, caldrien vàries vides per llegir tot això, sisntetitzar-ho i finalment provar de donar resposta a una pregunta recurrent entre els historiadors de l'edat moderna: què va conduir a l'inici de la Primera Guerra Mundial? I no és una pregunta baladí, perquè sociològicament el segle XIX va acabar el 1914 i el segle XX ho va fer el 1918. La ruptura que significà aquesta guerra va ser més profunda que la Segona Guerra Mundial. L'aniquilació a escala industrial es va "descobrir" (perquè ningú en concret la va inventar deliberadament). Un obscur fat de va empènyer a tots els actors polítics i socials del moment, com sonàmbuls (d'aquí ve el títol), cap a la catàstrofe. Perquè una gran diferència entre la I i la II Guerra Mundial és que en la segona podem identificar espontàniament on estava el mal i on el bé, i fins i tot personificar-ne un responsable, Adolf Hitler, que ha esdevingut la icona del mal, tot un paradigma. Tot i que aquesta afirmació que ens facilita la vida (i que, tot cal dir-ho, ens encanta inventar-la si cal en les complexitats amb que ens confronta), mereix moltes més explicacions i matisos, no deixa de tenir ser certa fins el punt que costa d'imaginar la II Guerra Mundial sense aquest infame personatge.\nEn canvi, per la primera, una simple aproximació ja confón a qualsevol ment una mica desperta. No s'entén res d'entrada ni perquè tots aquells soldats es van llençar a escabetxinar-se amb tanta eficàcia. La resposta que tot va començar amb l'assassinat de l'arxiduc Francesc-Josep i la seva esposa a Sarajevo el juny del 1914 (per cert, un matrimoni feliç i un governant ple de promeses) per part d'un irredent servic, Princip Galip (que va acabar llanguint de tuberculosi a la presó poc temps després), és una bufonada. Només va ser el tany que va fer tremolar una intricada teranyina teixida des del passat i animada per la conjunció de personatges en el poder aleshores incloent la seva particular psicologia, les relaciones internes dels governs i entre els estats, les aprehnesions heretades del passat i les limitacions del present, sobretot la manca de comunicació fluïda i veraç. Un fet determinant, després de la lectura, era que aleshores es considerava la guerra com una mena d'estat natural, un fet que havia de repetir-se cíclicament i formava part de les relacions naturals entre estats i nacions. D'aquí que sembla que es banalitzés la tragèdia que es va gestar, vist retrospectivament, però és que ningú va ser prou lúcid per preveure que l'avenç tècnic convertiria la contesa en una màquina de trinxar que va esvair tot pensament romàntic o idealització. Als soldats de trinxera, la imatge més angoixant que tenien era la de saltar al camp i ser volatilitzat per un obús. Res semblant s'havia vist fins aleshores. Al final van desaparèixer quatre imperis: el rus, reconvertit en la Unió Soviètica, el turc amb la caiguda del sultanat i la pèrdua de més de la meitat del seu territori, l'Austor-Húngar disgregat en múltiples estats i l'alemany, vexat fins la humiliació. El tsar, el káiser, el sultà ni rei bicèfal, van anar a petar a la paperera de la història, com diria aquell, i ni s'ho podien imaginar només quatre anys abans.\nL'autor de Sonàmbuls ja adverteix que els escrits dels protagonistes d'aquells dies, posteriors a la massacre, tendeixen a l'autojustificació i a esbiaixar els fets. Com si fos inacceptable assumir la responsabilitat de tot aquell horror, o incapaços d'explicar-se el perquè de tot plegat. Una conseqüència és que va continuar l'obsessió de declarar un culpable concret, que, com no, va recaure en la gran vençuda, Alemanya. Un judici que al seu torn va ser l'ou de la serp del que va ocórrer vint anys més tard. No es va aprendre gran cosa. Només el president americà, Woodrow Wilson, va tenir la suficient grandesa de crear la Societat de Nacions, la futura ONU, per evitar nous atacs de sonambulisme, i es va enfurismar davant la lògica de vencedors i vençuts que els europeus, encara amb les idees del segle XIX, van aplicar. Que s'ho facin sols, sembla que va pensar, i va tornar a l'altre costat de l'Atlàntic.\nLa història és una gran mestra, però no té alumnes, afirmava Stephan Zweigt. Certament, la profunda mediocritat els nostres dirigents actuals fa témer si no s'està gestant, també, una crisi davant els grans reptes de la humanitat i estem teixint una nova perdició com aranyes sonàmbules. En fi...\nPublicat per Xavier Vallès a 1:11 Cap comentari:\nL'hotelet on m'estic està a la punta de la banya de terra on s'arrela la ciutat de Conakry, capital de la Guinea. Estic rodejat d'aigua pels tres costats, i connectat a la megapolis per un ample moll cobert de sutge vermellós, que també amara cotxes i tendals. Des de la finestra puc veure com s'estén la ciutat terra endins. Uns tres-cents metres més enllà, entro en el caos habitual de les grans ciutats africanes, després de creuar una via de tren al voltant de la qual s'agombolen les barraques i una munió de gent trafiquejant. Cada mitja hora sona una sirena, com un bramul, i un tren també ocre, espanta tots els vianants que s'aparten amb desídia per donar pas a la récula de vagons plens de bauxita, si arriba al port, o buits destí a les immenses reserves que diuen que té aquest país. Aquest to vermellós de la pols i la terra, doncs ve de la bauxita. He agafat un petit fragment caigut al costat de la via. Pinta de la mà com si fos carbó, però vermell. També hi ajuda que som a l'època seca i cap aiguat espanta aquesta pàtina que fins i tot sembla envair l'atmosfera. Torno a l'habitació. A l'altre costat de la badia veig les petites muntanyes del mineral en un moll i un vaixell d'eslora verda que espera a ser carregat. Entre ell i jo deambulenalguns cayucos, les enormes piragües pintades de colors vius que tots associem a l'arribada d'immigrants a les nostres costes. Tornen de pescar, o algunes, més petites, remen amunt i avall i algú des de la popa va llençant la xarxa plomada com un llençol, per recollir-la tot seguit. No arribo a veure si la pesca té èxit. Abaixo els ulls sobre la pantalla de l'ordinador. Tinc feina. Quan els alço el paisatge s'ha trastocat, la marea ha deixat al descobert tres-cents metres de sòl fangós, i garses, martinets i corriols passegen per la desapareguda riba aprofitant l'avinentesa. S'ho deuen conèixer de cor. També me n'adono que el vaixell verd ha desaparegut. Surto a fora per si el percaço encara. S'ha fet fonedís als meus nassos, marxat ves a saber on, i ni me n'he assabentat. Cau la tarda, torna a pujar la marea. Un interminable estol vola de Ponent cap a Llevant. Tenen un volar estrany. Fixo la mirada i me n'adono que són ratpenats. Deuen ser milers, i tan grans com autèntiques rates. No aletegen com els nostres diminuts ratolins penats com si fossin borinots, sinó amb amples batecs d'ala. La nit aquí cau de cop, s'encenen els llums de la ciutat, sento el remor insomne. Però jo em sento protegit en la meva habitació.\nPublicat per Xavier Vallès a 15:43 1 comentari:\nL'ús del llenguatge durant el judici al procés\nEl límit del nostre llenguatge és el límit del nostre món. És una frase de Ludwig Wittgenstein. I cal afegir, encara més, que el nostre món el dibuixem segons l'ús que fem del llenguatge. Això és meu, però no és res original. I ve a lloc després d'haver seguit alguns fragments, alguns força extensos, de l'anomenat judici al procés. Potser als del ram de la judicatura i l'advocacia no els ha sorprès els discursos que s'hagin sentit. Aquest judici té una bondat, i és que està essent un màster col·lectiu sobre el funcionament del sistema judicial i l'argot que l'acompanya. I resulta fascinant, en tot cas, veure en directe, i sentir-se implicat i tot, com s'expressa la lògica de la Justícia (recordem que és un dels tres poders de l'Estat: Legislatiu, Execitiu i Judicial) que té per objectiu cercar la veritat d'uns fets i donar-los un tractament just. Però al que em refereixo ara és als discursos que hem pogut sentir. Probablement deu ser el pa de cada dia durant tot tipus de judicis en què acusats i testimonis elaboren el seu discurs segons el punt des del qual estan posicionats respecte al conflicte concret, sigui un furt, sigui una rebel·lió. Allò que trastoca més és que la mateixa lògica que escapa a la ponderació la practiquin persones altament qualificades i que han tingut, o algunes tenen, unes responsabilitats molt importants. S'esperaria una mica més de grandesa, però després de veure els candidats en lliça per les eleccions generals, l'esperança que el nivell de mediocritat no empitjori és nul. Un exemple concret. Té una connotació radicalment diferent parlar de comandes d'armes de guerra, per part d'un ex-ministre referint-se a la prohibició d'adquirir una partida ja emparaulada per part dels Mossos d'Esquadra, que d'armes per assegurar la seva funció (protegir la ciutadania i mantenir l'ordre, etc.). Quan algú dius això està directament suggerint que els que volien aquestes armes era per recolzar una rebel·lió de forma violenta. Si ens diuen armes de guerra tots pensarem en granades, bazookas, tancs i míssils. Aquest ús ja va ser evident des de l'inici del que podríem dir aquesta crisi, que comença a tenir visos de ser crònica: tumult, muralles humanes, l'enfoc sistemàtic de l'anècdota per fer-ne una generalització, etc. Tot plegat, i la pobresa, per no dir baixesa, de moltes declaracions, em referma en l'escepticisme en la classe política. No hi ha honestedat, no hi ha ponderació, no hi ha empatia, no hi ha ni tan sols bondat ni confiança. No hi ha humanitat.\nCal pensar també si de l'altre costat, els altres interessats, també opera la mateixa lògica. Evidentment, jo, per una qüestió geogràfica i socio-cultural, estic en un punt de vista concret però passejo tant com puc pels diaris i fonts d'informació dels que estan en d'altres òptiques. Només sento incomprensió i una incapacitat d'elaborar discursos fonamentats que permetin crear ponts d'entesa, que no vol dir acceptació. És desesperant. Des d'aquí tampoc falta aquesa incapacitat per crear empatia, però em costa francament més de detectar-la. Potser jo, malgrat els meus esforços, també estic esbiaixat i visc en un món de tra-la-la. El problema és que aquest enroc mutu retroalimenta les dues parts, les absolutitza i per definició res pot evitar el xoc.\nFinalment, tot em fa pensar que darrera l'ús del llenguatge, qui el governa no és el raciocini, com de fet va intentar fer el mateix Wittgenstein en el seu Tractatus Logico-Philosophicus, sinó les emocions que afiancen a vegades sinistres apriorismes que poden acabar devorant la nostra capacitat d'empatia. Les emocions són tiràniques, fan que creem una veritat pròpia que considerem absoluta i ens tornen inflexibles. L'enamorament eròtic és un exemple diàfan del que vull dir. De totes maneres, jo hauria esperat alguna cosa millor, francament\nP.D: Com a anècdota, ja fa molts anys hi havia el senyor Federico Trillo de ministre de Defensa. Jo sabia d'ell que era un estudiós de Shakeaspeare i fins i tot n'havia fet una tesi. Ves per on, em deia, un home cultivat i que es deu haver deixat traspassar per la meravellosa lucidesa de Shakeaspeare i com mostra els mecanismes de l'ànima humana. I després va ser aquest mateix que va justificar allò de Iraq, sortia per peteneres i ridículs discursos quan la crisi de l'illot del Perejil i va gestionar des d'un punt de vista pràctic i humà de forma tan patètica aquell accident del Yak-42. Decebedor...\nPublicat per Xavier Vallès a 7:25 Cap comentari:\nPublicat per Xavier Vallès a 6:58 Cap comentari:\nFa unes tres setmanes em vaig fer seguidor a través del Twitter de Donald Trump. Volia ser testimoni directe dels famosos i compulsius missatges del personatge. No m'ha decebut, en un sentit negatiu del terme. No para d'escriure, com si no tingués més responsabilitats i no tenen el sedàs que faci suposar que hi hagi un assistent que se n'encarregui, com passa amb el Papa Francesc que també segueixo (m'agraden els contrastos). Des d'un punt de vista lingüístic tenen uns trets constants. Utilitza un rang limitat de paraules, entre les que sobresurten dues: "great" i "tremendous". Fa un ús habitual dels signes d'exclamació i d'aquesta cosa tan molesta que és escriure en majúscules paraules o frases senceres. La impressió general és que sempre està cridant. Des d'un punt de vista dels continguts usa quasi sempre un estil categòric. Blanc o negre, bo o dolent, extraordinari o horrorós. Les reflexions són unidimensionals i simples i, como tota simplificació, permeten dibuixar la realitat cap allí on li convé o creu. Així, fa afirmacions pretesament iròniques sobre on"diantre" (literalment) està el l'escalfament global davant l'onada de fred que ha afectat el "middle east" aquests darrers dies, i ho rebla amb una "please (escalfament global) come soon". Les intervencions tenen quatre temes estrella: 1) atacs ad hominem o lloances desmesurades a persones concretes; 2) els seus èxits en l'àmbit econòmic, sempre mirats amb una visió on tot es pot reduir en termes de negoci i benefici econòmic, incloent els seus èxits negociant amb d'altres països que sonen quasi a extorsions i que no tenen paral·lel amb cap administració amerciana prèvia, segons afirma; 3) furibundes sagetes contra la conxorxa de les "fake news" de certs mitjans de comunicació; i 4) el famós mur pel que ha inventat un trist rodolí que fa "BUILD THE WALL AND THE CRIME WILL FALL", que repeteix com un mantra i escriu així mateix, en majúscules afegint una obsessiva acusació al Partit Demòcrata d'obstaculitzar una resposta a una emergènia nacional i amanit amb anuncis repetitius sobre una ominosa i massiva caravana que es dirigeix a la seva frontera (essencialment d'hondurenys).\nAquest darrer tema em mereix una reflexió particular ara que sóc a Hondures. No n'he vist cap rastre de la caravana però sé que la formen no més de 3000 o 4000 persones. És un espectacle trist, però no pas l'horda de desheretats barrejada amb criminals que pinten els missatges de Trump. I aquest nombre és ridícul si comptéssim les persones que entren amb visat i s'hi queden als Estats Units. No és cap amenaça per ningú. La ràdio hondurenya repeteix regularment un spot de veu cansada i sense convicció, que la gent s'abstingui d'afegir-s'hi. No cal ser massa llest per saber que és una resposta inhert de les autoritats locals a l'exigència del Estats Units per a que faci alguna cosa. Tot plegat, i em permeto aventurar-me amb aquesta hipòtesi, forma part d'una estratègia més global del Donald Trump per crear alarma i galvanitzar els seus seguidors i construir de totes maneres el mur (com ja està fent), per finalment endosar el seu triomf al partit rival que no donarà permís per desembosar l'astronòmica suma que demana per construir el mur. Una monstruosa manipulació.\nAltrament, poca gent ho assenyala, l'impacte més significant d'aquesta obra inquietant, serà ecològic, car amputarà els biòtops de molts animals que no entenen de fronteres ni de perillosos excèntrics.\nNo cal fer cap més valoració. Només provar de no caure en prejudici i provar els vestigis de veritat que puguin amagar tanta ridícula grandiloqüència.\nP.D: Per compensar-ho, també he començat a seguir una nova representant al congrés dels Estats Units, Alexandara Ocasio-Cortez, que n'és l'antítesi: dona, jove, llatina, llesta, amb idees elaborades, creativa en el llenguatge i l'ús de la ironia i amb discursos amb alçada de mires i empàtics. Sempre hi ha lloc per l'esperança.\nPublicat per Xavier Vallès a 17:58 Cap comentari:


