el Renaixement | enciclopèdia.cat\nConcepte i abast del Renaixement\nLa producció literària\nLa literatura renaixentista als Països Catalans\nL’art renaixentista als Països Catalans\nEl pensament filosòfic\nTant els extrems cronològics com la mateixa essència històrica d’aquest període són, encara a l’actualitat, objectes de moltes discussions. D’entrada, hom pot afirmar que el concepte de Renaixement és correlatiu al concepte d’edat mitjana: neix com una oposició que es disposa a edificar una nova civilització, forta i poderosa, que pretén de substituir els segles de barbàrie transcorreguts des de la caiguda de l’imperi Romà. Hom mira d’establir novament una ben determinada “classicitat'' que cal imitar i prendre com a model, per tal de fer sorgir, en la història de la literatura i en la de l’art, el concepte d’"època d’or'', localitzat, aproximadament, en la segona meitat del segle XV i en la primera meitat del XVI italians. Les etapes anteriors (segle XIV i primera meitat del XV) són considerades per alguns historiadors no pas com l’edat del Renaixement, sinó com el moment de l’humanisme, en tant que aquest és com una preparació del període renaixentista. Aquest criteri, tan fortament arrelat en la tradició, determinà àdhuc la manera de pensar de Burckhardt, el qual, en el seu llibre Kultur der Renaissance in Italien (1860), oferí una visió de conjunt del Renaixement, conferint-li el valor històric determinat, que havia d’esdevenir clàssica. Calgué, però, aprofundir el coneixement dels lligams de continuïtat existents entre el Renaixement i les etapes que l’havien precedit, així com també de les etapes que el seguiren, per a veure fins a quin punt la “descoberta de l’home i de la natura'' —proclamada per Michelet i després per Burckhardt com a característica essencial del Renaixement— influí la civilització europea a partir del segle XVI. Tot un seguit de recerques, efectuades en tots els camps pels investigadors més diversos (des de B. Spaventa, W. Dilthey, G. Gentile, etc., fins a H. Thode, G. Volpe), contribuïren no solament a la valoració artisticoliterària del fenomen, sinó també a la valoració psicològica i, encara més, a una valoració substancialment ideològica, segons la qual eren evidents les arrels religioses, que per la seva presència, donaven al moviment de renaixença una complexitat de motius, una força creadora i una energia vital molt més àmplies i profundes. Això obligà a estudiar amb punts de vista totalment nous la qüestió dels lligams entre el ressorgiment de l’antiguitat clàssica i el Renaixement pròpiament dit. Transferits els orígens d’aquest a una data bastant anterior al conreu de la prosa llatina i a la febril recerca de còdexs que efectuaren els humanistes, semblà evident que el refloriment de l’amor pels antics havia estat no pas la causa, sinó l’efecte, de la renovada vida dels italians dels segles XIII-XVI, perquè aquests, en llur desig de crear-se un món espiritual propi, que respongués, millor que les velles ideologies religiosofeudals, a les noves necessitats dels temps nous i de l’ànima popular nascuda en els comuni, cercaven en el món clàssic uns models a imitar, unes normes de vida, el programa de pensament i d’acció. Examinada la qüestió des d’aquesta perspectiva (i deixant de banda altres consideracions, com l’existència d’una etapa renaixentista a la França del segle XII, o en altres països, defensada per alguns estudiosos), la importància del Renaixement rau en el fet que expressa la primera fissura social i cultural que es produeix en el trànsit de l’edat mitjana a l’edat moderna. Els vells poders són destronats i, en oposició a aquests, és proclamat el règim de competència lliure sota l’imperi lliure de la llei natural. Hom lluità per afermar una democràcia que no fou altra que l’oposició als privilegis dels poders tradicionals del clergat i de la noblesa i, en conseqüència, la negació dels valors en els quals aquestes dues classes socials fonamentaven llur situació privilegiada. Alhora s’afirmà un nou principi de selecció fundat, no pas en criteris de naixement i tradició, sinó en criteris estrictament individuals, fruit d’una profunda transformació social motivada, entre altres raons, per l’aparició del diner, causa primordial de l’apogeu de la indústria que alterà, profundament, la composició de les diverses classes socials.\nPàgina de la Bíblia de Gutenberg en un exemplar del 1450 conservat a la BnF\nL’evolució de la història, a Europa, provocà, als segles XV-XVI, un canvi molt profund en la manera d’ésser i de viure dels europeus, visible en els diferents camps de l’activitat humana: la religió, el pensament, la política, l’economia, l’art, la literatura, etc. El procés s’inicià ja a la baixa edat mitjana, sobretot a les ciutats d’Itàlia i als Països Baixos. La difusió de la impremta amb tipus mòbils metàl·lics (Gutenberg) a partir de mitjan segle XV actuà com un poderós catalitzador del procés en facilitar la propagació de les idees. Es produí, a partir del segle XVI, un creixement demogràfic considerable, i s’inicià un període d’expansió econòmica. Hom artigà noves terres, per bé que el millorament de la vida dels camperols no fou general, sinó que en alguns països, com Alemanya, els camperols sofriren un empitjorament de llur condició, una nova servitud. La circulació monetària —gràcies a l’augment de la producció de les mines d’argent europea i a l’arribada de l’or i l’argent americans— augmentà, i el comerç, sobretot atlàntic, prengué una nova embranzida. Les comunicacions milloraren. Els preus experimentaren una alça molt forta. La producció industrial es renovà i fou creada una nova indústria de tipus rural, al marge de la reglamentació gremial. Començà a prendre força una nova classe social, la burgesia, que anirà assumint el poder econòmic, en un sistema capitalista incipient, de tipus comercial. Col·laboraren a l’expansió econòmica tot un seguit de descobriments geogràfics que foren possibles gràcies a uns avenços tècnics importants, com foren el perfeccionament de la brúixola, de la cartografia i de les tècniques de construcció naval (caravel·la); hi ajudaren també motius d’ordre econòmic (la necessitat de descobrir una nova ruta de les espècies que suplís la tradicional, controlada ara pels turcs, i d’obtenir noves fonts de metalls preciosos), i l’esperit d’aventura, fruit de la nova mentalitat, i que havia estat preparat per les narracions de Marco Polo, al segle XIII. Portugal i Castella en foren capdavanters. Portugal no cedí fins a trobar el camí de l’Índia vorejant Àfrica: el 1487 Bartolomeu Dias passava el cap de Bona Esperança i el 1498 Vasco da Gama arribava a l’Índia. Cristòfor Colom protagonitzà el descobriment d’Amèrica (1492) i a Castella hom inicià les exploracions, a càrrec d’Alonso de Ojeda, Vicente Yáñez Pinzón, Juan Díaz de Solís, etc., i la conquesta, amb Cortés, Pizarro, Valdivia, etc. A través de l’istme de Panamà, Vasco Núñez de Balboa arribà al Pacífic (1513) i l’expedició de Magalhães i Elcano circumnavegà el món (1519-22), i donà pas a l’exploració d’Oceania, iniciada per Saavedra i Villalobos. Des d’un punt de mira polític, arreu d’Europa es consolidaren les monarquies autoritàries, en les quals els monarques intentaren d’exercir llur poder d’una manera efectiva, d’acord amb les teories de Maquiavel. L’exèrcit i la diplomàcia esdevingueren permanents. A la primeria del segle XVI, a Anglaterra, superada la guerra de les Dues Roses, els Tudor (Enric VII i Enric VIII) impulsaren una monarquia autoritària. Igualment França, després de la guerra dels Cent Anys, iniciava una etapa de prosperitat amb Lluís XI, que encarnava una monarquia forta i nacionalista, més i més absolutista, sobretot amb Francesc I i Enric II. A la península Ibèrica, la Corona de Castella esdevingué clarament hegemònica. Els Reis Catòlics instauraren una monarquia autoritària, acabaren la Reconquesta i iniciaren una política europea ambiciosa. Itàlia estava fragmentada en nombrosos estats que, bé que presentaven una notable puixança econòmica, políticament eren febles. Carles V intentà de dur a la pràctica un ideal d'universitas christiana, en lluita contra la França de Francesc I i els turcs, que el 1453 s’havien emparat de Constantinoble i el 1529 amenaçaren Viena.\nEl canvi de mentalitat més evident, però, es produí en el camp religiós, on el terreny era adobat per les crítiques que Savonarola i Erasme de Rotterdam havien dirigit contra el luxe i el sistema de vida de la jerarquia eclesiàstica. A Alemanya, Martí Luter inicià la Reforma i les noves idees s’estengueren amb rapidesa per tota l’Europa nòrdica i occidental, i toparen violentament amb el projecte polític de Carles V, que no aconseguí d’anul·lar-les. A Suïssa, on Zwingli les havia introduïdes, nasqué una interpretació més radical impulsada per Calví (calvinisme), que s’estengué per França i els Països Baixos. A la Gran Bretanya, Enric VIII protagonitzà un cisma que donà lloc a la creació de l’Església anglicana. A l’Església catòlica s’inicià, com a reacció, un altre moviment reformador (Contrareforma), que trobà el seu defensor més decidit en la Companyia de Jesús (jesuïta) i que cristal·litzà en el concili de Trento. Però aquest canvi de mentalitat no es limità al camp de les idees religioses, sinó que repercutí en tots els àmbits de l’activitat humana. Sorgí així la figura de l'home universal, caracteritzat per una inesgotable curiositat científica: el seu representant més característic fou Leonardo da Vinci. La ciència, recollint la reivindicació del coneixement experimental que féu Roger Bacon a la segona meitat del segle XIII, féu importants avenços, que prepararen el terreny a l’evolució posterior. El polonès Nicolau Copèrnic, que subvertí el sistema geocèntric de l’astronomia clàssica, i els metges Vesalius i Servet en són els homes més representatius. Tot aquest conjunt de fenòmens, actuant en una interdependència fecunda, obrí al món occidental unes perspectives que configuraren una nova etapa històrica: els temps moderns.\nRetrat de Francesco Petrarca\nCal considerar el Renaixement no solament com un redescobriment dels ideals clàssics, atès que l’edat mitjana fou també en gran mesura clàssica, concretament llatina, sinó com una nova manera de veure l’antiguitat, d’interpretar l’obra literària o artística: aquesta és ara bella en ella mateixa i font d’admiració i plaer (aspectes negats a la mentalitat medieval). En primer lloc, el paper de l’humanisme, afavorit després per la invenció (1450) i la ràpida difusió de la impremta, esdevingué fonamental. Fou fonamental, també, la influència decisiva que Petrarca (i també Boccaccio) exercí no solament a Itàlia mateix, sinó també a la resta d’Europa. El petrarquisme i la concepció neoplatònica de l’amor, a la qual contribuïren sobretot M. Ficino, Lleó Hebreu, B. de Castiglione i P. Bembo, entre altres, constituïren els dos corrents nodridors principals de la nova literatura, especialment de la poesia, i cal afegir-hi una altra fita, L’Arcàdia d’I. Sannazaro, que influí bàsicament en la literatura pastoral arreu d’Europa. Cal no oblidar tampoc la influència d’Erasme, notable a tot Europa en els aspectes religiosos i filològics, i obres clau com Il Cortegiano de B. de Castiglione i Il Principe de Maquiavel, que reflectiren millor els ideals del nou home renaixentista i el seu entorn social, polític, filosòfic, estètic, etc. Assolida la plenitud de la llengua vulgar amb la defensa definitiva de P. Bembo (Prose della volgar lingua, 1525), el petrarquisme italià comptà amb conreadors tan importants com Bembo mateix, L. Tansillo, B. Tasso i Ariosto, bé que l’obra renaixentista per excel·lència, una de les obres cabdals de tota la literatura italiana, és el poema èpic d’aquest darrer autor, l'Orlando furioso.\nLa narrativa compta amb figures com M. Bandello, i en el teatre amb l’humanista A. Poliziano, G. Rucellai, P. Aretino, àdhuc Maquiavel amb La Mandragola i Ruzzante. Per a cloure el període renaixentista cal destacar la figura de T. Tasso, poeta líric, cavalleresc, amb la Gerusalemme liberata i autor del drama pastoral Aminta, de tanta influència posterior. El Renaixement italià influí poderosament en la resta d’Europa.\nEn la literatura castellana, i després d’una brillant etapa humanista, aquesta es continua en la tasca de Nebrija i la Biblia Políglota d’Alcalá, amb erudits de la talla del Pinciano, M. Cano, F. Suárez, B. Arias Montano, el Broncense, etc. La influència d’Erasme, particularment forta a la península Ibèrica durant l’època de l’emperador Carles, informà l’obra dels germans Alfonso i Juan de Valdés, aquest darrer autor d’una obra cabdal, el Diálogo de la lengua. Quant a la poesia, la introducció de les formes italianes, així com dels corrents petrarquista i neoplatònic, fou deguda a J. Boscà i sobretot a Garcilaso de la Vega, el qual influí en gairebé tota la poesia posterior: Cetina, D. Hurtado de Mendoza, etc. La novel·la d’aquest període ofereix la proliferació de les obres de cavalleries (continuacions de l'Amadís, Palmerines, etc.) i l’aparició del gènere picaresc (novel·la picaresca) amb el Lazarillo de Tormes. A la segona meitat del segle, època de Felip II, pertanyen Luis de León, F. de Herrera, F. de Aldana, F. de Figuera, L. Barahona de Soto, B. del Alcázar i molts altres. Mereix un esment especial l’ascètica, amb Luis de Granada, i la mística, amb santa Teresa de Jesús i sant Joan de la Creu. En prosa es destacaren la novel·la pastoral, sobretot amb la Diana de J. de Montemayor, i altres gèneres. Finalment, el teatre tingué grans figures com el darrer J. del Encina, B. de Torres Naharro, Gil Vicente, portuguès bilingüe, Lope de Rueda i Juan de la Cueva. Per a cloure aquest període caldria citar Miguel de Cervantes, l’excepcional figura que participà encara plenament en l’estol renaixentista i conegué ja la nova època barroca.\nA Portugal, el bilingüe F. Sà de Miranda fou l’introductor de la nova poesia italiana, sobretot a través de Garcilaso; L. de Camões, amb les seves Lusiadas fou el millor poeta de l’època, així com B. Ribeiro fou el millor prosista. En el teatre cal esmentar la producció en llengua portuguesa de Gil Vicente i les tragèdies d’estil clàssic d’A. Ferreira. El Renaixement a França fou afavorit amb la creació del Collège de France (1530) per Francesc I. En primer lloc, la prosa té la gran figura de Rabelais amb les seves obres Gargantua i Pantagruel i Margarida d’Angulema. El petrarquisme informà el grup de La Pléiade, amb poetes com P. Ronsard, J. du Bellay, J. A. du Baïf, etc. També a França arribà l’esperit renaixentista de la defensa de la llengua vulgar, com féu Du Bellay en la Défense et Illustration de la langue française. Finalment cal remarcar la figura de M. de Montaigne.\nEl Renaixement fou més tardà i menys radical a Anglaterra. Deixant a part humanistes de la talla de T. More, per exemple, la literatura ofereix poetes com T. Wyat, introductor del sonet italià, i H. Howard. El període més brillant és representat pels prosistes J. Lyly, Ph. Sidney i E. Spencer i sobretot pels autors teatrals, com Ch. Marlowe i sobretot per la figura capdavantera de W. Shakespeare, sense oblidar altres autors del teatre isabelí, com Ben Jonson, T. Dekker, T. Middleton. J. Fletcher, etc. A Alemanya el Renaixement es veié determinat per la Reforma, moviment al qual es dedicaren totalment els humanistes, com U. von Hutten i altres. Luter emprengué la traducció a l’alemany de la Bíblia. En el drama es destaca una figura coneguda, Hans Sachs, i en la narrativa, J. Fischard i J. Wickram.\nLes primeres manifestacions dels corrents renaixentistes als Països Catalans vingueren d’Itàlia i es feren ja palesos en el regnat de Joan I. Els secretaris de la cancelleria reial, redactors de documents en llatí, foren els primers a sentir l’afany de millorar la llatinitat, i, moguts per l’exemple de Petrarca, volgueren elevar el llatí que empraven a la dignitat de la prosa ciceroniana. Un valuós i primerenc testimoni d’aquesta aspiració és l’epistolari llatí entre Bartomeu Sirvent i altres secretaris del temps de Joan I, situat entre els anys 1381 i 1400. Gairebé contemporani d’aquest recull degué ésser el carteig llatí sobre el Cisma d’Occident, bescanviat entre Pere Despont i Lluís Carbonell, encara inèdit, conservat a la catedral de Girona, precursor precoç dels epistolaris humanístics de la plenitud del Renaixement.\nPer aquests mateixos anys aparegué la primera manifestació petrarquesa en les lletres catalanes, que és la traducció feta per Bernat Metge, el 1388 , de la Historia de Valter e de la pacient Griselda, el darrer conte del Decamerone, posat en llatí per Petrarca. Aquesta traducció, així com les lletres dedicatòries a Isabel de Guimerà, que l’acompanyen, són una anticipació de la prosa precisa i bellament ordenada, amb perfecta fusió de cultisme i llengua viva, que el 1398 Bernat Metge oferia en Lo somni, en els nombrosos plagis del qual hi ha passatges de Ciceró, Petrarca, Boccaccio i d’altres, traslladats en una prosa catalana que no ha estat superada. Aquesta maduresa, que hom pot apreciar també en la prosa d’Antoni Canals, contemporani de Bernat Metge, en obres de caràcter narratiu, didàctic i religiós del segle XV, i en Joan Roís de Corella a la fi del segle, no sempre es troba en els traductors directes d’obres clàssiques al català de la fi del segle XIV i del segle XV: Ferrer Saiol, Guillem Nicolau, Guillem de Copons, Antoni de Vilaragut, Nicolau de Quilis, Ferran Valentí —humanista deixeble de Leonardo Bruni d’Arezzo i d’Il Panormita—, Francesc Alegre i Lluís de Fenollet. Alguns d’aquests traductors, encara poc madurs, són contemporanis d’Alfons el Magnànim, en la cort del qual, a Nàpols, acudiren figures molt representatives de l’humanisme italià, com Antonio Beccadelli Il Panormita, Lorenzo Valla, Leonardo Bruni d’Arezzo i Filelfo, alguns dels quals exerciren una influència decisiva damunt els secretaris catalans. D’altra banda vingueren a la península Ibèrica Luci Marineu Sícul i Antonio i Alessandro Geraldino, que tingueren contactes amb els medis renaixentistes catalans. Aquestes relacions comunicaren a sectors importants de la cultura catalana el segell peculiar del Renaixement.\nA part les mostres primerenques esmentades, fou durant el regnat de Ferran II quan el Renaixement arrelà amb força als Països Catalans. El Liber elegantiorum de Joan Esteve, redactat el 1472, és el primer repertori de frases llatines amb correspondències catalanes. Fou publicat a Venècia el 1489, tres anys abans que el Dictionarium latino-hispanicum de Nebrija. Les primeres impremtes de Barcelona i de València s’encetaren amb texts humanístics. El primer llibre datat imprès a Barcelona fou la Grammatica de Perotti del 1475, publicada a instància del secretari reial Joan Peiró, format a Itàlia (Vir etsi hispanus latinus tamen et in Latio educatus), i d’un grup d’homes lletrats. A València, la primera impremta publicà un grup d’opuscles en llatí destinats a l’aprenentatge de la bona llatinitat, com les Faules d’Isop, traduïdes al llatí per Lorenzo Valla, les Elegantiolae d’Augustinus Datus, la traducció llatina de les epístoles de Phalaris per Leonardo Bruni d’Arezzo, i altres. El cardenal Joan Margarit (1422-84), bisbe de Girona, és autor de Corona regum, un tractat polític, i d’una obra històrica, Paralipomenon Hispaniae, publicada a Granada el 1540, molts anys després de la seva mort, en la qual ja traspua el cesarisme del Renaixement. El carteig llatí de l’arxiver reial, Pere Miquel Carbonell (1434-1517), és una clara imitació dels carteigs humanístics. Els seus corresponents són homes de relleu en la cultura catalana, com els juristes Francesc de Casa-sàgia i Joan Vilar, el bibliòfil Guillem Fuster, frare de Sant Jeroni de la Murtra, i els erudits Teseu Valentí i Jeroni Pau. Aquest darrer, cosí de Carbonell, era hel·lenista, i fou familiar i bibliotecari d’Alexandre VI.\nRetrat de Joan Lluís Vives (1492 — 1540) realitzat el segle XVII per un autor desconegut\nEl Renaixement arribà a la seva plenitud al segle XVI. Aleshores l’humanisme féu nombrosos prosèlits en l’aristocràcia i l’alta burgesia, i tot i no comptar amb cap figura de primer ordre, a Barcelona i a València es respirà un dens ambient cultural. L’ensenyament del llatí fou modernitzat i les obres gramaticals de Nebrija substituïren el medieval i antiquat Doctrinale puerorum d’Alexandre de Villedieu. Hi ha una edició de les Introductiones latinae de Nebrija, de Barcelona (1497). El Dictionarium latino-hispanicum de Nebrija fou catalanitzat per Gabriel Busa, i hi ha edicions barcelonines dels anys 1507, 1522 i 1560. L’edició del 1584 es publicà ja amb les equivalències castellanes, i esdevingué així un diccionari trilingüe. A València aquest diccionari topà amb la resistència del Comprehensorium de Johannes Raimundi, una de les primeres obres impreses a la ciutat. La primera edició valenciana del diccionari de Nebrija és del 1533 i només porta equivalències castellanes. El Renaixement comptà a Catalunya amb dues figures que tingueren una gran influència: una fou Martí Ivarra, que fou mestre de l’estudi general de Barcelona del 1509 al 1542 i aconseguí d’engrescar en aquests estudis la joventut. És autor d’un tractat De prosodia hoc est de accentu (Barcelona, 1514) i en un volum titulat Crustula (Barcelona, 1511) reuní els discursos que els seus deixebles, fills de les famílies més distingides i acabalades de Barcelona, feien entre ells. L’altra figura és Miquel Mai, vicecanceller de la corona catalanoaragonesa durant el govern de Carles V, acompanyant de l’emperador en els seus viatges i ambaixador seu prop de Climent VII. Miquel Mai fou un gran col·leccionista de llibres i d’obres d’art i fou també un entusiasta erasmista. Una acció semblant a la de Mai exercí a València Honorat Joan i Escrivà (1507-66), d’origen noble. Home de mentalitat antireformista, fou poc addicte a Erasme. S'ordenà de sacerdot el 1558 i fou nomenat bisbe d’Osma (Castella) el 1564. García Matamoros fou un gran renovador dels estudis llatins a València, on l’erasmisme arrelà poderosament, a la universitat. Topà, però, amb l’oposició del rector Joan Salaia, home de mentalitat medieval, i això provocà vers el 1528 una emigració de mestres: Pere Joan Oliver, que s’establí a Oxford, Joan Gelida, que ensenyà a París, i altres. L’emigrat més insigne fou Joan Lluís Vives, de llinatge de conversos, professor a la Universitat de Lovaina, mort a Bruges el 1540. Ell i Erasme de Rotterdam són en llur temps les dues primeres figures del Renaixement a Europa. L’obra de Lluís Vives, tota en llengua llatina, és del major interès no sols des del punt de vista gramatical, sinó també en els aspectes pedagògic, filosòfic i religiós. La influència de la seva obra és visible damunt de Frederic Furió i Ceriol, autor, entre altres coses, d’unes Institutiones Rhetoricae (Lovaina, 1534) i de Bononia sive de libris sacris in vernaculam linguam convertendis (Anvers, 1559), traduït a diverses llengües. Fet important per a la difusió del Renaixement valencià fou l’establiment de la impremta del flamenc Joan Mei, procedent d’Alcalá, al qual els jurats de València concediren una important subvenció el 1549. És remarcable la bibliografia d’humanistes valencians o residents a València, sortida d’aquest taller: Joan Baptista Anyes, Miquel Jeroni Lledesma, els metges Jaume Esteve i Andreu Sentpere, etc. La culminació de l’hel·lenisme s’esdevingué a València, a mitjan segle XVI, en la persona del mestre Pere Joan Nunyes, la influència del qual se sentí intensament a Barcelona i a Saragossa. Lorenzo Palmireno, natural d’Alcanyís, ensenyà llatí a l’estudi de València entre el 1561 i el 1579. La seva obra és molt prolífica. El Vocabulario del humanista (1569), editat diverses vegades, conté nombrosos termes pertanyents a les ciències naturals, amb equivalències llatines, castellanes i catalanes. A nivell local cal esmentar el Mètodo i art breu en romanç i molt clar per a apendre la gramàtica de la llengua llatina (Lleida, 1572) del metge Miquel Ferrer. Producte típic del Renaixement fou el teatre humanístic. Una edició primerenca d’aquest gènere foren la tragèdia i la comèdia en prosa llatina publicades de Florus amb els títols Galathea et Zaphiria, presentades per Joan Morell, a Barcelona el 1507, i la traducció llatina d’un diàleg de Llucià de Samòsata feta per Miquel Mambla, impresa a Barcelona el 1533. La Tragèdia Delphinus, al·lusiva al fracassat setge de l’exèrcit francès a Perpinyà, fou representada en aquesta ciutat el 1542 i impresa a Barcelona el 1543. També fou representada en públic el 1562 la comèdia Gastrimargus de Joan Ramanyà. Parlant del Renaixement hom no pot passar per alt el moviment erasmista: quan, a la mort de Carles V, aquest moviment fou ofegat en els seus aspectes religiós i reformador, continuà viva l’obra pedagògica i gramatical d’Erasme, de la qual cosa donen testimoni les nombroses edicions erasmianes sortides de les impremtes de Barcelona i València.\nCatedral de Santa Maria del Fiore, a Florència, exemple de la transició entre el gòtic i el renaixement\nHarshil Shah (CC BY-ND 2.0)\nLa transformació del pensament i de la funció de l’art fou duta a terme a Florència: Brunelleschi, Masaccio, Donatello i especialment Alberti convertiren l’activitat artística en quelcom autònom, intel·lectual, individualista i liberal. D’altra banda, la societat, interessada a conèixer objectivament la realitat, la història i, particularment, l’home, declarà a través de l’art el seu protagonisme i la seva concepció de la vida, la bellesa, la religió, la virtut i la raó. Les fórmules fictícies del gòtic bizantinitzant i la poètica religiositat franciscana foren suprimides i substituïdes per l’equilibri i la serenitat mitjançant la reconquesta de la forma i de la volumetria clàssiques. El concepte de Renaixement és antic; des de G. Vasari fins a Voltaire ha estat definit com un període en què la raó reemplaçà l’obscurantisme de l’edat mitjana. Aquesta antítesi, preconitzada també per alguns tractadistes del segle XIX, entre ells Burckhardt i Michelet, ha estat refusada darrerament en ésser advertida i precisada una certa continuïtat entre ambdues èpoques (Francastel, Garin), de la mateixa manera que davant l’antagonisme entre Renaixement i Barroc (Wölfflin), més que la negació dels cànons del quatre-cents, l’art barroc constituí una reacció contra el manierisme, corrent fa ben poc quasi desconegut i que suposà la dissolució de les formes del Renaixement. Amb tot, al començament del segle XV el canvi dels costums socials i els nous postulats del pensament significaren una alteració notable dels components de l’art. Pico della Mirandola situà l’home en el centre de l’existència (1486, Oratio de hominis dignitate) i el neoplatonisme florentí introduí el sentit de l’autenticitat i la precisió de les proporcions. La perspectiva geomètrica fou introduïda per Brunelleschi, després de reflexionar sobre la mètrica romànica i gòtica (Zevi, Benevolo), i teoritzada per Alberti (De Pictura), segons la rígida concepció matemàtica de signe pitagòric. D’altra banda, la formulació de la perspectiva redundà en la teoria de les proporcions o relació de les parts amb el tot, i àdhuc en els estudis d’anatomia.\nDavid, de Miquel Àngel (Galleria dell'Accademia, Florència)\nOlivier Bruchez (CC BY-SA 2.0)\nHom assigna al Renaixement continguts polítics, econòmics i religiosos; el fenomen cultural del quatre-cents no restà circumscrit solament a la renovatio de l’antiguitat, ans cal tenir en compte el geni italià, preconitzador a Occident de l’esperit individualista. Les diferents repúbliques italianes conformaren el nou moviment humanista a llurs mentalitats i tradicions, i cadascuna d’elles s’enfrontà amb problemes diferents quant a la producció artística: la polèmica contra el gòtic i l’enunciació de la tesi neoplatònica a Florència; l’alliberació dels esquemes bizantins a Venècia; els estudis arqueològics i sobre l’anatomia a Màntua i Ferrara; l’antítesi entre intel·lectualisme i dogmatisme a Urbino; la presència retardatària del gòtic internacional a Nàpols, a Sicília i a la regió llombarda. Sovint hom ha considerat inexactament el segle XVI la culminació del classicisme alhora que l’enfonsament de l’home del Renaixement en una crisi profunda (G. Vasari), visió que ha influït la historiografia successiva. La Reforma i la ciència nova originaren una transformació de tots els valors i determinaren dins un medi profundament dramàtic i ple de contrasts una alteració desigual de la cultura figurativa de l’etapa anterior. La crítica moderna assenyala el fet que, si el classicisme representà una concepció unitària del món, hom no pot considerar artistes com Leonardo da Vinci, Miquel Àngel, Ticià, el darrer Rafael, etc., representants de l’equilibri i la ponderació del classicisme prototípic, ans els grans problemes del segle XVI es troben ja formulats en la seva obra. En termes generals el manierisme, estil artístic anticlàssic, prengué forma durant la segona dècada del segle XVI. El Renaixement havia estat una fita que, a penes atesa, era ja superada pels grans mestres actius al començament del cinc-cents.\nAls Països Catalans les manifestacions importants del Renaixement no foren abundoses, entre altres causes, pel manteniment d’un tradicionalisme medieval i conseqüentment per l’aïllament sistemàtic de tot corrent innovador. La introducció de les formes renaixentistes als Països Catalans no es produí fins a la fi del segle XV i no es desenvolupà l’estil fins ben entrat el segle XVI, malgrat que en terres de domini català, concretament a la cort de Nàpols, el nou estil ja s’hi havia manifestat clarament fins i tot amb participació d’artistes vinguts de Catalunya com Guillem Sagrera o Pere Joan, que treballaren a l’arc de triomf d’Alfons el Magnànim al Castell Nou. A les terres catalanes les primeres manifestacions renaixentistes arriben a través del pintor Roderic d’Osona, actiu a València, l’art del qual agermana l’estil propi del nord d’Itàlia amb el flamenc; hom creu que fou un pintor italià dels que vingueren a València (1472) cridats per Roderic de Borja —futur papa Alexandre VI— com Paolo di San Leocadio o Francesco Pagano, artistes que obriren una escola italianitzant que generà noms autòctons de cert gruix com Nicolau Falcó (I) o Antoni de Cabanyes.\nUn important ressò de la pintura de Leonardo da Vinci arribà a València a través dels castellans Fernando Yáñez i Fernando de los Llanos durant el primer decenni del segle XVI, mentre que un altre ressò fidel del Renaixement italià el portà a Mallorca el valencià Manuel Ferrando, possible deixeble d’Il Perugino, l’estil del qual imità. Més endavant, però, Vicent Macip imposà a València un estil relacionat amb Rafael, estil que en l’obra, molt popularitzada a posteriori, del fill de Macip Joan de Joanes s’endolcí. Paral·lelament la renovació artística al Principat de Catalunya havia estat d’arrel més flamenca que no italiana (Bermejo, Aine Bru), tot i que algun seguidor de Bermejo, com Joan Gascó, derivés cap a un cert romanisme. Els pintors més destacats al segle XVI eren estrangers, com el napolità Nicolau de Credença, l’eclèctic estrasburguès Joan de Borgonya, o els portuguesos Pere Nunyes i Henrique Fernandes, matiners rafaelistes però de qualitat molt discreta, tots ells ja amb certes característiques manieristes que es posaran de manifest més tard en l’obra del possiblement grec Pere Serafí. Entre els pintors autòctons d’aquella primera meitat del segle XVI cal esmentar el perpinyanès Jaume Forner i sobretot Pere Mates, actiu a Girona, l’estil del qual parteix de Joan de Borgonya. Entretant, a Sardenya la influència catalana es barrejava amb la rafaelesca en l’obra de pintors apreciables com Pere Cavaro.\nRetaule major de l’església del monestir de Poblet, obra de Damià Forment\nA l’escultura del segle XVI també dominen els noms forans: el miquelangelesc Bartolomé Ordóñez a Barcelona o el plateresc aragonès Juan de Salas a Mallorca, mentre que obres d’una gran volada eren encarregades a Itàlia: sepulcres de Ramon de Cardona —obra de Giovanni Merliano da Nola—, de Joan d’Aragó i de Bernat de Vilamarí. Tanmateix un gran nom, el de Damià Forment, deixà el gòtic i féu l’obra mestra de l’escultura renaixentista a Catalunya, el retaule major de Poblet (1527-29), tota ella a la romana com estipulava el contracte amb l’abat Pere Queixal. El gran rival de Forment fou Martí Díez de Liatzasolo, amic de Joan Boscà, conreador d’un classicisme més robust. La segona meitat del segle en el camp de la pintura és més baixa de nivell: a València Nicolau Borràs és un seguidor correcte de Joanes i, al marge de l’estil d’aquest, hi ha algun nom com el de Miquel Joan Porta. A Mallorca, la família Oms va evolucionant discretament d’acord amb els temps. A Catalunya, al costat de noms d’artistes autòctons (Joan Mates, Pere Alegret), sobresortiren els d’italians com Pietro Paulo de Montalbergo —a part de pintor, importador de gravats que influïren els artistes locals—, el retratista Filippo Ariosto i, sobretot, Isaac Hermes, pintor dels Requesens, correcte manierista.\nCasa de la vila d’Arnes\nMariano Cebolla i Joan Revilla (Consell Comarcal de la Terra Alta)\nÉs l’arquitectura l’art més important de la Catalunya de la segona meitat del segle XVI. A la primera meitat només obres esparses havien reflectit ressons del Renaixement: la casa de l’Ardiaca, la casa Gralla i la torre Pallaresa, entre altres, a Barcelona, i la Torre del Palau de la Generalitat a València. Després, obres com ca n'Olesa o el Palau Palmer a Palma o les realitzades per Joan Anglès al Principat de Catalunya i al Regne de València palesen una més decidida adscripció als nous corrents, que no cristal·litzen però fins que l’arxiepiscopat de l’humanista Antoni Agustí a Tarragona (1577-86) no potencià la desclosa d’un grup artístic conscientment renaixentista, l’escola arquitectònica purista dita del Camp de Tarragona, impulsada per l’eclesiàstic Jaume Amigó, de la qual emergí la notable figura de Pere Blai. Aquest nou esperit és el que s’adverteix també al darrer quart del segle XVI en obres com la Llotja del Trentenari de la Casa de la Ciutat de Barcelona i les cases de la vila d’Arnes (Terra Alta) o la Freixneda (Matarranya), així com a València al perfecte pati del Col·legi del Patriarca.\nEl pensament filosòfic del Renaixement reflecteix la gran diversitat d’aspectes que caracteritzen aquesta època. És, doncs, absolutament forçós de presentar-lo en relació amb els fets historicoculturals del moment. Així, paral·lelament al rebuig que els humanistes fan aleshores de les formes literàries i pedagògiques medievals per prendre model directament en els clàssics grecs i romans, hi ha una forta reacció enfront tant del pensament com dels mètodes escolàstics (D. Erasme, P. de la Ramée, J. L. Vives) i, alhora, un retorn, molt matisat, dels principals corrents ideològics antics: platonisme (Academia Platonica), aristotelisme (P. Pomponazi, A. Nifo), epicureisme (L. Valla), escepticisme (P. Charron, M. de Montaigne, F. Sánchez), etc. Les profundes transformacions econòmiques, socials i polítiques que determinaren l’aparició de les nacionalitats i de les monarquies absolutes a l’Europa occidental, juntament amb els diversos problemes que suscità la colonització d’Amèrica, determinen, d’altra banda, una àmplia reflexió filosòfica de tipus sociopolític: concepcions realisticopragmàtiques (N. Maquiavel, J. Bodin), utòpiques (T. More, T. Campanella) o d’inspiració cristiana tradicional (F. de Vitoria, F. Suárez). Els grans descobriments astronòmics, geogràfics, físics i mèdics de l’època contribuïren al fet que hom anés arraconant la vella imatge d’un univers finit, centrat en l’home i gairebé intocable en tant que sortit de les mans de Déu, per a ésser substituïda progressivament per la d’un món infinit, de riquesa inexhaurible i sempre obert a una investigació i a una acció humanament fecundes: concepció de la natura de tipus magicoteosòfic (Paracels), animista (B. Telesio) o panteista (G. Bruno). Quant a la Reforma protestant, bé que, d’una banda, amb la seva idea pessimista de l’home i de les possibilitats naturals de la raó, més aviat obstaculitzà el desenvolupament de la filosofia, de l’altra no deixà de contribuir a aquest amb la seva actitud d’emancipació de l’autoritat eclesiàstica, sobretot en establir el principi del “lliure examen'', i també, indirectament, en provocar la reacció teològica de la Contrareforma Catòlica, que es replantejà molts temes filosòfics connexos, per a la solució dels quals el pensament tomista fou per primera vegada profundament aprofitat.\nLa música, en aquest període, evolucionà més lentament que les arts plàstiques, motiu pel qual hi ha un desfasament entre la cronologia del Renaixement literari i artístic i el musical. Aquest, a més, es desenvolupà amb molta més força a França i a Flandes (música francesa, música flamenca), que no pas a Itàlia, que es limità a rebre'n la influència. No és fins ben entrat el segle XVI que Itàlia reprèn una vida musical independent amb els madrigalistes, com Gesualdo da Venosa, la música religiosa de Palestrina i l’escola veneciana de Giovanni Gabrieli i els seus seguidors. A la darreria del segle XVI, la Camerata Fiorentina, en intentar de posar en pràctica l’ideal renaixentista del teatre grec, crearà un gènere nou: l'òpera, en el qual es destacarà el darrer gran compositor renaixentista italià, Claudio Monteverdi. Amb l’aparició de les grans corts europees, la música assoleix una nova dimensió a Anglaterra (música anglesa), especialment durant els regnats d’Enric VIII i d’Elisabet I (música religiosa, madrigals); també a Castella l’època renaixentista suposà un desenvolupament de la polifonia, especialment amb Cristóbal de Morales i Tomás Luis de Victoria, així com en la música de teclat. Als Països Catalans se centrà principalment en la música religiosa, però també en la música cortesana, en la relativament breu cort dels ducs de Calàbria, a València (Cançoner del duc de Calàbria), amb autors tan destacats com Lluís del Milà. L’escola catalana conreà el madrigal i l'ensalada, en la qual sobresortiren Mateu Fletxa el Vell i el seu nebot homònim, dit el Jove.