LES PERIPÈCIES DE LA IAIA WALDEN\nLa iaia Walden té 70 anys i com cada nadal baixa dels Pirineus fins al pla per veure a tota la seva família i per celebrar les festes junts. Però la iaia Walden no és una iaia convencional. Ha viscut les mil i una peripècies i sempre té alguna història esbojarrada per explicar-nos! Vine a conèixer a la iaia Walden i a tots els personatges de les seves històries fantàstiques, viu missions i aventures i gaudeix del nadal amb la millor companyia!\nPREUS PROMOCIONALS FINS EL 17 DE DESEMBRE!\n24, 27, 28 i 31 de Desembre i 2, 3, 4, i 7 de Gener\n- Matí 1: de 8h a 9h\n- Matí 2: de 8:30h a 9h\n- Migdia: de 13h a 13:30h\nTARIFES TOTS ELS DIES 4 DIES DIES PUNTUALS\nACOLLIDA (30 min) 9€ (11€) 5,5€ (6,5€) 2€ (2,5)\nMATINS 9h a 13h 66€ (75€) 35€ (38,5€) 10€ (11€)\n* Entre parèntesis preus NO socis AMPA\n4. S’ha de fer la inscripció per internet a la nostra web www.lleurequalia.cat a partir del 1 de desembre.\n5. Preus promocionals fins el 17 de desembre. A partir del dia 18, s’augmentaran un 10% els preus.\n10. En cas d’anul·lació o renuncia, amb causa justificada, fins 17 de desembre es retornarà el 100% de l’import. Del 18 al 23 de desembre es retornarà el 50% de l’import i a partir del dia 24 de desembre , un cop iniciada l’activitat, només es retornarà el 25% de l’import.


Acord amb el Centre de Normalització Lingüística - FEGP\nAcord amb el Centre de Normalització Lingüística\n19 de desembre de 2018 27 de setembre de 2021 fegp\nLa FEGP i el Centre de Normalització Lingüística de l’Alt Penedès i el Garraf han revalidat el conveni de col·laboració que les dues entitats mantenen des de fa dues dècades. L’acord reforça els propòsits de promoure l’ús del català entre les empreses associades i preveu diferents recursos i serveis tècnics de suport a la docència i a l’assessorament. Per part del CNL, el seu president, Josep Moya, va signar el conveni. Martí Sistané va firmar el document com a primer representant de la FEGP.\nCiberAssegurances, o com reduir el risc d’un atac informàtic\n20 de novembre de 2018 27 de setembre de 2021 fegp\nSopar col·loqui amb Anton Costas\n19 de desembre de 2017 27 de setembre de 2021 fegp\nJornada de FEGP Advising a Sitges\n15 de juny de 2017 27 de setembre de 2021 fegp


ESGLESIA DE MANACOR: ACOLLIR LA PARAULA\nACOLLIR LA PARAULA DE DÉU\n...i la Paraula s'ha fet home i ha habitat entre nosaltres,\nSant Joan comença el seu evangeli parlant-nos de la Paraula de Déu. Aquesta Paraula que estava en Déu. Paraula que és vida i llum. Paraula que brilla enmig de les tenebres. Paraula que s'ha fet carn i ha vingut a habitar entre nosaltres.\nAquesta Paraula de Déu la podem escoltar ja, d'alguna manera, a través del món i en la creació sencera. Algú Gran i Bo s'amaga darrera les coses que ens envolten.\nAquesta Paraula de Déu l'escoltem encara millor en la història dels homes. Generacions d'homes i dones que han sabut estimar, patir, lluitar per un món més humà. Aquesta humanitat no camina sola. Déu ens acompanya i ens dirigeix vers la Vida.\nAquesta Paraula de Déu l'escoltem amb més gran claredat en la història concreta del poble de Israel. Un poble que ha comès errors i pecats, però que ha estat treballat de manera particular per Déu. En la seva vida, lleis, oració, costums, profetes, podem escoltar la Paraula de Déu de manera més clara, penetrant i lluminosa que en qualsevol altre poble.\nPerò solament en la història de Jesús trobem en plenitud aquesta Paraula. Quan Déu ha volgut parlar-nos i descobrir-nos el seu misteri, ho ha fet encarnant-se en aqueste home. Aquest Jesús és la última Paraula, la decisiva, la Paraula de Déu feta carn.\n¿On podem nosaltres avui encontrar aquesta Paraula per a acollir-la amb fidelitat? Certament, podem percebre a Déu en la naturalesa. Podem seguir el seu rastre en la història dels pobles. Hem de trobar-la en el fons de nostre cor.\nPerò els creients comptem amb un camí privilegiat: la Bíblia. Aquests llibres que recullen l'experiència religiosa d'Israel i ens ofereixen la vida, el missatge, la mort i resurrecció de Jesús.\nEl creient no s'acosta a la Bíblia per a llegir en un llibre sinó per a escoltar a Algú. No tracta de conèixer una doctrina sinó de trobar-se amb l' ÚNIC. No busquem aprendre una saviesa nova sinó deixar-nos penetrar per la força i la llum del mateix Déu.\nLa celebració nadalenca de l' Encarnació de la Paraula de Déu, ha de ser per als creients una invitació a apropar-nos amb més assiduïtat als llibres sagrats.\nAquesta Paraula ens pot donar una llum nova i una vida diferent. Llavores podrem dir des de nostra pròpia experiència que la Paraula de Déu ha vingut a habitar entre nosaltres.\nOFICI DFE SANT ANTONI\nESPERIT DE JESÚS\nFESTA DE TOTS


Barcelona, volem un referèndum! - Cat Diàleg - Diari Digital català\nEditorial 28 January, 2016 CatDialeg.cat 0\nInici » Historic » Barcelona, volem un referèndum!\nEl govern municipal d’Ada Colau s’ha entestat en una opció ben polèmica: el pas del tramvia per la Diagonal. Ja s’ha compromès a iniciar les obres l’any vinent, abans fins i tot de fer públics els estudis encarregats, si bé, aquesta és més una qüestió de forma que de fons, perquè com més complexa i amb més interaccions té la matèria a estudiar, més fàcil és fer inclinar l’estudi cap allà on convingui.\nNomés en aquest àmbit, el dels estudis, tres qüestions han de ser considerades. La primera, la qualitat dels models de simulació dels efectes sobre el tràfic i les hipòtesis sobre les quals descansen. És fàcil fer que un model funcioni a gust de l’interessat, si formulo les hipòtesis en la direcció adequada. Per exemple, el tràfic dissuadit d’utilitzar el vehicle privat, precisament a causa del tramvia.\nUna segona qüestió és la de l’impacte ambiental. Una cosa és considerar l’efecte del tramvia, i una altra ben diferent el que resulta d’aplicar la mateixa inversió a transformar en no contaminants (busos elèctrics, de cèl·lula d’hidrogen, etc.) el transport públic de Barcelona. La diferència va de la nit al dia. La tercera qüestió és la que caracteritza els bons governants. El tramvia és una bona solució genèrica; és a dir, no en tots els casos, però a aquesta alçada del segle XXI, és discutible que una inversió que comporta una costosa infraestructura fixa es faci sense dur a terme abans una bona prospectiva dels transports públics urbans a 25 anys vista, més quan vivim la quarta revolució tecnològica que modificarà substancialment la gestió de les “coses”, també els mitjans de transport.\nTot això, i molt més, ha de ser fet públic amb llum i taquígrafs. 180 milions, la destrucció d’una part de la Diagonal de recent urbanització, la desorganització d’un eix principal de la ciutat durant mesos, no pot ser fet en nom de la ideologia, ni emmarcat en paraules edulcorades, que es una de les facetes de la nostra alcaldessa. Submergir-ho tot en un torrent verbal farcit de conceptes imprecisos políticament correctes.\nFer l’obra i decidir el seu inici, no pot venir d’un any. No ens apresa cap urgència vital, i és un cas clar en què la participació real s’ha de fer evident. I això vol dir posar a l’abast les dades suficients, establir marcs de debats, ciutadans però també tècnics. Perquè, quantes persones estan en condicions de qüestionar un model de mobilitat?\nI tot aquest procés ha de cloure amb un referèndum amb tots els ets i uts, amb campanya prèvia, en la qual els opositors a l’Ajuntament disposin d’igualtat de tracte, començant pels recursos necessaris per a la campanya. Seria un engany que desprestigiaria Ada Colau muntar un referèndum des del poder, gaudint de grans mitjans econòmics i deixant als veïns sense cap mena de recurs.