Diversos carrers del barri Mas Iglesias, sense enllumenat a la via pública | Diari de Tarragona\nDiversos carrers del barri Mas Iglesias, sense enllumenat a la via pública\nFa deu dies es va produir una altra incidència, que va ser resolta per l´empresa responsable del servei\n24 de Agosto de 2016 - 07:09 hs\nEl carrer Bernat de Torroja és un dels afectats pels problemes amb l´enllumenat públic. Foto: alfredo González\nDes de finals de la setmana passada els veïns dels carrers Bernat de Torroja i Mercè Rodoreda, i també els residents de la plaça Marià Manent, al barri Mas Iglesias, asseguren que són constants els problemes i talls en l’enllumenat públic. De fet, a través de les xarxes socials alguns dels veïns afectats han contactat amb el Diari per advertir d’aquesta situació. En les imatges que han compartit es pot veure com a les 23.39 hores d’aquest dilluns, 22 d’agost, la zona afectada pels talls de llum és completament fosca. L’usuari que adverteix de la situació reconeix que «des de fa dies estem sense llum en una part del Mas Iglesias, Ajuntament, en sabeu res?». Aquest no seria l’únic episodi que en els darrers dies ha tingut lloc en la mateixa zona, és a dir, en els carrers de l’entorn de la Biblioteca Pere Anguera. Segons explica el president de l’Associació de Veïns del barri Mas Iglesias, Jordi Balust, «el mateix va succeir fa deu dies. En aquella ocasió vam avisar l’empresa Sece responsable del manteniment del servei i dos dies després van solucionar el problema».\nPerò tot i haver resolt aquesta avaria, els veïns asseguren que els problemes han continuat en dies successius. «Des de finals de la setmana passada tornem a estar a les fosques en aquests carrers. El tram del carrer Bernat de Torroja és un dels més afectats», detalla Jordi Balust, el qual demana que se solucioni com al més aviat possible el problema en l’enllumenat públic. «Vam donar l’avís ràpidament i de moment encara esperem que es resolgui el problema», afirma Jordi Balust.\nEl president de l’entitat veïnal explica que també hi ha altres zones on seria necessari millorar l’enllumenat públic. «S’hauria de millorar la il·luminació de l’entorn del Parc de Mas Iglesias, ja que hi ha zones que són molt fosques i que poden crear inseguretat entre els veïns», detalla el president.


L'oposició reclama al govern de Salt que treballi per acabar amb els barracons - Empordà\nL'oposició reclama al govern de Salt que treballi per acabar amb els barracons\nPSC, Canviem Salt i els regidors no adscrits li demanen que parli amb la Generalitat per aconseguir que es construeixin les noves escoles al municipi · El ple tomba una moció de C's que demanava que no es cedissin més terrenys per a mòduls\nSALT 23.06.2017 | 06:30\nEl ple va fer un minut de silenci en memòria de Salvador Sunyer. l. fanals\nLa diagnosi és compartida: tots els partits de Salt estan d'acord en que cal una solució per acabar al més aviat possible amb els barracons que des de fa anys acullen les escoles del poble, especialment en el cas de Les Arrels, el Gegant del Rec i l'institut Salvador Sunyer. Tot i això, en el ple d'ahir no es van posar d'acord per traçar una estratègia compartida davant d'Ensenyament, sinó que cadascú va aportar la seva pròpia recepta i va haver-hi retrets i acusacions en diverses direccions.\nEl debat va sorgir arran de la moció presentada pel regidor de Ciutadans, Atilano González, que proposava que l'Ajuntament de Salt no cedís més terrenys per a nous centres escolars en barracons i que no donés permís d'obres per a possibles instal·lacions, després que l'onada de calor dels darrers dies hagi posat de manifest les difícils condicions amb què es fa classe en aquestes escoles, ja que sovint les aules superen els 30 graus de temperatura. González, però, es va quedar sol votant a favor de la moció, ja que la resta de partits la van veure excessiva o poc viable.\nLa regidora no adscrita Fanny Carabellido, militant del PDeCAT, va considerar que el que cal és treballar amb una planificació de les necessitats, ja que el boom actual a secundària es reduirà en els propers anys. A part d'això, va demanar un compromís de l'Ajuntament per acabar amb els barracons tan aviat com sigui possible i denunciar sempre que pugui les condicions amb què estudien els alumnes saltencs.\nEl portaveu de Canviem Salt, Wilder Palacio, va anar més enllà i va considerar que cal «apretar» el govern local perquè arribi a un acord econòmic amb la Generalitat perquè s'instal·lin els aparells d'aire condicionat com més aviat millor. Per a Palacio, no n'hi ha prou amb què l'Ajuntament ho demani de veu, sinó que ha de parlar-ho amb ERC al Parlament.\nDes de Plataforma per Catalunya, Sergi Fabri va considerar que seria «irresponsable» no donar permisos per a futures ampliacions, ja que potser es necessitaran, «encara que no ens agradi». També va voler saber quines accions ha pres el govern per posar fi a aquesta situació.\nEl socialista Joan Martín, per la seva banda, va compartir la necessitat d'erradicar els barracons, però també va considerar que la proposta de C's «no és la solució». En canvi, va considerar que l'equip de govern ha de «fer els deures» i agilitzar al màxim la cessió de terrenys per construir noves escoles. També va preguntar per què hi ha altres municipis que tenen barracons amb aire condicionat, i l'alcalde, Jordi Viñas, va respondre que és perquè en alguns casos, com el de Fornells, els paga el mateix Ajuntament.\nEl portaveu de CiU, Jaume Torramadé, va recordar que en el tema dels barracons «tothom pot disparar contra la resta», però va indicar que «no se'n salva ningú». Per això, va proposar a González que retirés la moció i que tots els grups consensuessin una posició comuna de cara al proper ple.\nEl regidor d'Educació, Fermí Cunill (ERC), es va sumar a la proposta. Cunill va recordar que l'Ajuntament ha reclamat a Ensenyament que instal·li aire condicionat als barracons de cara al mes de setembre, i va assegurar que s'ha fet un seguiment acurat amb les escoles afectades per la calor. González, tanmateix, no va voler retirar la proposta, que només ell va votar a favor i per tant no va tirar endavant.