Prova d’avaluació de quart d’ESO 2015 | Institut Joan Brudieu\nEls pròxims 10 i 11 de febrer l’alumnat de 4t ESO realitzarà la Prova d’Avaluació de Quart d’ESO 2015, que avalua les competències i coneixements bàsics que ha d’haver adquirit l’alumnat al final de l’educació secundària obligatòria en competència comunicativa lingüística i en competència matemàtica. És el quart curs que s’aplica, ja que es va aplicar per primera vegada el curs 2011-2012.\nLa prova serà la mateixa per a tots els centres educatius d’educació secundària obligatòria de Catalunya. S’avaluarà si l’alumnat és capaç d’aplicar allò que ha après a l’aula en situacions de la vida quotidiana. L’alumnat disposarà de 60 minuts útils per fer cada prova, excepte en la prova de Llengua estrangera, en què tindrà 15 minuts més, amb aquesta distribució:\n10 de febrer, a partir de les 08:45:\nLlengua catalana, comprensió lectora i expressió escrita.\nMatemàtiques, calcul, relació, espai, forma, mesura i estadística.\n11 de febrer, a partir de les 08:45:\nLlengua castellana, comprensió lectora i expressió escrita.\nLlengua estrangera (anglès o francès), comprensió oral i lectora i expressió escrita. […]\nEls resultats de les proves de tots els alumnes es comunicaran al centre educatiu a partir del 7 d’abril. Les famílies rebran a continuació la informació sobre els resultats dels seus fills o filles. Les dades concretes de la prova de cada centre i de l’alumnat seran confidencials. Els resultats es tindran en compte a l’hora de valorar si l’alumnat ha superat o no el curs o l’etapa, però no seran determinants. La decisió final correspon al centre educatiu.\nInformació dirigida a l’alumnat – Informació dirigida a la família. – Més informació a la pàgina web del Departament d’Ensenyament.


Premi Bioibèrica al millor treball de recerca en artrosis per a l'Hospital Santa Maria - Teleponent\nInici Actualitat Premi Bioibèrica al millor treball de recerca en artrosis per a l’Hospital...\nPremi Bioibèrica al millor treball de recerca en artrosis per a l’Hospital Santa Maria\nReconeixement als professionals del centre en el marc de les XXVII Jornades de Medicina Física i Rehabilitació\nPla general dels professionals de l'Hospital Santa Maria de Lleida que han rebut el Premi Bioibèrica\nEls professionals de l’Hospital Universitari de Santa Maria de Lleida han rebut el premi Bioibèrica al millor treball de recerca en artrosis a les XXVII Jornades de Medicina Física i Rehbilitació. Coordinat pel doctor Jordi Colomina del servei COT i presentat pel doctor Lluís Mambrona del servei re rehabilitació, i amb el lema ‘Pròtesi total de genoll: primer millor, després més ràpid’, el treball porta per títol: ‘Implementació d’un programa de Recuperació Intensiva en artoplàstia primària de genoll’. Els bons resultats obtinguts amb un 100% dels pacients van poder seure i un 97,5% van caminar les primeres 24 hores després de la cirurgia (58% el mateix dia de la intervenció i un 38,5% a les vuit hores del matí següent).\nEl 47% va poder baixar i pujar escales al dia següent a la intervenció i el 99% a l’alta. El dolor no va superar el 3,4 d’escala visual-analògica (EVA) graduada numèricament per valoració de la intensitat del dolor i les complicacions greus van ser inferiors al 2%. L’estada hospitalària va ser de 4,5 dies de mitjà (prèvia 6,8) i la satisfacció global amb el procés va ser excel·lent (66%), bona (31%), regular (3%) i deficient (1%).\nLa metodologia que es va fer servir és l’estudi longitudinal prospectiu en 157 pacients entre juny i desembre de 2016 comparant-ho amb dades de 2014. Un mostreig consecutiu sense exclusions, de tots els pacients operats d’artoplàstia primària de genoll en el període de juny a desembre de 2016.\nL’artrosi de genoll és altament prevalent en el nostre àmbit i l’artoplàstia de genoll és la cirurgia més realitzada per tractar-la. El programa de recuperació millorada o intensiva és un nou sistema de gestió pre-peri-post-operatori en cirurgia portèsica, en el qual es fa especial èmfasi en l’educació, la prehabilitació i l’empoderament de pacient. Aquest es converteix en protagonista del procés, fent-lo més responsable i actiu en la seva recuperació.\nAl treball també hi han participat els professionals Albert Bigordà, Eva Ribó, Maria Aguilà, la doctora Reis Drudis, i el doctor Francesc Pallisó. Cal destacar que el Programa de Recuperació Millorada optimitza els resultats clínics i funcionals, redueix les despeses globals i presenta altes taxes de satisfacció.\nInof i Foto ACN\nArticle anteriorLa Crida-CUP abandona la comissió de Serveis Públics de l’Ajuntament de Lleida\nArticle següentMollerussa habilita tres noves portes al Pavelló Pla d’Urgell per incrementar l’aforament


la rabosa archivos | Alzira Ràdio\nDiumenge, 7m Cross Ciutat d’Alzira\n3 febrer, 2022 per Alzira Ràdio\nA partir del minut 29’09” Pablo Gómez parla del 7m Cross Ciutat d’Alzira que se celebrarà diumenge a la Ciutat de l’Esport Jorge Martínez “Aspar” i dels últims resultats del club.\nCategories Àrea Esportiva Etiquetes Cross Ciutat d'Alzira, la rabosa Deixa un comentari\nPluja de medalles de l’atletisme alzireny\n27 maig, 2021 per Alzira Ràdio\nPluja de medalles per al club d’atletisme la Rabosa al campionat autonòmic sub-14. A més, Diego Lledó es proclamà subcampió d’Espanya de curses per muntanya en edat escolar i Pablo Rosell ha aconseguit la mínima per al campionat d’Espanya de salt d’alçada. Comentem estos i més resultats amb el coordinador de l’escola de la Rabosa, … Read more\nCategories Àrea Esportiva Etiquetes atletisme, la rabosa Deixa un comentari\nManu Canet, bronze en el ct. Espanya sub-16 de llançament de pes\n21 desembre, 2020 per Alzira Ràdio\nAmb Alfredo Gómez comentem la medalla de bronze de Manu Canet en el campionat d’Espanya de llançament de pes sub-16 obtinguda ahir. Manu va fer un millor llançament de 15’07 m., millor marca personal. L’any passat ja va acabar 4t en el campionat d’Espanya a l’aire lliure. Escolta a Alfredo Gómez a partir de 22’38” … Read more\nCategories Àrea Esportiva Etiquetes la rabosa, Manu Canet Deixa un comentari\nJosé Marín i Aitana Valdés, 1r i 2a en el critèrium de marxa\n25 novembre, 2020 per Alzira Ràdio\nJosé Marín i Aitana Valdés aconseguiren dissabte els dos primers llocs en el critèrium de marxa realitzat a Alzira. El coordinador de l’escola, Pablo Gómez, parla també d’altres atletes destacats en diferents proves. Escolta’l en Àrea Esportiva a partir de 16’08”. Ir a descargar\nCategories Àrea Esportiva Etiquetes la rabosa Deixa un comentari\nL’Ajuntament d’Alzira destina 15.000 euros a l’esport femení i 7.500 a l’esport d’élit\n26 octubre, 2020 per Alzira Ràdio\nL’objectiu d’esta subvenció és, per a Regidoria d’Esports trencar, les barreres que limiten la participació de les dones en l’àmbit esportiu i el foment de la pràctica esportiva a la nostra ciutat. Així doncs, després de avaluar totes les sol·licituds dels clubs i segons les bases de la convocatòria, des de la Regidoria d’Esports s’ha … Read more\nCategories Economia, Esports, Informatius Etiquetes Ciutat d'Alzira, halterofilia, la rabosa, Subvencions Deixa un comentari