La televisió per internet, a debat | Barcelona Cultura\nLa televisió per internet, a debat\nX Jornades Tecnològiques del CAC\nLes dades indiquen que el consum de televisió disminueix davant d’internet. A més, els avenços tecnològics que permeten que un televisor es connecti a la Xarxa, el fet de poder veure la programació segons la voluntat de l’usuari i en diferents dispositius han canviat les formes de consumir i de fer televisió.\nLa interactivitat és un altre dels elements nous als quals s’encara el sector audiovisual, motiu pel qual el Consell de l’Audiovisual de Catalunya (CAC) ha fet d’internet el motiu principal de les X Jornades Tecnològiques.\nDivendres 9 de febrer l’entitat ha organitzat un debat on professionals de la comunicació, creatius, presentadors de ràdio i de televisió, les operadores de telecomunicacions, la indústria, els universitaris i tota persona interessada en el sector hi serà benvingut.\nLluís Borrell, soci i consultor d'Analysys Mason, impartirà la xerrada ‘El futur de la televisió’ i després tindrà lloc un debat. L’assistència a l’acte és gratuïta, però cal inscriure’s abans en aquest formulari.\nData de publicació: Dilluns, 05 Febrer 2018


L'Ajuntament activa els tràmits per a l'ampliació del MACBA L’Ajuntament activa els tràmits per a l’ampliació del MACBA – Tot Barcelona | Notícies i Informació d'actualitat a Barcelona\nL’Ajuntament activa els tràmits per a l’ampliació del MACBA\nEl consistori confia cedir a principis d'any la capella de la Misericòrdia a la Generalitat per al CAP Raval Nord\nACN / Redacció 01/12/2019 11:39 am\nL’Ajuntament de Barcelona inicia els tràmits urbanístics per a l’ampliació del MACBA amb la construcció d’un nou edifici adjacent situat a la plaça dels Àngels. La previsió és que aquestes gestions, però, s’allarguin durant “mesos”. Així ho ha apuntat el regidor del districte de Ciutat Vella, Jordi Rabassa.\nLa Comissió de Govern del consistori ha aprovat aquesta setmana l’inici de l’expedient per modificar el Pla General Metropolità (PGM) i el pla especial urbanístic que permeti la construcció de l’equipament cultural. Amb aquest primer pas, l’Ajuntament formalitza l’acord adoptat el 20 de novembre al Consell General del MACBA, integrat pel consistori, la Generalitat, el ministeri de Cultura i la Fundació del museu.\nEn paral·lel a aquests tràmits es revertirà també la cessió dels usos de la capella de la Misericòrdia -de propietat municipal i cedida al Consorci del MACBA el 2013- i es transferirà a la Generalitat perquè hi construeixi el CAP del Raval Nord.\nEl regidor del Districte de Ciutat Vella, Jordi Rabassa, ha explicat als mitjans que la modificació del Pla General Metropolità requereix d’un acord al plenari i un temps d’exposició pública, a més dels informes urbanístics corresponents. En aquest sentit, calcula que aquest procés trigarà “mesos”. Amb tot, ha assenyalat que això no vol dir que no es pugui anar treballant ja en el projecte des del MACBA.\nQuant a la cessió dels usos de la Misericòrdia, Rabassa ha assegurat que es preveu que això pugui passar a inicis de l’any que ve. A partir d’aquí, ha matisat, el calendari d’inici de les obres dependrà del CatSalut i la Generalitat. “Sabem que ja estan treballant amb el projecte, hi haurà els terminis corresponents”, ha afegit.\nL’acord anunciat la setmana passada va desencallar més d’un any de negociacions i de controvèrsia sobre com i per on s’havia d’ampliar el MACBA i quina havia de ser la ubicació de l’ambulatori.\nEn declaracions als mitjans, Rabassa ha criticat que es digués de forma “interessada” que el consistori confrontava cultura i salut. “El que hem volgut fer és trobar una solució que garanteixi els dos equipaments, per tant estem ja iniciant els tràmits”, ha dit.


És una cançó popular que molta gent coneix però que no hem sabut localitzar sencera en cap cançoner vell; només queda anomenada al "Cançoner musical popular catalá" (1918) de Rossend Serra i Pagès, on explica que és una cançó "per anar ben depressa".\nPer les referències que hem trobat, probablement havia estat una cançó molt popular en el context barceloní. Ja l'any 1910, Ricard de Baños va fer una comèdia de cinema mut amb el mateix títol de la cançó. Però ja als anys 20, la cançó va ser inclosa dintre d'un cuplet, una obra de teatre, una sardana i fins i tot al cinema:\nEl cuplet incloïa la melodia de la cançó popular, moments on el públic fins i tot devia cantar.\nEntrevista realitzada per Magda Martí, l'octubre de 2013


Li va demanar que canviara el canal del televisor, moment que va aprofitar per a agarrar-la per darrere i grapejar-li els pits\nAgents de la Policia Nacional han detingut este dimecres a València a un home de 61 anys, d’origen espanyol, com a presumpte autor d’un delicte d’abús sexual, després d’agarrar a una empleada per darrere mentre canviava el canal del televisor i pel que sembla grapejar-li els pits, al mateix temps que l’aproximava cap a ell i li manifestava que es deixara que li anava a agradar. La víctima una dona de 29 anys va aconseguir escapar-se i comunicar-li-ho a l’encarregada que va donar avís a la policia.\nEls fets van ocórrer ahir quan els agents que realitzaven labors de prevenció van ser alertats per la Sala del 091 perquè es dirigiren a un local d’oci del districte de Trànsits de València, on pel que sembla una de les empleades havia sigut víctima d’un abús sexual per part d’un client.\nImmediatament els policies es van dirigir al lloc on van esbrinar que moments abans un client li havia sol·licitat a una empleada que canviara el canal del televisor, moment que va aprofitar per a agarrar-la per darrere i pel que sembla grapejar-li els pits, al mateix temps que l’estrenyia contra ell i li manifestava que es deixara que li anava a agradar. La víctima va aconseguir escapar-se i comunicar-li-ho a l’encarregada que va donar avís a la policia.\nEls agents van esbrinar la identitat del sospitós que després de realitzar diverses comprovacions ho van localitzar tres hores després en un altre local d’oci del mateix districte, on ho van detenir com a presumpte autor d’un delicte d’abús sexual.


[Valors] Aquest dijous Lluís Bassat obre el cicle 'Economia i valors' al Tecnocampus Mataró-Maresme\nLluís Bassat en l'acte dels 25 anys de la revista Capgròs (vídeo produït per Eloi Aymerich).\nAquest dijous dia 21 comencem el cicle Economia i Valors al Tecnocampus Mataró-Maresme, un cicle que vol reflexionar sobre l'economia del present i del futur a partir del prisme dels valors i que organitzem des de l'Associació Cultural Valors, la Fundació Bufí i Planas i amb el suport de Tecnocampus Mataró-Maresme. És una d'aquelles iniciatives que hem treballat llargament durant mesos i mesos i que ara veuen la llum.\nEl primer convidat del cicle, que s'allargarà fins el juny que ve cada darrer dijous de mes a les set de la tarda, és el publicista Lluís Bassat, el qual s'ha vinculat darrerament de forma especial a Mataró ja que la capital del Maresme s'ha compromès en la construcció d'un museu que acollirà la seva col·lecció d'art contemporani. Bassat oferirà una conferència sobre la creativitat i en acabar els presents podran adreçar-li les preguntes que vulguin. L'acte serà retransmès via la xarxa Twitter amb el hashtag, l'etiqueta, #economiaivalors. Tots els que es vulguin apuntar a piular, ja ho saben, seran molt benvinguts.\nL'organització de l'acte, i aquesta ja és una apreciació personal, respon d'alguna manera també a un cert afany antiestatalista, contra la concepció de què les institucions ho han de fer tot, en aquest cas l'Ajuntament. El cicle de conferències el promou una entitat social l'Associació Cultural Valors, que està recolzada en aquesta iniciativa per la la Fundació Bufí i Planas -des del món empresarial-. L'Ajuntament, a través del Tecnocampus Mataró-Maresme, ofereix el suport a la iniciativa i en garanteix la viabilitat tècnica. M'encantaria que poguéssim consolidar aquest espai en el futur i convertir això en l'embrió d'un Tribuna Mataró com havia reclamat el Partit Popular en un ple de l'anterior mandat. Ja ho veurem si és possible, però demà a partir de les set de la tarda farem el proper pas.\n· De l'acte en parla l'alcalde Baron aquí i la regidora d'Innovació i Promoció de Ciutat Alícia Romero aquí.\n[Valors] Al 'Digues la teva' de Ràdio Pineda de Mar\n[LaRiera48] Un consell sènior local\nEl dubte com a forma de caminar*\n[Valors] La crisi com a oportunitat?\nEl Teatre Principal d'Arenys se suma al Diaridelam...\nBassat defensa la necessitat de ser creatiu sempre...\n[Valors] Aquest dijous Lluís Bassat obre el cicle ...\n[La Tertúlia política] Els partits es preocupen de...\n[Valors] Es viu millor al món rural?\n[LaRiera48] Tants caps... no tants barrets\nLa xarxaClack no para\n[Valors] Indiscrets (Octubre 2010)\nDia festiu... treballant per Òmnium a Vic!\n[Valors] La discreció a 'Valors a peu de carrer'\nTecnocampus: ja el tenim aquí*\n[LaRiera48] Prados es queda a la Ciutadella... de ...\n[Valors] Valors.tv: engeguem un altre somni\nMusulmans, jueus i cristians reclamen la unitat de...\nLa taula rodona sobre Àfrica remarca les potencial...\nAlcaldes: tenim decència per estona*


Holečkova Apartments Praga República Txeca - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nHoleckova 119, Praga 05, Praga, República Txeca, 15000 - Veure al mapa\nDissenyat tant per oci com per negoci, Holečkova Apartments està situat idealment a Praga 05; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Aquest modern hotel està situat a prop de atraccions populars de la ciutat com ara Galeria Futura, Museu Mozart, Museu Musaion.\nA Holečkova Apartments, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Mentres estan allotjats en aquestes meravelloses instal.lacions, els clients poden gaudir de magatzem d'equipatge, transport hotel/aeroport, habitació familiar, servei de bugaderia, ascensor.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Les seves instal.lacions de primera i una situació excelent fan de Holečkova Apartments la base perfecta per a gaudir de la seva estada a Praga.\nPlease note that the reception is open from Monday to Friday and only by appointment on weekends.


16 Gener, 2019, 09:24\nVilafranca en comú (VeC), mitjançant el grup parlamentari, presentarà avui al Parlament de Catalunya una proposta per aturar l'ampliació de la B-40 entre Abrera i Sant Sadurní. En la proposta es demanarà tornar a debatre el projecte, tenint en compte la veu del Penedès i els canvis que les infraestructures poden adoptar afectant així la mobilitat de la zona.\n15 Gener, 2019, 18:30\nEls Falcons de Vilafranca són un dels protagonistes del vídeo promocional de la quarta temporada de Got Talent España, que s'estrenarà a Telecinco properament, i que inclou diversos elements de la cultura catalana, com ara les sardanes o una batucada.\n15 Gener, 2019, 13:14\nIn Crescendo és el grup guanyador del concurs Oh Happy Day de TV3 de l'any 2014 i aquest diumenge actuarà al Fòrum Berger Balaguer de Vilafranca, al Festival MUSiCVEU. La Fundació Pinnae, organitzadora del festival, anunciava ahir que les entrades per aquesta actuació ja s'han esgotat.\n15 Gener, 2019, 12:09\nEs substitueixen una quinzena d'arbres del pati de l’escola Mas i Perera de Vilafranca\nL’Ajuntament de Vilafranca ha realitzat durant les vacances escolars de Nadal treballs de millora de l’arbrat al pati de l’escola Mas i Perera, on s’havien detectat deficiències en l’estat dels Àlbers existents. Un total de 15 arbres han estat substituïts per una nova espècie, Liquidambar styraciflua, que s’adapta a les condicions de clima autòctones i que es caracteritza pel canvi de coloració de les seves fulles vermelloses a la tardor.\n14 Gener, 2019, 16:41\nEl penedesenc Gerard Arranz entra al rànquing dels 15 millors karatekes del món\nEl penedesenc Gerard Arranz s’ha convertit en un dels 15 millors karatekes del món de la seva categoria. El jove, veí de la urbanització Casablanca de Subirats, de només 15 anys és l’esportista català i de tot l’Estat més ben posicionat en les categories de Kumite Cadet Masculí a nivell internacional. D’un total de 217 competidors, Arranz ha aconseguit establir-se en la posició 15 del rànquing, després dels bons resultats que ha obtingut.\nLes temperatures es recuperen després d'arribar gairebé als cinc graus negatius a l'Alt Penedès\nUn mosso de la comissaria de l'Alt Penedès salva una dona de morir ennuegada\nComencen les obres de construcció de la pista d'skate de Sant Sadurní\nPàgina 380 de 786


Torna a començar el Taller de lectors per gent gran | Vicenç Villatoro\n18 jul, 2012 Notícies\nEl Taller de lectors és una proposta per llegir i comentar un llibre cada mes, a partir del programa que us presentem.\n“L’objectiu del curs és oferir una perspectiva insòlita sobre els grans temes de l’actualitat contemporània a partir de la confluència entre els mons de la literatura i els llibres, el periodisme i les idees i la política internacional o la més pròxima. Darrere de les notícies d’actualitat hi ha, en tots els casos, precedents històrics, però també visions del món que remeten als valors, les idees i les categories que es dibuixen, en primer lloc, en el món de la literatura i del periodisme. Això permet interpretar l’actualitat que cada dia ens expliquen els diaris i la televisió des d’una perspectiva insòlita i amb voluntat d’aprofundir-ne en les arrels i les causes. Recomanacions de lectures literàries, comentaris als esdeveniments més actuals i evolució de la història de les idees i de les imatges del món conflueixen en aquest curs que té com a vocació ajudar a interpretar la realitat d’una manera diferent.” Vicenç Villatoro\nEl format serà dedicar, en cada sessió d’una hora i mitja, la primera part a una lectura de fons per part del conferenciant, la segona a un diàleg amb els lectors (que evidentment ja hauran llegit l’obra) i la tercera a la presentació de l’obra de la sessió següent, de manera que es faci atractiva per als assistents i que se n’oferiran ja algunes de les claus especials de lectura que s’aprofundiran un mes després.\nL’Obra Social d’Unnim Caixa adreça el Taller de lectors a persones majors de 55 anys.\n27 de setembre: El retorn del soldat. Rebeca West\n25 d’octubre: El dia de l’ós. Joan Lluís Lluís\n29 de novembre: Atrapa la vida. Nadine Gordimer\nSobre Vicenç Villatoro\nVicenç Villatoro (Terrassa, 1957) és escriptor i periodista, i actualment és director de l’Institut Ramon Llull. Llicenciat en Ciències de la Informació, compagina l’escriptura i la tasca periodística als mitjans de comunicació. Comença amb la publicació de poesia però es decanta cap al gènere narratiu, en què destaca amb novel·les de recreació històrica i autobiogràfica. La seva capacitat i habilitat narratives, forjades en innombrables lectures i en hores a les redaccions, traspuen en la seva producció literària i d’articulista.\nFascinat per Pavese, segueix el mestratge d’aquest escriptor en les seves primeres novel·les dels anys vuitanta, protagonitzades per una joventut nostàlgica submergida en el passat (País d’Itàlia i Els anys a ciutat). Ben aviat, però, amplia el registre i abraça estils i temes molt diversos, que van des de la novel·la històrica i el dietari fins a la novel·la juvenil. Tant en la novel·la com en l’assaig, Villatoro tracta també la qüestió jueva, que ja apareix al premiat Evangeli gris (1981).\nLa seva implicació amb la cultura catalana, la seva llengua i el seu país el porten a ocupar càrrecs de gestió i direcció en el sector públic i en el món de la cultura i el periodisme, com a la Corporació Catalana de Ràdio i Televisió i al diari Avui.\nVicenç Villatoro maneja amb llibertat i coneixement les eines de l’art de l’escriptura; coneixedor de l’ofici, sap emmotllar-se als diferents registres periodístics i literaris. Aquest saber fer i la seva capacitat de creació i recreació és el que l’han portat a obtenir molts dels premis literaris del nostre país, com ara el Sant Jordi de novel·la (1981), el Ciutat de Barcelona (1987), el Documenta (1991), el Carlemany (2004) i el Ramon Llull (2010).