Galiana demana perdó pel seu 'playback' en anglés: "M'he adonat que no va ser la decisió més adequada" | Valencia Extra\nEl regidor d’Innovació a l’Ajuntament de València, Carlos Galiana, ha demanat aquest divendres disculpes pel seu ‘playback’ en anglés per a presentar a la ciutat com a candidata a Capital Europea de la Innovació i ha considerat que fer-ho “no va ser la decisió més adequada”. Ha explicat que va optar per dur a terme la seua intervenció amb un traductor simultani “amb la intenció que el missatge a transmetre arribara de la manera més clara possible”.\n“La decisió que vaig prendre ahir de realitzar la meua intervenció amb un traductor va ser amb la intenció que el missatge a transmetre arribara de la manera més clara possible, però vist amb distància m’he adonat que no va ser la més adequada”, ha exposat Galiana en un missatge remés als mitjans de comunicació després de la polèmica i crítiques sorgides per aqueix acte.\nL’edil va comparéixer amb una màscara cobrint-li la boca mentre una veu que no és la seua realitzava el discurs en anglés. La presentació va tindre lloc aquest dijous en el marc de les Jornades Europees de la Investigació i la Innovació, on sis ciutats es disputaven el títol de Capital Europea de la Innovació, que finalment va recaure en Lovaina (Bèlgica).\nEl responsable municipal va intervindre de manera telemàtica en l’acte per a defensar la candidatura de València, però, encara que la imatge era la de Galiana amb màscara i gesticulant, la veu que va pronunciar el discurs en anglés no és la seua, segons s’aprecia en el vídeo de la cerimònia de premis iCapital 2020 retransmesa per la Comissió Europea.\n“Lamente profundament que una acció puntual i individual estiga llevant protagonisme” a tot el “recorregut i treball” fet perquè València arribara a aquesta final, ha agregat Carlos Galiana, que ha ressaltat que aqueixa labor s’està realitzant des de fa anys en aquesta ciutat “des de diferents àrees” amb la finalitat de “situar-nos com un pol d’innovació recognoscible dins d’Europa”.\nEl titular d’Innovació ha assenyalat que com a responsable d’aquest departament “la màxima prioritat” que ha tingut “sempre ha sigut promoure a València com una ciutat referent a Europa a nivell de polítiques d’innovació i emprenedoria”.\n“Per això hem dedicat mesos de treball per a presentar a la Comissió Europea un projecte seriós i rigorós per a optar a la Capitalitat Europea d’Innovació en el 2020, i de fet així s’ha considerat pel jurat en haver arribat fins a l’última fase del procés i haver-nos atorgat un premi de 100.000 euros”, ha manifestat.\nGaliana ha comentat també que és “conscient” que la seua ‘playback’ en anglés per a defensar València “en cap moment va restar punts a la candidatura”.\n“He de demanar disculpes per aquesta decisió i així poder continuar treballant per a atraure inversions a la ciutat i desenvolupant polítiques i iniciatives innovadores, en les quals crec profundament”, ha afegit, al mateix temps que ha precisat que “només elles són les que han de tindre tot el focus i centre d’atenció”.


Espectacular vila amb vistes impressionants\nCasa, Comprar | Espanya, Costa Brava, Roses, Pau\nAprox. 1,177,673 USD\nE&V ID W-028USG\nSuperfície total 7.491,68 sqft\nSuperfície de la parcel·la 23.766,71 sqft\nTerrassa 2.152,78 sqft\nAquesta vila es troba a la urbanització "Els Olivars", una urbanització tranquil•la, i amb molta privacitat. El terreny té 2300 m2, i en total hi ha 660 m2 construïts, dels quals 300 m2 són habitables. La casa compta amb una zona exterior espectacular, on hi ha una impressionant piscina desbordant amb terrasses i barbacoa, i des d'on hi ha una vista increïble a la Badia de Roses i als Pirineus nevats. A la zona interior de la casa trobem un gran saló-menjador, molt lluminós i espaiós, a més d'una cuina americana, safareig, i 3 dormitoris amb bany en suite i vestidor en cada un. Tots els materials són de primera qualitat, moderns, i elegits amb molt bon gust. A més hi ha un garatge molt gran amb espai per a més de 5 cotxes, i una zona molt especial, on poder prendre un vi. La tranquil•litat, la privacitat, l'elegància, fan d'aquesta casa una vila excepcional.\nPau: Ubicació i entorn d'aquest immoble\nL’àrea residencial “Els Olivars” està al costat del poble català de “Pau” i ofereix una impressionant vista al mar i a la Badia de Roses. Restaurants i comerços es pot arribar en pocs minuts. En l’ urbanització trobem quasi exclusivament viles aïllades amb parcel.les de 1000 a 20000 metres quadrats. La ciutat costanera de Roses i les platges estan a uns sis quilòmetres, el parc natural “Cap de Creus” comença directament per sobre de la zona residencial.\nValor de consum d'energia 370 kWh/(m²*a)\nEncantadora masia catalana del segle XVIII\nEspanya, Costa Brava, Roses, Pau\nLa millor vista des de la millor casa\nVil.la luxosa a Pau\nPropietat de luxe amb piscina de 15 m i vistes\nFantastica Vila amb magnífiques vistes\nImpresionant casa de poble amb gran terreny\nMasia catalana amb 1 hectàrea de terreny\nGran casa conteporànea amb vistes panoràmiques\nCasa renovada de planta baixa a Pau, Els Olivars


Ampolles (article de Natàlia Cerezo)\nVivències. || J.MUNDET\nQuan érem petits i ens portaven d’excursió al terreno, un petit hort que tenia el meu avi més enllà de Sant Llorenç, m’agradava mirar les cuques de llum quan es feia de nit. Era l’únic insecte (a més de les marietes i les formigues) que no em feia por o fàstic. Si la iaia ja havia acabat de recollir la casa, i encara no ens tocaven la botzina des del camí de baix per marxar, s’ajupia al meu costat i totes dues miràvem el puntet fosforescent.\nLlavors jo li demanava que m’expliqués aquella vegada quan era petita i es va quedar embadalida mirant una cuca de llum al passadís de la casa de pagès on vivia, i com el seu germà, que portava un cove ple de paia, no la va veure, s’hi va entrebancar i tots dos van anar per terra. “Un altra vegada?” em deia ella, escandalitzada, però sempre m’ho acabava explicant. En aquelles repeticions, en els detalls que mai canviaven (la cuca de llum, el passadís, el cove de paia) hi havia el món de la iaia (un món de boscos espessos, de mussols, de treball de sol a sol, de tasses de caldo a la vora del foc). Era un passat que ja no existia, però que encara era a tot arreu (en les fotos en blanc i negre, en els programes vells del Pomell Artístic, en els llibres mig desfets que s’havia intercanviat amb els pastors que passaven per la granja) i que revivia quan ella me l’explicava.\nLa narrativa oral és un art molt difícil i el més antic de tots. La iaia forma part d’una cadena de centenars de milers d’anys. Tant hi fa que un avantpassat pelut expliqués com havia caçat un mamut o que els trobadors cantessin les gestes d’un cavaller calb o que un contacontes modern expliqués la Caputxeta Vermella en una llibreria. En algun lloc d’aquesta cadena de narradors hi ha la meva iaia (i segurament la vostra, també) llesta per llançar la seva història al temps, com qui llança una ampolla amb un missatge al mar.\nAgraïment del Grup Il·lusió\nAgraïment família Muntada Blancafort\nEi tiu, vine, que hi ha noies!\nUn altaveu a Europa contra les injustícies d’un Estat decadent