Dues Ascensions als Ècrins: Tête Nord du Replat i Râteau Est\nPublicat el 06 Setembre 2007\nCombinació de dues ascensions, una d’escalada en roca i una altre essencialment sobre neu. Els dos cims formen part d’una mateixa cadena, però s’hi accedeix des de valls diferents: vall d’Étançons i vall de la Selle. Només requereix un curt enllaç amb el vehicle. Aquests cims són molt freqüentats a l’estiu. Si podem anar-hi en la seva prèvia o darreria, arriscarem una mica en la meteorologia però per contra evitarem la massificació.\nTête Nord du Replat 3442, per l’aresta sudest.\nPasos de III i III+ màxim, però força sostingut. Bona roca i molt ambient (si el dia acompanya...)\nArribada a La Bérarde i dormim a l’aparcament dins el cotxe, com fa bastanta altre gent. Engeguem al matí i repàs al butlletí de la “meteo” que hi ha a la caseta de socors a la muntanya. El temps es presenta dubtós. Remuntem la vall d’Étançons i la part alta dels cims coberta per núvols. La vall fa una giragonsa i passem a veure la muralla gegantina de La Meije. D’entre la boira emergeix el Gran Pic, la seva presència imposa i un s’empetiteix. Passem pel refugi sorprenentment buit i comuniquem les intencions a la simpàtica guarda, que ens comunica que la zona de bivac pel pics de Replat es troba unes dues hores amunt però que ara encara hi ha neu. Sortim de la vall principal i ens enlairem cap a la vall penjada que davalla del pic de la Gandolière. A la cota 2550, en l’única però exelent plataforma que hi ha a la coma plantem tenda. Un bivac amb la crestada i glaceres de la Grande Ruine com a marc. Al fons veiem la gran glacera en llengua de la Pilatte i l’estètic pic de Les Bans. Tota una tarda per assaborir l’entorn i vaguejar fins que un plugim d’aigua neu ens empeny als sacs.\nEl bivac sobre la vall d’Etançons amb la Grande Ruine com a sentinella\nLa nit resulta molt freda, quedant palès amb un matí vestit de blanc. El dia continua mig tapat. Per arribar a la base del cim esmercem unes dues hores. El viarany supera amb una gran marrada la graonada rocosa que ens separa de la capçalera de la vall. A mida que ens acostem al nostre objectiu, la boira ens embolcalla progressivament. Al peu de la via ens atrapen un guia amb el seu client. A tota presa ens avancen amb un “bon jour” més eixut que una figa seca. Passeu, passeu, simpàtics...\nUn 26 de Juny poc seriós... la darrera hivernal de la temporada.\nIniciem la via, que presenta unes condicions hivernals: boira,neu i fred. Les mans s’en ressenteixen, els guants prims es revelen del tot insuficients. El dolor és comparable a la decepció de no poder veure res. Després de la incertesa inicial, l’adaptació a les condicions. Farem la darrera hivernal a 26 de Juny, almenys per la llargada del dia no cal patir. Amb 6 tirades de 50 s’arriba al cim. El tercer llarg resulta el més aeri, quan es passa a tall de les timbes. En el darrer tram arribant al cim hi ha dos pitons per assegurar el pas d’un placa llisa. La massa nuvolosa s’ha esquerdat i algun raig de llum ens acarona la minsa estada al punt culminant. Davant nostre el cim bessó de la Tête Sud amb una esvelta aresta de neu que hi porta La baixada és pel vessant oest. Cal buscar una instal•lació que amb un curt ràpel ens permet accedir a una molt inestable tartera al capdamunt de la glacera de la Selle... D’aquí fins a la bretxa de Replat. La seva desgrimpada amb els grampons requereix certa habilitat tot i no ser molt exposada. Retorn cap a la tenda i La Bérarde, amb un temps que sembla decidit a millorar.\nProgressant per la cresta, i la mateixa vista des dels voltants de La Bérarde\nRâteau Est 3809, via normal.\nUn pas de III per accedir a la bretxa, i pasos de II i II+ a la cresta de roca. A l’aresta de neu un tram aeri i esmolat.\nPer pujar al Râteuau, cal remuntar la vall de la Selle, o en algun mapa també anomenada del diable. Un cami asfaltat des de St. Cristophe-en-Oisans ens porta a l’aparcament... a només 1636 metres. A l’inici del corriol un rètol amb els preus del refugi, i una nota indicant que és obligat fer reserva. Una reserva que no hem fet... Ens espera una llarga aproximació fins al refugi de la Selle. Sota un sol, ara sí, digne de finals de juny enfilem calmosament el camí. La primavera arriba gradualment a l’alta muntanya i una diversitat espectacular de flors tapissa la fondalada. A mida que es progressa, es fan visibles les cares nord de l’Aguille du Plat de la Selle,les puntes de Burlan, les agulles de Soreiller, les de Plaret. Parets feréstegues, agulles inhòspites, crestes esmolades, glaceres suspeses sobre el buit, seracs que cedeixen... tot un espectacle d’una gran força visual i sonora .\nLes cares nord es desplomen a la vall de la Selle. Una cordada a la bretxa de Râteau\nArribada al refugi, que és una excel•lent talaia sobre aquesta eclosió de cares nord. Segons llegim, el refugi de la Selle des de la seva construcció ha estat remodelat quatre cops. La darrera ampliació, segurament molt funcional resulta ,però, d’una estètica molt agressiva. Queda absolutament enrere i desdibuixada la primigènia cabana construïda el 1878. Gestionat per una societat privada, els preus són equiparables a la resta de refugis de muntanya. Per cert que m’apliquen el descompte de federat equivalent al CAF, amb el meu flamant carnet de la FEEC, sense necessitat que m’habiliti (?) la federació dels espanyols. El guarda ens comenta que en el període d’estiu –això és a partir el primer de Juliol- el refugi acostuma a estar sempre ple (100 places!). Avui 29 de juny, tot un luxe, només serem 8. Quatre francesos, quatre anglesos i dos catalans. Hem tallat just! Amb tanta poca gent no ha posat cap pega per la falta de reserva. A 2/4 de 4 s’inicia el moviment al refugi, a ¼ de 5 en marxa. Les primeres passes, el cos mig adormit, el cap tens, la nit encara ajaguda. Una filera discontinua de 8 frontals ressegueix el caminoi ben fressat que porta directament a la glacera de la Selle. Hora d’encordar-se, posar grampons i paraneus. Els anglesos es desvien a fer el cim per un corredor. Per la via normal serem només quatre. La jove parella de francesos engeguem a un ritme sorprenent i els veurem sempre...de lluny. Som a principis de temporada, les esquerdes encara estan tancades, podem posar rumb directe a la bretxa. Només la rimaia que hi ha a la seva base comença a obrir la boca. Arribar a la bretxa, implica un pas de III. No podem evitar un recordatori irònic a la ressenya que cataloga la ruta de F! Deu n’hi do! Ara toca barallar-se amb d’agraïda roca de la cresta, passos que es van solventant amb una vista immillorable de l’aresta sudest de la Tête Nord du Replat. El cim que vam assolir ahir fa patxoca.\nEn el tram rocós de la via, tenim una visió excepcional de la Tête Nord du Replat\nLa roca dona pas a les rampes de neu. Una gran pala que mica en mica es redreça i s’estreny fins arribar a una punta a 3588mts. El cim encara queda apartat, els altres sis ja hi són, asseguts sobre un gran bloc, recorden un grup d’àligues encimbellades. La pala s’ha convertit en aresta i cal superar un pas molt aeri. Uns metres horitzontals i després en descens per tornar a remuntar una pala més mansoia. Arribem al cim a 2/4 de 10, just quan marxen els quatre anglesos i els dos francesos, que han observat la nostra progressió per l’aresta. Amb conya ens fan gestos sobre el “divertit” pas estret. La cara nord del cim cau a pic. La Meije, altiva, la tenim a tocar. Una ràpida mirada i una síntesi dels Ecrins: La Barre, el Pelvoux i els Ailefroide, L’Olan, Les Bans, Les Roies... fa un airet fred que ens convida a marxar sense ganyipejar. Els altres ja han superat el pas de funambulista. Descens ràpid i a les dues ja som al refugi. El temps just per assaborir pa amb tomàquet, llangonissa i una Moritz pujats des de casa que semblen un regal dels Deus. Marxem i el guarda del refugi surt corrents per recordar-nos que ens hem deixat les claus del cotxe, sort que ha estat al cas... A l’arribar al vehicle, un nou ensurt. El pany està forçat i tot l’interior remenat. Sorprenenment només hi trobem a faltar el tabac. El guardamapes on hi teníem desats els quartos, incomprensiblement està intacte, els mòbils també són a lloc. No, no s’han endut res més.... buf! Insòlit! Farem el cafè previ a la marxa alleugerits. Ens enfilem al cotxe, cap a la una passem la Porta Catalana de Salses i a quarts de quatre posem peu a casa.\nUn pas de vertigen passada la punta 3588 i des del cim, la muralla de La Meije\nRealitzat del 25 al 29 de Juny de 2007 per Carles Barés i Santi Pocino


Els hotels de Barcelona recaptaran 20.000 euros per a l’ONG Nutrició Sense Fronteres\nEls diners es destinaran al projecte BCN Comparteix el Menjar\nEl logotip de Nutrició Sense Fronteres\nEl personal que participa als Inter Hotel Games donarà un xec solidari per protegir el dret a l’alimentació.\nEls hotels de Barcelona que participen a la tercera edició dels Inter Hotel Games, esdeveniment anual amb format de jocs olímpics, donaran 20.000 euros a l’ONG Nutrició Sense Fronteres (NSF) per contribuir a la protecció del dret a l’alimentació.\nEl que es recapti de la gimcana esportiva es destinarà al projecte BCN Comparteix el Menjar, una iniciativa que ha recuperat més de 159 tones de menjar i les ha distribuït entre les 17 entitats socials amb les quals col·labora NSF.\n“Gràcies a aquest projecte, Nutrició Sense Fronteres ha aconseguit millorar les condicions de vida de més de 72.000 persones en risc d’exclusió social a Barcelona”, apunten des de l’entitat, que col·labora amb una setantena d’empreses alimentàries, hotels, restaurants i escoles. “Aquestes entitats s’han compromès amb l’ONG per lliurar tot el menjar excedent cuinat en perfecte estat després de cada servei. Sense ells/es i la seva solidaritat, aquest projecte seria impossible de dur a terme”, assegura NSF.\nEls Inter Hotel Games inclouen activitats de futbol, bàsquet, tennis i bitlles, entre d’altres, fins el 12 de novembre i hi participen equips d’empleats i empleades dels hotels de 4 i 5 estrelles i de luxe de Barcelona.\nNutrició sense Fronteres, BCN Comparteix el Menjar, captació de fons, intervenció social, participació ciutadana\n"72 milions de persones...a\nSubmitted by Soco (no verificat) on Dij, 02/11/2017 - 09:32\n"72 milions de persones...a Barcelona" ?!?!?!\nSubmitted by F Pere Tarrés on Dll, 06/11/2017 - 12:47


L’exconseller d’Interior Miquel Buch dirigirà Infraestructures.cat L’exconseller d’Interior Miquel Buch dirigirà Infraestructures.cat – El Món\nL'empresa pública depèn del Departament d'Economia i Hisenda, liderat per Jaume Giró\nL'exconseller d'Interior Miquel Buch | ACN\nACN 15/06/2021 10:48 am\nL’extitular d’Interior Miquel Buch serà el nou president de l’empresa pública Infraestructures.cat en substitució de Joan Jaume Oms, segons publica aquest dimarts l’Ara i han confirmat a l’ACN fonts properes a l’exconseller. Infraestructures.cat és una empresa pública que depèn del Departament d’Economia i Hisenda, encapçalat pel conseller proposat per Junts per Catalunya Jaume Giró. Precisament, aquest dilluns, es va fer públic que la Fiscalia demana a Buch sis anys de presó per prevaricació i malversació de fons públics per nomenar assessor un mossos que feia d’escorta a Carles Puigdemont. El ministeri públic també sol·licita 4,5 anys de presó per al policia en qüestió, Carles Escolà, que també va ser assessor en sistemes de seguretat.\nBuch va ser cessat l’estiu passat com a conseller d’Interior per l’aleshores president, Quim Torra, en la crisi de govern de l’estiu després que es posés en dubte l’actuació dels Mossos d’Esquadra en protestes com la posterior a la sentència de l’1-O. El seu substitut va ser Miquel Sàmper, que va ocupar el càrrec fins al nomenament del nou Govern. En aquella crisi de Govern també van ser cessats la consellera d’Empresa, Àngels Chacón, i la consellera de Cultura, Mariàngela Vilallonga.\nAbans de ser conseller, Buch va ocupar l’alcaldia de Premià de Mar i també va ser president de l’Associació Catalana de Municipis (ACM), càrrecs que va abandonar poc abans de les eleccions del 21 de desembre del 2017.\nCatalà 15/06/2021 11:47 am\nD'aixó se'n diuen portes giratòries. Ja podeu anar diguent del govern espanyol\nAlgú m'ho pot explicar? 15/06/2021 12:18 pm\nBuch va jugar-se-la enviant un mosso d'escorta a Waterloo (l'estan investigant els jutges) i Torra el va cessar de conseller. Ho va fer Torra per iniciativa pròpia o per ordres de Waterloo?


Cartell 36 Saló Internacional del Còmic de Barcelona - Jan (Juan López, Toral de los Vados, León, 1939)\nCartell 36 Saló Internacional del Còmic de Barcelona\nJan (Juan López, Toral de los Vados, León, 1939)\nDesprés d'estudiar delineació mecànica i treballar de dibuixant per a una fàbrica d'insígnies i plaques de metall, Jan va iniciar la seva trajectòria professional el 1956 als Estudios Macián d'animació, com a retolista, i es va formar com a animador, alhora que publicava algunes historietes a la revista Yumbo. El 1959 va emigrar a Cuba amb la seva família, entrant a treballar a la televisió cubana com a assessor tècnic de dibuixos animats i posteriorment a l'ICAIC (Instituto Cubano de Arte e Industria Cinematográficos) com a animador durant un any, tornant de nou a la televisió. Al cap d'un temps, no veient futur en l'animació, es va bolcar en el còmic, publicant les seves historietes en revistes com Pionero, Mella, Din Don o Muñequitos, on signaria com Juan José. De retorn a Barcelona el 1969, va col·laborar amb sèries com Lucas y Silvio, Don Talarico o El último vampiro en publicacions com Gaceta Junior, Strong, Trinca o Din Don.\nEl 1973, per a l'editorial Euredit, va concebre el personatge Superlópez, una paròdia de Superman, amb historietes mudes. L'any següent començà una llarga col·laboració per a Editorial Bruguera, on ja estava il·lustrant llibres infantils i adaptacions de sèries de TV com Heidi, Marco o La abeja Maya, aprofitant per proposar el personatge de Superlópez. Amb guions inicialment de Conti i de Pérez Navarro (especialment en les aventures de Superlópez amb el Supergrupo), Jan realitzaria historietes curtes de Superlópez, fins que el 1980 assumeix també els guions d'aquesta popular sèrie, que ha continuat realitzant fins al dia d'avui (primer per a Bruguera, després a Ediciones B i ara amb B Cómic).\nEl 1981 va concebre al personatge Pulgarcito, un nen aficionat a la fantasia i a la lectura de llibres, del qual publicà, a la revista que porta el seu mateix nom, diverses aventures, fins que va decidir continuar amb Superlópez. Jan ha realitzat també obres i sèries com Nosaltres, els catalans (1979) i Las aventuras de Pasolargo (ambdues al costat de Pérez Navarro, 1979), Los últimos de Villapiñas, (amb guions d'Oli, 1982) i en solitari sagues com Cab Halloloco(1982), Viceversa, Trotacosmos de ida y vuelta (1984), Laszivia (1984), Superioribus (1988), Pun Tarrota (2000), Supertron (2002), Situaciones insólitas (2002) o Cederrom (2011), a més de dues historietes llargues del personatge Tadeo Jones d'Enrique Gato (2008 i 2010). També va col·laborar com animador amb els Estudis Equip en la sèrie Mofli, el último koala (1986).\nEl 2002 va rebre el Gran Premi del Saló del Còmic de Barcelona, i el 2005 li va ser atorgat el Premi Ivà.


Històries de Barcelona. Bdebarna : Un panot nou\nLo - 25/05/2008 10:55\nJust l'altre dia vaig llegir un article de Quim Monzó a La Vanguardia que comentava aquesta"prova pilot" de panots i em van venir ganes d'anar-los a veure; així que gràcies per portar-los fins aquí. Per cert, que en Monzó posava dos peròs al nou disseny i veig que tenia raó. 1- Si un dels problemes que els ja típics panots barcelonins de la flor era que l'aigua de pluja quedava dins de les circumferències del dibuix, i no podia sortir... amb aquests no passa el mateix?. I 2- Els marges exteriors de les B es queden curts, de manera que hi ha més separació entre les B d'un mateix panot que amb les del contrari. Serà fet expressament? En tot cas, trobo que el nou disseny té la seva gràcia, tot i que no sé si la intenció de l'Ajuntament seria extendre'l a tot arreu o compaginar-lo amb els antics dissenys. No sé si m'agradaria que veure desaparèixer les flors de les voreres de Barcelona...\nJoan Macià - 25/05/2008 12:17\nGràcies Roger, per haver-nos acostat a temps la prova dels nous panots.\nLa meva opinió es que, no només trobo una horterada el disseny d'aquests nous panots, sino que un cop més, l'Ajuntament fà coses innecessaries per a cobrar comisions i per a donar-se pisto.\nQuin mal han fet les actuals flors que identifiquen Barcelona perfectament i que han estat divulgades arreu del món acompanyant Gaudí i el modernisme per citar dos exemples?\nJa vàrem tenir una desastrosa experiencia amb els lletgissims panots blaus del Passeig de Gràcia: Un error de cálcul, de disseny i de qualitat (habituals desenganxades).\nQuína manía d'aquest consistori en fer canvis horteres a la nostra bonica ciutat.\nProposo de pintar la Sagrada Familia de color xocolata, que està molt de moda i que l'alcalde vagi als plens amb americanes com les de Sala Martín, però....que deixi els nostres panots en pau!\nVicenç - 25/05/2008 13:08\nRespecte a l’opinió del Quim Monzó recollida per la Lo, em sembla veure a les fotos que les "B" del panot són en alt relleu, mentre que les "flors" eren en baix relleu. Si és així, l’única part en què es podria estancar l’aigua és als dos espais interiors de les "B". Això es podria solucionar si es retallés la B i quedés com "l3".\nDe totes maneres, estèticament no m’acaba de convèncer, em sembla molt atapeït i mes aviat comparteixo l’opinió del Joan Macià. Em semblen una solució enginyosa a un problema inexistent.\nCió R. - 25/05/2008 17:31\nDe quin olor són, aquests panots? Suposo qsue ón grisos com els que hi ha ara; si fossin del color que aparèixen a les fotos del Roger semblarien aquella mena de pastisos que venen als carrers de New York, em sembla que n'hi diuen "goffres" i camviarien el color de la ciutat. D'altra banda si el seu relleu és massa marcat, com sembla insinuar el Vicens, els peus delicats sè'n ressentirien com passa amb els panots que van posar al Passeig de Gràcia a les voreres que delimiten les calçades laterals de la central i que moltes vegades hem de trepitjar els que anem a buscar l'autobus.\nRoger - 25/05/2008 22:23\nCertament, els panots són grisos, del color del formigó; però les fotos són fetes de nit, quan els llums de sodi dels carrers estan encesos i fan que tot sigui d'aquest color grogós...\nVicenç - 27/05/2008 09:05\nQuan llegia els comentaris d’en Joan Macià sobre canvis horteres, consistori i disseny, sentia com alguna cosa remenava al fons de la meva memòria. No sabia de què es tractava. Sentia una certa sensació de “déjà-vu” però, per més que hi vaig pensar, no vaig saber trobar la causa.\nAquesta nit, de sobte, m’ha vingut al cap la resposta. He tornat a viure la meva indignació quan es va produir el lamentable episodi del canvi de la bandera i l’escut de Barcelona.\nUna bandera de disseny! Un escut de disseny! És què ens hem tornat ximples?\nHi ha coses que mereixen l’esquarterament públic...\nIvan - 27/05/2008 10:29\nReferent al escut de Barcelona hi ha un escrit força interessant en aquesta Wep "L'Escut de Barcelona".\nEs pot observa que ni hi ha la tira hi mes, sempra canviants.\nJoan Macià - 27/05/2008 14:21\nBona referència Vicenç i la vaig viure també amb desencís.\nCanviar per a que rés no canvíi.\nDoncs jo ho trobo una bagenada canviar símbols ciutadans i molt més l'escut de la ciutat. Es una falta de respecte.\nDigues-li a un ciutadà britànic si li ha passat pel cap de canviar l'escut d'Anglaterra i el més segur es que et pregunti si li estàs parlant seriosament...\nVicenç - 28/05/2008 09:01\nDoncs a mi el disseny de l’escut que combinava les quatre barres amb el pal horitzontal per formar la creu em semblava força reeixit i adequat, per exemple, com a logotip d’una empresa barcelonina, però en canvi, com escut de Barcelona ho considero una mostra d’ignorància i de "papanatisme" de fanàtics del disseny.\nEvidentment, els panots de la flor no tenen les connotacions històriques de l’escut tradicional de la ciutat, però, tot i així, estan molt arrelats a Barcelona i em semblaria fora de lloc que acabessin sent substituïts per uns altres pel sol fet de què siguin de disseny.\nPer cert, ara recordo que a Gràcia els hi va donar per posar unes lloses grans (d'uns 70x40 cm.) i llises que no evacuaven l'aigua i a més, moltes es desenganxaven al poc temps i llavors, al caminar s'anava sentin el "cloc-cloc" de les lloses que es movien en ser trepitjades. No sé si encara les posen o han trobat un sistema millor.\nVicenç - 28/05/2008 09:03\nIvan: Si poses l’adreça del web al que fas referència, m’agradaria donar un cop d’ull.\nRoger - 28/05/2008 09:31\nSuposo que es tracta de Bdebarna mateix:\nVicenç - 28/05/2008 09:45\nAh, ja veig.\nVicenç - 28/05/2008 09:57\nAra que llegeixo amb atenció el que deia l’Ivan, veig que està clar el que volia dir i em recorda una cosa que ja sabia: que fins que no he pres el cafè del matí soc incapaç d’articular pensaments de manera coherent :-)\nGràcies de nou, Roger.\nJoan Macià - 28/05/2008 20:02\nEstic amb tú, Vicenç.\nUna cosa es un bon disseny fet per un professional qualificat i una altra molt diferent canviar un antic referent ciutadà tan important com l'escut.\nIvan - 03/06/2008 15:16\nPerdona Viçens, no vaig dirte res, era fora.\nVicenç - 03/06/2008 16:55\nNo t’amoïnis Ivan, la meva pregunta estava fora de lloc.\nHo havies explicat clarament que el web era BdeBarna, però jo devia estar més espès que de costum :-)\nAnònim - 09/07/2008 09:01\nAvui apareix publicat a "El Periódico" un article titulat "Història d'un panot" i signat per Juli Capella en el que es parla d'aquest nou disseny.\nEs pot trobar a: aqui\nDarrerament he posat diversos links en comentaris meus a algunes històries amb el risc del què, passat un temps, desaparegui la destinació i, per tant, no hi duguin en lloc. Per aquesta raó, reprodueixo els últims paràgrafs de l'article.\nRecentment, altres tècnics més moderns han acceptat un nou panot amb la B de Barcelona quadruplicada. És per recordar-nos que som a Barcelona, i que és una gran marca, i per això l'ajuntament substituirà les flors modernistes obsoletes per bes corporatives de Barcelona, que estamparan el terra amb la seva inicial, com una bossa de Chanel o Louis Vuitton. Tot encaixa: la millor botiga del món.\nA vegades la incontinència creativa produeix bromes, amb B.


Censura … una mica menys a TV3: Aturem Eurovegas - Chào ông Viêt Nam\nCensura … una mica menys a TV3: Aturem Eurovegas\nJa he tornat a casa a temps per veure l’Informatiu Vespre. La visita del senyor de Las Vegas ha estat un èxit; tenim molts més punts que ahir perque el senyor important es decideixi per Barcelona; aquest senyor ha manifestat que tenen 2.000 milions de dòlars, però els falten 4.000 mil milions més i esperen que els bancs els donguin crèdit; els ha agradat molt els terrenys; com va passar a Port Aventura, les expropiacions es feran per la via ràpida i a preu agrícola (després es reconvertiran en sol urbanitzable? pregunto); repeteixen tot el que han dit al migdia, com és habitual; el govern ha apostat per aquest projecte perque és bò pel país i proporcionarà milers de llocs de treball (bé sí, en la construcció dels hotels, casinos i centres de convencions, però quan estiguin acabats que se’n ferà de tota aquesta gent? Es reconvertiran en croupiers, majordoms, cambreres d’habitacions, caps de recepció ??); de clients sí que en tindràn, els creuers, ah! els creuers que arriben cada dia a Barcelona !! Es queden una nit com a molt dues; ara s’al.lotjaran en aquest Eurovegas i els hotels de Ciutat perdran clients i la seva ocupació minvarà; turistes que arriben a la Ciutat, s’al.lotgen en hotels al Delta del Llobregat, jugaran els seus diners al casino, menjaran en els mateixos hotels i amb una mica de sort visitaran la Ciutat. Un boníssima inversió. I ja no entro en el tema impostos, legalitats, comisions. Han estat convidats a dinar al Palau de Pedralbes. Un privilegi, reservat només a les grans persones i benefactors del nostre poble.\nPerò, hélas ! En l’informatiu passen la notícia d’una manifestació de gent que és contrària a aquest projecte. Quans minuts ? Cap, no ha arribat ni als quaranta segons i han mostrat una pancarta gran, i els portadors d’algunes pancartes quan encara no havia arribat el gruix de la gent. Han fet alguna entrevista per saber què en pensen ? Sí, ho he vist que feien un parell d’entrevistes, però la censura ha tornat a funcionar i no les han passat. Continúa doncs la censura, una mica menys, però censura al cap i a la fí.\nMenys usura i més verdura. Més Silicon Valleys i menys Casinos.\nMés educació i menys tractes amb gent sospitosa.\nLlegir l’article de The New York Times publicat a VilaWeb cal fer-ho. Aquest senyor de Las Vegas és el que paga totes les campanyes polítiques de l’ala més dretana del Partit Republicà dels EE.UU. Compte !\nEls manifestants ens hem vist protegits per, cinc, deu, fins a quinze furgos i no sé quants mossos. Quan ha començat ja la manifestació, cassolada, i moviments, els mossos han sortit de les furgones per a protegir-nos millor. Alguns s’han tapat les cares. Sí, la veritat tots els que hi erem feiem cara d’esvalotadors i antisistema … ups!\nNo es podia pujar per el carrer de Santa Teresa, ‘perque hem de protegir l’edifici, seu central, de CiU’, m’han dit. Baixar sí que es pot fer, però pujar no. Quan he anat pels Jardinets fins al carrer Bonavista a comprar una aigua m’he trobat a un senyor polìtic de CiU. Hem parlat. Amb qui havia de parlar ? Els que protesten ? Hahahaha ! (Riure). Passa el mateix que amb Port Aventura i miri quin gran negoci !\nVostè segur que és de El Prat. Doncs no. Sóc de Barcelona de tota la vida ……. És el millor projecte que tenim per oferir al poble de Catalunya i podrem donar feina a milers de persones.\nImpossible continuar parlant. Tenen el discurs ben après i no es salten cap paraula.\nBaixo pel carrer de Santa Teresa. Sense problemes. És clar, la porta del darrera és aquí, i si no puja ningú, participant de la manifestació, aleshores els polìtics poden sortir tranquil.lament. Quina por que fa la societat civil, ostres !\nS’improvisa una marxa i donem un parell de voltes per la Plaça del Llapis i es va fent palès el nostre rebuig a aquest projecte.\nMentre els no sé quantes furgones dels mossos continúen vigilant un edifici gens històric i un parell de guàrdies municipals van anotant el nombre de persones que hi havíen a la manifestació. He escoltat que discutíen entre ells dos …. 300, no 400, potser una mica menys, diguem 200 i ja està. Jo crec que hi ha més de 500 persones.\nEm sento desprotegida i gens feliç de viure en aquest país.