Campanyes de Google Adwords per CTEEP | SEM\nDesprés de realitzar el disseny web per al Centre Tècnic Europeu, una escola de formació de professionals amb seus a Barcelona i Girona, encarem una nova etapa en el seu pla de comunicació online: l'elaboració de campanyes de Google Adwords.\nEn l'àmbit del màrqueting on-line, sol ser habitual emprar una estratègia multi-canal, és a dir, no només centrada en un únic canal de comunicació, sinó que s'utilitzen múltiples, com pot ser una combinació de SEO, campanyes SEM, xarxes socials i e-mail màrqueting.\nEn el cas de CTEEP, comptant ja amb presència en xarxes socials i havent realitzat l'optimització del lloc web per al seu posicionament en cercadors, la revisió de les campanyes SEM ja actives s'ha convertit en un dels últims passos per consolidar la seva presència on- line.\nEl primer pas: anàlisi del sector\nMalgrat que l'estructura de les campanyes de cerca a Google Adwords sol ser similar en la majoria de casos, el comportament del sector variarà en funció de múltiples factors, com la maduresa del mateix o la presència de competidors. Tenir-los en compte i fer un anàlisi previ serà clau a l'hora d'optimitzar el rendiment de les campanyes.\nOptimització grups d'anuncis: paraules clau, anuncis i extensions\nTenint ja una estructura de campanyes i grups d'anuncis definida, haurem de plantejar si està responent correctament a les recerques que rebem, si haurem d'introduir modificacions o crear des de zero noves campanyes, grups d'anuncis o altres elements.\nPer exemple, en el cas de les paraules clau, podem plantejar les següents preguntes:\nEstan correctament estructurades en diferents grups d'anuncis?\nS'han ajustat els CPC correctament per a cadascuna d'elles?\nBusquem una estratègia orientada a clics o a conversions?\nEstem utilitzant els tipus de concordança adequats?\nHem d'introduir termes com a paraules negatives?\nExisteixen cerques en l'apartat Termes de cerca que no s'han contemplat?\nI un llarg etcètera de consideracions, en aquest cas només centrades en les paraules clau.\nRevisió de les landing page\nDepenent del tipus de lloc web i de les cerques que vulguem captar, dirigirem els nostres anuncis a destins diferents: pàgina principal, categories o, fins i tot, landing page dedicades.\nPer al cas que ens ocupa, en CTEEP comptem amb pàgines de destí específiques per a les diferents campanyes. Un escenari ideal per optimitzar el rendiment de les mateixes.\nOptimització de campanyes d'AdWords: un procés constant\nDonada la gran quantitat de variables que poden influir en el funcionament d'una campanya de Google Adwords, el procés per optimitzar-les no s'acaba mai. I és que se'ns poden plantejar múltiples situacions que afectin la seva productivitat: l'aparició d'un nou competidor, un canvi en les polítiques publicitàries de Google, el redisseny del web, etc.\nPer això, sempre hem de mantenir un ritme de revisió constant per a les campanyes a Google Adwords, i és en aquest punt el que ens trobem amb CTEEP.


Luxury Inn and Suites Taylor Taylor (TX) Estats Units - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n2003 West 2nd Street, Taylor, Taylor (TX), Estats Units - Veure al mapa\nMés informació sobre Luxury Inn and Suites Taylor\nAl visitar Taylor (TX), vosté es sentirà com a casa a Luxury Inn and Suites Taylor, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nA Luxury Inn and Suites Taylor, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, recepció 24 hores, magatzem d'equipatge, Zones públiques amb Wi-Fi, aparcament de cotxes.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. L'hotel ofereix instal.lacions fantàstiques, incloses bany, per ajudar-vos a relaxar després d'un carregat dia a la ciutat. Luxury Inn and Suites Taylor és una elecció inteligents per a viatgers a Taylor (TX), i ofereix una estada relaxant i sense molèsties.


El govern espanyol reclama l'IVA dels diners públics destinats a la CCMA i a diverses entitats culturals aquests darrers anys\nPoma de Girona denuncia que distribuïdores espanyoles fan treure l'etiqueta per evitar el 'boicot' al producte\tPoma de Girona denuncia que distribuïdores espanyoles fan treure l'etiqueta per evitar el 'boicot' al producte\nLes empreses catalanes se situen per davant en digitalització gràcies al MWC, segons Vodafone\tLes empreses catalanes se situen per davant en digitalització gràcies al MWC, segons Vodafone\nHisenda reclama 167,4 milions d'euros a la CCMA en concepte d'IVA\tHisenda reclama 167,4 milions d'euros a la CCMA en concepte d'IVA\nEl govern espanyol reclama l’IVA dels diners públics destinats a la CCMA i a diverses entitats culturals aquests darrers anys\nEl Ministeri d'Hisenda espanyol reclama 167, 4 milions d'euros a la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals\nEl Ministeri d’Hisenda espanyol ha reclamat l’IVA de les subvencions d’aquests darrers anys al festival Temporada Alta, el Mercat de les Flors, el Museu Nacional d’Art de Catalunya, el Teatre Lliure i la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA) per un canvi de criteri en l’aplicació de la llei. Concretament, reclama un milió d’euros al festival Temporada Alta, al Mercat de les Flors i al Museu Nacional d’Art de Catalunya. El Teatre Lliure, en canvi, hauria de pagar 1,3 milions d’euros i la CCMA 167,4.\nEl director del Temporada Alta, Salvador Sunyer, ha dit en un comunicat que, amb aquesta reclamació, difícilment el festival seria viable, que això era ‘un cop al sector’ i que tindria un ‘impacte irreversible’ en el festival, perquè enguany el pressupost volta els tres milions d’euros. També ha recordat que aquesta demanda xoca amb la mesura aprovada fa poc pel congrés espanyol de no aplicar l’IVA a les subvencions atorgades en cultura. Sunyer ha explicat que ara mateix el certamen no hi pot fer front i que cerca un aval d’entitats i empreses per a fer efectiu aquest pagament. El director del Temporada Alta ha anunciat que aniran als tribunals per evitar-lo.\nEl Museu Nacional d’Art de Catalunya (MNAC) i el Mercat de les Flors han confirmat que estan pendents de la resolució de les al·legacions i de procediments judicials. En canvi, el Teatre Lliure ha dit que el govern espanyol els reclama 1,3 milions d’euros per l’any 2016 però que no disposen d’aquest import. Pagar seria sinònim de tancar, diuen. El Mercat de les Flors també ha lamentat que pagar el milió d’euros que els reclamen implicaria el tancament temporal o la suspensió d’activitats.\nFonts del Teatre Lliure, que comparteix advocats amb el festival Temporada Alta pel mateix litigi, han explicat que els anys 2014 i 2015 van passar diverses auditories de l’Agència Tributària que van concloure ‘correctament’. Segons el MNAC, no és un afer nou, sinó que fa temps que hi lluiten. El museu ha presentat un recurs contra el que els reclama l’Agència Tributària i esperen guanyar i no haver-ho de pagar. Preveuen que el Ministeri també els reclami aviat l’IVA corresponent al 2016. El TNC no ha rebut cap requeriment. Segons que han dit, el juliol d’enguany van passar l’última inspecció del Ministeri pel que fa a l’IVA.\nEl gerent de l’Institut de Cultura de Barcelona, Valentí Oviedo, demana que totes aquestes institucions culturals no paguin res fins que no s’hagi fet el judici i no hi hagi sentència ferma. Assegura que els equipaments públics poden sol·licitar la ‘dispensa en garantia’, un mecanisme que permet de no pagar l’import fins que no hi hagi sentència ferma. Recomana de fer totes les al·legacions possibles i confia que, amb l’entrada en vigor de la llei de contractes aquest novembre, les subvencions no restaran subjectes a l’IVA i en un futur quedi justificat que no s’hagi de pagar això que reclama el govern espanyol abans de l’entrada en vigor de la norma.\nLa CCMA, darrera afectada pel canvi de criteri en l’aplicació de la llei\nL’Agència Estatal d’Administració Tributària del Ministeri d’Hisenda (AEAT) reclama 167,4 milions d’euros a la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA) del pagament dels imports per deducció de l’IVA dels anys 2015, 2016 i 2017. Concretament, el Ministeri d’Hisenda espanyol vol que la Corporació aboni l’IVA per les aportacions que la Generalitat ha fet a la Corporació aquests tres anys. Ja ha paralitzat el pagament a la CCMA de l’IVA que encara no ha abonat pendent del 2016 i del corresponent 2017, cosa que suposa un impacte global de 147 milions d’euros. A més, amb l’aprovació d’una modificació de la llei de l’IVA, publicada al BOE del 9 de novembre del 2017, causarà un impacte negatiu anual de 20,4 milions d’euros a partir del 2018.\nEn un comunicat, la CCMA ha expressat la ‘disconformitat’ amb aquesta reclamació i ha dit que compromet ‘greument’ la viabilitat de l’ens. A més, ha criticat que respon a un canvi de criteri de l’administració tributària i no és avalada per cap llei. D’una altra banda, la Corporació ha recordat que aquests darrers anys ha impulsat un pla de viabilitat per ajustar les despeses a la contenció pressupostària del sector públic a Catalunya amb un ‘esforç sense precedents’ amb mesures com la reducció de les estructures directives, de la plantilla i dels sous i la retallada fins a un 50% en la inversió de continguts i inversions. ‘Amb aquest esforç col·lectiu, la CCMA ha passat de gestionar-se amb 457,5 milions d’euros el 2010 a fer-ho amb 302,4 milions el 2017, fet que ha suposat una reducció del 34% dels recursos disponibles’, ha dit la Corporació.


Hip, hip, huuurra!!!: abril 2009\nUna vegada acabada la temporada de compes d'esquí de muntanya, és l'hora de tornar al trail o com deien per LLeida a còrrer per la serra.\nPer encetar la temporada, cap a Sant Feliu de LLobregat, on hi ha la cursa de les aixetes de 15,1 kms per la muntanya de Collserola. El dia es presentava guarro i amb una previssió dolenta. Malgrat tot, una organització implacable i amable ha aconseguit aglutinar més de 200 atletes.\nEns avien i ben aviat es forma un grupet de 4-6 unitats que anem a un ritme similar. Per davant hi ha un escapat que va intractable. Així anem passant els km, estirant-se cada vegada més el grupet. Passo el Mario, que retorna després d'un temps parat per una operació. Recorregut tècnic i trencacames. Malgrat tot en algun tram de pista em veig fent la goma per no perdre el contacte amb el grupet. I és que en els trams més favorables el atletes imposen una cadència que asfixia. Per sort meva en un tram de senda prou llarga i empinada puc recuperar tres llocs i em planto segon. Comença a ploure a bots i barrals i amb pocs minuts els corriols esdevenen torrents. Això és fer el garrí i cal anar en comte de no parir-se una bona hòstia. Però després de la pujada arriba la baixada i un jove atleta, sense coneixement, que baixa foll m'atrapa i em passa d'un salt. Ep mestre!\nEncara queda un "repechón" duríssim per arribar a un mirador i ja no puc recuperar el lloc perdut. Ja no queden més tiros a la recamara. Fem tota la baixada i ens plantem de nou a l'asfalt de Sant Feliu on començo una sèrie d'atacs molt ben contestats. Al final, poc abans d'arribar a la Rambla final, el rival cedeix i recupero el segon lloc. Què llarga és la Rambla quan ja esgotat em veig obligat a girar-me cada dos per tres per evitar sorpreses d'última hora. Creuo meta rebentat però content. Cursa guapa i épica.\nPoc després arriba el Mario (7è) que sols fa un mes que corre i ja comença a sirgar. Més tard el Gelardo, la revalació bomberil de la cursa de bombers, un altre que també combina l'esportiva amb el running. Debutava en les curses de muntanya i al final se li ha fet una mica llarga. I per últim, de la ACE BOMBERS BCN, el Jofre més avessat a aquests terrenys ha donat més bona imatge que a la de bombers. Content per haver recuperat minuts percentualment respecte al Gelardo en la de bombers.\nDe premi una aixeta per instal.lar a casa i un forrito:\nA més samarreta tècnica en el sorteig. El Jofre també es fira amb una samarreta tècnica, mentre que el Mario indignat encara està impugnant el sorteig il.legal de material. El pobre per no pillar, no ha pescat cap de les últimes samarretes que tiraven a l'estil "ramo flores en la boda".\nAl final foto de miguelitos i fins l'any que ve:\nPublicado por robert en 4:38 No hay comentarios:\nPublicado por robert en 8:14 8 comentarios:\nEl dia 19 es va celebrar la darrera cursa de la Copa Catalana, que a més és Campionat de Catalunya per equips. Després d'uns dies de tirar trastos a diferents parelletes, em trobo tirat com una colilla en busca d'un compi en condicions. Truco a l'Albert que s'havia rajat i estava de vacacions per Menorca aclimatant i just torna el dissabte al vespre:\n-Noi, que hi anem en el dia, correm, tornem i ja dormirem!\n-Deixa'm que ho plantegi i et dic algo\nA la mitha hora:\n-Ok, a la feina!\nAixí que em trobo a les 3:45 sortint de casa cap a Lleida creuant-me amb la penya de fiesta. Per sort, a aquestes hores, l'autovia ja estava posada. Ens trobem amb l'Albert i cap a la boca sud del túnel de Viella.\nCoincidint amb el Ral.li es celebra el Trofeo Mezzalama, la que diuen que és la millor cursa d'esquí de muntanya del calendari. Així que la majoria de catalans de nivell estan a Itàlia.\nPerò en arribar comencen a aparèixer bons corredors i més gent que no semblava en un primer moment, així el podi estarà carillo.\nEns avien per una pista amb els esquís a la motxila. Amb l'adrenalina de la sortida, i anar a peu, em trobo al poc liderant la cursa. Però no com un espontani buscant sortir a la foto. Tampoc com en d'altres époques que duravem 5 minuts. Em supermotivo i una mica més i paro per cridar:\n"HO HAVEU VIST, LA MARE QUE EM VA PARIR!".\nLlàstima que després del còrrer ja amb els esquís als peus , anem per una pista planera. I clar, passen com a coets lliscadors el Wilfrid (francés) i compi. I també ens passa el Putxi (andorrà). I els cardona ja els tenim enganxats a roda. Així anem durant la primera llarga pujada. Baixada amb neu guarra on estem barrejats els 3 equips.\nSegona pujada i comencen els meus problemes, em salta la pell. Merda! Torno a pillar al grupeto, però ja anem tancant el grup. A la tercera pujada, em torna a saltar la pell. Dos vegades merda! I ja hi ha un distància díficil de recuperar. I per la quarta, de 50 metres de desnivell, ja no m'enganxa cap pell i me'n té que passar una m'Albert fent un canvi super lent.\nAixí que afrontem la llarga baixada a trams amb neu guarrilla defensant la quarta posició. Aquest cop el Palacios i els Cardona m'han fotut la pell, cosa que no va ser així a la Poca Traça. Al final, hem estat els Sotscampions de Catalunya!\nM'ha fet molta gràcia veure tota la gent històrica del CEC pels diferents controls.\nAquesta és una cursa en la que sempre m'han acompanyat els contratemps de diferent índole:\nL'any 96 a la Pica d'Estats per la vessant francesa amb el Joan Maria als vint minuts de cursa, se'm va arrancar la fixació de l'esquí i ens vem quedar amb cara tontos. Vem baixar al cotxe, anar a una estació d'esquí propera, llogar uns esquís i tornar a sortir 3 hores després. Aconseguint passar tots els controls i completant l'itinerari que en aquella época es deia "Categoria OR".\nL'any 98 a la Maladeta amb el Joan Maria, tornavem d'haver acabat la Pierra. I als vint minuts de sortir i pels llanos de l'hospital, liderant la cursa. El Joan Maria va patir l'atac de Monsieur Massou (pajarón) i va quedar pàl.lid i indesposat per seguir. Jo, fora de cursa, vaig arribar amb els primers.\nL'any 99 al Eriste-Posets amb el Joan Maria, va ser l'excepció que confirma la regla i sense més contratemps vem guanyar-lo.\nL'any 2003 a Boí amb el Bedoya, vam pillar de valent el primer dia amb les pells passant a ser els "cotxe escobas", i després a recuperar llocs.\nPublicado por robert en 7:14 No hay comentarios:\nHan publicat més fotos de la cursa de la Poca Traça,\naqui es veu la meva sortida explosiva al darrera del grup de davant (el del mono taronja amb casc blau):\ni aqui la prova fedacient de que vem aconseguir el 5è lloc, us deixo tota la seqüenica que no té desperdici (per fer-vos una idea de la velocitat de l'arribada fixeu-vos amb la distancia que fa el Palacios per terra. El primer que arriba és el Pelegrina, a l'esquerra de les fotos el German i a la dreta un servidor. Llàstima que a la classificació constem com "abandonó" després de protagonitzar tant espectacle!!!\nPublicado por robert en 12:51 1 comentario:\nPublicado por robert en 1:09 No hay comentarios:\nAvui, després de deixar la Laia i l'Ares als coles he pujat a Rassos de Peguera. Al començament del port una boira intensa m'aguraba un mal entreno. Per en guanyar una mica més d'alçada s'ha obert i m'he trobat un paquetón de neu verge per desvirgar!\nAixí que m'he tirat un parell d'hores sirgant i obrint aquestes traces que podeu veure. N'hi ha tanta que mola baixar amb les pells posades per poder obrir traça de baixada!\nAixò garantitza neu uns quants dies més, no molts, ja que la calor és important.