Aquesta és la tercera vegada que faig una visita turística a la capital francesa. I és ben cert que quan hom visita més vegades una ciutat li troba bells misteris per a descobrir. Així doncs, la novetat d'aquest tercer viatge fou el passeig al Bateau pel Sena de nit. Quina meravella! El cel era negre, i els edificis i carrers dels voltants del riu estaven il·luminats. Aquell viatget nocturn per aigües dolces feia que et deixessis portar riu enllà: sense presses, sense preocupacions; només deixar-se portar... Llavors es va sentir un ohh! col·lectiu quan vam passar per davant del monument creat per Gustave Eiffel, totalment vestit de llums. I no és pas casualitat que París sigui la ciutat de les "Llums", en tots els sentits.\nEl cert és que quan baixes del Bateau, ja no oblides mai aquell trajecte.\nEn conclusió, París té dues cares: de dia i de nit. Totes dues ciutats són increïblement boniques. Un cop les has visitat ja no pots desempallegar-te de l'encanteri i t'abelleix, com diuen els valencians, tornar-les a gaudir en el proper viatge.\nEls bateaux mouches són turístics a rabiar, però s'ha de dir que valen la pena. El viatge de nit pel Sena és incomparable.\nHola SM! Sí tens tota la raó.\n26 d’agost de 2009 a les 11:37


Els hotels de luxe de la Costa Brava veuen 'correcta' l'ocupació de l'estiu\nIntervé: Xavier Rocas, president de la Costa Brava Hotels de luxe\nEls hotels de luxe de la Costa Brava veuen correcta l'ocupació d'aquesta temporada d'estiu, si bé reconeixen que les xifres han baixat respecte l'any passat, en què van fer una campanya que qualifiquen d'extraordinària.\nAsseguren que la ocupació d'aquest any s'acosta a les del 2015 i 2016 en què es van assolir bons números, i recorden que fins a mitjans d'octubre encara hi ha marge de millora.\nEls hotels de luxe tenen estan satisfets amb la ocupació dels mesos vermells de juliol i agost, en què afirmen que ja no hi cap més gent. Aposten per allargar la temporada pels extrems i fomentar un turisme de luxe de qualitat.\nDes de Costa Brava Hotels de Luxe alerten del perill de massificar el territori i asseguren que la zona no està prou adequada per acollir la gran onada de turistes dels mesos forts, en què carreteres i accessos a la Costa Brava es saturen per l'excés de gent.\nEls taxistes de Palamós volen que se'ls tingui en compte en les ajudes Covid municipals


20 Km Marxa Femení\nEstàs aquí:Inicio Coneix la teva Prova Català Català Proves Història 20 Km Marxa Femení\nREFERENTS HISTÒRICS DE 20 KM MARXA ATLÈTICA FEMENINA\nMARI CRUZ DIAZ, EN PRIMERA POSSCIÓ AMB DORSAL 273 DOMINANT LA PROVA\nELS SEUS ORÍGENS ANCESTRALS\nAquests espectacles despertaven una gran curiositat entre els aficionats, que induïts per les apostes acudien en massa a contemplar aquestes competicions de gran resistència. Un exemple ho podem tenir l'any 1876 quan la nord-americana Elsa Von Blumen cobreix la distància de cent milles (161 km) en només 27 hores a la ciutat d'Albany (Nova York).\nLa marcha al segle XIX\nAquesta gesta d'Elsa Von Blumen, era una més, de les moltes que habitualment venien desenvolupant-se en aquests inicis. Això de caminar de pressa no va tenir grans problemes en aquesta època, atès que qualsevol aficionat podia fer-ho, mitjançant una senzilla i prèvia preparació que solament consistia a caminar més de pressa del normal.\nMentre tot això succeïa, noves practicants se sumaven als entrenaments per imitar a aquestes predecessores, organitzant gairebé d'amagat de les seves respectives associacions, algunes proves de tanta duresa com els homes. Podia valer com a referent la gesta de l’anglesa Bellast Clair la qual des dels dies del 25 de juliol al 31 d'agost de 1876 va realitzar la gesta o aventura, de recórrer una distancia de 1000 milles (1.609 km) en North Woolwhich en l'increïble temps de 38 dies i 14 hores.\nIgualment pot considerar-se, com una altra prova de fortalesa de les dones, la gesta de Madame Anderson que va cobrir del 19 al 25 d'agost de 1878 un recorregut 695.239 km, en una competició emmarcada com els 6 dies, molt habitual en aquella època.\nAquestes dues gestes només són una mostra de la puixança que ja tenia en aquells temps la marxa femenina a nivell mundial, amb un front molt sòlid compost per una gran quantitat de països i noms de gran relleu, les quals se succeïen contínuament a marcar i superar les seves pròpies plusmarques. Sens dubte aquests són els referents de la marxa femenina.\nA partir de la dècada de 1950, coneguda com l'època moderna d'aquesta especialitat, el domini continua en poder dels països escandinaus on sobresurten nous talents com les daneses Anna Likke Kristiansen, Jytte Rasmussen, Karin Moller les quals es van anar intercalant en la taula de rècords del seu país fins a mitjans 1970.\nAl principi, una vegada oficialitzada la marxa, aquesta es desenvolupava sobre la distància de 10.000 metres, tant en els jocs olímpics com en campionats mundials i esdeveniments nacionals. Serà a partir dels Jocs de Sidney de l'any 2000 quan de forma definitiva, aquesta prova es desenvolupa sobre la distància de 20 km en ruta.\nLa primera marca oficial reconeguda per la IAAF correspon a l'atleta russa Olimpíada Ivanova amb un temps de 1h 26:52,3 aconseguida en Brisbane el dia 6 de setembre de 2001.\nOlímpiada Ivanova primera campiona olìmpica\nPerò les grans plusmarques no es van produir fins a principis del segle XXI on les atletes del bloc soviètic, acaparen absolutament totes les millors marques del rànquing internacional, encapçalades per les campiones olímpiques que confirmaven la supremacia de les especialistes russes, en aquesta primera dècada, la qual cosa pot observar-se en la taula de llistats inserida en aquest document.\nLA MARXA ATLÈTICA A ESPANYA\nPerò van haver de passar prop de deu anys, per organitzar per primera vegada, un Campionat d'Espanya oficial, cosa que va succeir a Saragossa el 19 82 on Teresa Palacios del F.C. Barcelona, guanyés el primer títol sobre una distància de 10 km. amb un temps de 53:46.\nA partir d'aquest moment les coses van anar millorant, i un any més tard en 1983, un grup de noies, conformat per la pròpia Teresa Palacios, Mari Cruz Díaz, Iolanda Fernández i Begoña Miranda, van sortir per primera vegada a l'estranger per competir a Eschborn (Alemanya) en la Copa del Món de Marxa sobre la distància de 5000 metres, classificant-se en onzena posició per equips.\nDUES JOIES DE LA MARXA ATLÈTICA ESPANYOLA\nEl primer èxit internacional individual, va succeir en 1986 durant el Campionat d'Europa de Juniors sobre la distància de 10 km. disputat a Stuttgart, on Mari Cruz Díaz, de fet una de les millors atletes espanyoles de tots els temps, va aconseguir la Medalla d'Or amb un temps de 46:09,0.\nEl primer avís ja estava donat. Molt ràpid van aparèixer les grans especialistes Reyes Sobrino María Vasco, Beatriz Pascual, Eva Pérez, María José Poves, Julia Takacs, que entre unes altres, van aconseguir el reconeixement internacional, culminat amb la Medalla de Bronze de María Vasco en els Jocs Olímpics de Sidney del 2000, que venia a fer justícia a tots els mal moments patits per les seves antecessores.\nCal esmentar que aquesta emblemàtica atleta fins avui, és la primera i única medalla assolida per una dona espanyola en uns Jocs Olímpics.\nMillor marca segle XX Ailing Xue CHN 1h.37:19,1 Xiang\nMillor marca segle XXI Yelena Lashmanova RUS 1h 25,02 Londres-12\nPrimer rècord mundial Olimpiada Ivanova URS 1h.26:52,3 Brisbane-01\nPrimera campíona olímpica Hen Yueling * CHN 44:32,0 Barcelona-92\nPrimera campiona mundial Irina Strajova * URS 44:12,0 Roma-1987\n* Sobre la distància de 10.000 metres\nAtlanta-1996 Yelena Nikolayeva * 41,49:00 RUS\n* Sobre la distància de 10.000 metres a pista\nL'ACTUAL RECORDWOMEN MUNDIAL\nL'atleta russa Yelena Lashmanova\nLes 10 millors marques internacionals “All Time”\nMaría Pérez 1h.28:50 Taiang (CHN) 05-05-2018\nLidia Sánchez-Puebla 1h.30:51 A Coru nya 03-06-2017\n( Llistats actualitzats el dia 28 de Juliol de 2018 )\nLa gran María Vasco, amb la Medalla dels Jocs de Sidney\nLlibres de l’ Associació Espanyola d’ Estadístics d’ Atletisme AEEA\nLlibre de l’ IAAF World Récords IAAF


Decret sobre la denominació oficial del municipi de Massamagrell - Viquitexts\nDecret sobre la denominació oficial del municipi de Massamagrell\nDECRÉT de 31 de maig de 1982 pel qual s’autorisa el canvi de nom del municipi de Masamagrell (Valéncia).\nPublicat al Bolletí Oficial del Conséll del País Valencià (BOCPV) núm. 72, del 15 de juny de 1982\nVIST l’expedient instruít per l’Ajuntament de Masamagrell (Valéncia), per al canvi del nom actuàl pel de Massamagréll, i que ha segút registràt en esta Conselleria al número 220/80.\nRESULTANT: Que l’Ajuntament de Massamagréll, en sessió plenària celebrada en el quorum llegàl el dia 4 de desembre de 1980, va aprovar l’expedient instruít per a solicitar el canvi del nom actuàl pel de Massamagréll, a fi d’adequar el nom castellanisàt del municipi a la toponímia valenciana.\nRESULTANT: Que a l’expedient s’afíg estudi de la Secció d’Història i Geografia de lo Rat Penàt, i de la Universitàt de Valéncia, Facultàt de Filosofia, Departament de Llingüística Valenciana, en sopòrt del canvi toponímic solicitàt per l’Ajuntament.\nRESULTANT: Que es va demanar l’informe que es referíx l’articul 2ón del Reàl Decrét 695/1979, de 13 de febrér, de l’Excima. Diputación Provinciàl de Valéncia, i de la Conselleria de Cultura, sent dictaminàt favoràblement.\nCONSIDERANT: Que la competència per a coneixer, i en son cas aprovar el canvi de toponímia solicitàt, ve atribuít al Ple del Conséll del País Valencià, en virtút de lo dispòst en els articuls 1.2.3. del Reàl Decrét 695/1979, de 13 de febrér, en relació en l’articul 5.2.3. del Conséll del País Valencià del dia 2 d’agost de 1979.\nCONSIDERANT: Que l’articul 22 de la Llei de Regim Locàl i 34 del Reglament de Població i Demarcació Territoriàl, establixen la possibilitat d’alterar els noms dels Municipis, als Ajuntaments, per mig de la instrucció d’expedient i justificació de les raons que fonamenten el canvi.\nCONSIDERANT: Que l’articul 303, b), de la Llei de Regim Locàl i l’articul 3ér, u, b), de la Llei 40/81, de 28 d’octubre, establixen que per a l’alteració del nom dels municipis es precís el vot favorable de les dos terceres parts del número de fet i, en tot cas, de la majoria absoluta llegàl de membres de la Corporació.\nCONSIDERANT: Que l’acòrt de l’Ajuntament en Ple celebràt el dia 4 de desembre de 1980, fon adoptàt en un quorum superior a l’exigit llegalment, constant a mes en l’expedient tramés per la Conselleria, l’informe favorable de l’Excima. Diputació Provincial de Valéncia i de la Conselleria de Cultura.\nVISTES les disposicions llegals anteriorment esmentades i demés de generàl aplicació,\nEL PLE DEL CONSÉLL, en sa reunió del dia 31 de maig de 1982, a proposta de la Conselleria del l’Interior, acordà aprovar el canvi de nom del municipi de Masamagrell, de la Província de Valéncia, pel nom de MASSAMAGRÉLL.\nValéncia, a 31 de maig de 1982.\n2 Decrets que regulen l'alteració dels topònims valencians\n3 Enllaços relacionats amb el decret i el municipi\n4 Enllaços diversos\nTot i que la versió del decret en valencià oficialitza la forma Massamagréll, la versió en castellà oficialitza Massamagrell, que és la forma que la Generalitat Valenciana reconeix com a oficial des de la publicació d’aquest decret.\nDecrets que regulen l'alteració dels topònims valenciansModifica\nEnllaços relacionats amb el decret i el municipiModifica\nDecret sobre la denominació oficial del municipi de Massamagrell.\nLa publicació del decret al 'Butlletí Oficial del Consell del País Valencià, BOCPV, literalment Bolletí Oficiàl del Conséll del País Valencià, escrit seguint una ortografia secessionista\nEl municipi de Massamagrell a la Viquipèdia\nLa pàgina web de l'Ajuntament de Massamagrell\nObtingut de «https://ca.wikisource.org/w/index.php?title=Decret_sobre_la_denominació_oficial_del_municipi_de_Massamagrell&oldid=53690»\nDarrera modificació: 19 gen 2013 a les 20:23\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 19 gen 2013 a les 20:23.