La Penya Solera premiarà Alexia Putellas amb el primer Memorial Joan Juan Tresserras | Ràdio Calella Televisió\nLa davantera i segona capitana del Barça femení, Alexia Putellas, rebrà el primer Memorial Joan Juan Tresserras que ha instaurat la Penya Solera Barcelonista de Calella per reconèixer i donar rellevància al futbol femení del club blaugrana. La previsió és entregar-lo a la tardor, juntament amb el Memorial Mario Munt al jugador del Barça B amb més projecció. L’escollit aquest any per sumar-se a la llista que va estrenar Andrés Iniesta és el davanter Ansu Fati.\nJoan Juan Tresserras va ser un dels directius de la Penya Solera Barcelonista de Calella que va deixar petjada en l’entitat i se l’ha volgut recordar instaurant un reconeixement que, sota el seu nom, premiï la millor jugadora del Barça femení. El primer guardó s’entregarà a la jugadora catalana Alexia Putellas. “Ha fet una temporada fabulosa”, ha assegurat el president de la Solera, Isidre Argelés en declaracions a Ràdio Calella TV.\nL’afició de la Solera pel futbol femení ve de lluny, i així ho ha volgut posar de relleu Argelés. Ha explicat que assisteixen als partits del Barça femení i que, fins i tot, van dedicar-li un dels estands de la Fira de Calella i l’Alt Maresme.\nL’any 2014 vam dedicar l’estand al futbol femení i, per això, vam omplir-lo de fotografies de les nostres jugadores. No és d’ara que tenim afició i seguim el Barça femení, portem anys d’avantatge als que demanen valorar l’esport.\nPutellas inaugurarà la llista de jugadores premiades amb el Memorial Joan Juan Tresserres; com va fer-ho Andrés Iniesta en el cas del Memorial Mario Munt, dedicat al jugador del Barça B amb millor projecció. La Penya Solera Barcelonista de Calella ha decidit entregar-lo a un dels jugadors que han estat revelació de la temporada per les seves actuacions amb el filial però també per les participacions, amb exhibició inclosa, que ha tingut amb el primer equip. És Ansu Fati, i sembla que el seu nom, en aquesta divuitena edició del memorial estava cantat.\nEntenem que és el jugador del filial que té més futur. Sí, tothom parla d’ell, però nosaltres ens basem amb el que ha fet sobre el camp a l’hora de prendre la decisió.\nLa previsió és fer l’entrega dels dos reconeixement a finals d’any, entre setembre i octubre; amb el dubte de l’assistència dels premiats, i no per culpa de la crisi sanitària.\nEl que sí s’ha hagut d’ajornar pel context actual són les celebracions de l’aniversari de la Penya Solera Barcelonista de Calella: la revetlla al Passeig Manuel Puigvert i el dinar de germanor que se celebra de forma bianual i que es trasllada al 2021.\nSegüent Els Udols, els sardanistes i el Cor Harmonia retornen 36.237 euros de subvencions\nAnterior L’Institut farà classes de preparació de la selectivitat per als seus alumnes\nCalella Marxa organitza una caminada per la Marató


Eugenia Mateu i Jordi Serra guanyen el circuit de Copa d'Espanya CIT d'esquí alpí - Diari de la neu\nEugenia Mateu i Jordi Serra guanyen el circuit de Copa d'Espanya CIT d'esquí alpí\nLa Copa d'Espanya destinada a esquiadors Ciutadans (CIT) ha acabat després de 5 fases disputades en estacions del Pirineu\nCompetició, Pallars SobiràRFEDI 15.04.201720.45 h\nEugenia Mateu i Jordi Serra guanyen el circuit de Copa d'Espanya CIT d'esquí alpí Autor/a: RFEDI\nLa Copa d'Espanya destinada a esquiadors Ciutadans (CIT) ha acabat després de 5 fases disputades en estacions del Pirineu amb el resultat de dos catalans, Eugènia Mateu i Jordi Serra, com a guanyadors del circuit.\nEspot, d'Skipallars, va acollir del 7 al 9 d'abril els Campionats d'Espanya d'esquí alpí Absoluts en què també es van computar els campions d'Espanya de les categories de Ciutadans i U21 i van ser la fase final de la Copa d'Espanya CIT.\nAquesta prova de Campionats d'Espanya, després de les 5 fases amb les curses del Trofeu Viladomat al Pas de la Casa, Derby Internacional CIT a La Molina, el Top CAEI a Baqueira Beret ia Espot els Cts de Catalunya i posteriorment els citats Cts d'Espanya que van servir per tancar la Copa d'Espanya de CIT.\nAquest circuit, afavorit per RFEDI en col·laboració amb les federacions autonòmiques i clubs organitzadors, té com a objectiu incentivar als esquiadors de clubs que es troben en categories superiors perquè mantinguin la seva afició a l'esquí de competició i alhora enriqueixin amb la seva experiència als esquiadors més joves.\nEn dones, Mateu ha demostrat un clar domini en aquesta categoria guanyant en 5 de les 11 proves celebrades. A més, ha confirmat la seva gran polivalència a l'imposar-se tant en proves tècniques com de velocitat. Pel que fa als homes, el duel entre Serra i Salarich ha estat per emmarcar amb la victòria final per al del GRANUEC. Tots dos s'han imposat en 4 carreres, però Serra ha aconseguit puntuar en totes les proves del circuit de manera que s'ha portat la Copa d'Espanya per tan sols 60 punts d'avantatge.\nEl podi final de la Copa d'Espanya CIT ha estat:\n1 Jordi Serra GRANUEC-FCEH 860 punts\n2 Xavier Salarich LMCE-FCEH 800 punts\n3 Nil Sellas CANMC-FCEH 440 punts\n1 Eugenia Mateu LMCE-FCEH 850 punts\n2 Alba Forné LMCE-FCEH 572 punts\n3 Noelia Gasenica CEJCA-FADI 515 punts\nEl diumenge 9 d'abril també es va disputar el Campionat d'Espanya CIT de Súper-G. La guanyadora va ser l'aragonesa Inda Garín (CEJCA-FADI) seguida de les catalanes Eugènia Mateu i Alba Forné (ambdues de LMCE-FCEH). Garín va marcar un crono de 49.54, Mateu de 49.72 i la tercera al podi va entrar amb 51.04. En homes, el podi es va compondre de Jordi Serra (GRANUEC-FCEH) amb un crono de 47.91 seguit de l'experimentat Xavier Salarich (LMCE-FCEH) amb 47.99 i el bronze amb 48.34 va ser per a Iker Gastaminza (CEVA-FCEH).\nPodis dels joves\nEn la categoria U21 també es van disputar els Campionats d'Espanya en la modalitat de Súper-G amb els següents resultats:\n3-Sofia Gandarias CEC-FADI 48.53