El pols de la llengua als Països Catalans | Blog sobre llengua i societat de Pere Mayans | Pàgina 54\nPublicat el 16 de març de 2007 per pmayans\nComentaris sobre què pot significar l’arribada d’alumnat novingut a les aules de Principat de Catalunya.\nEn els anys darrers, un dels canvis més importants i més significatius que s’ha produït als centres educatius de Catalunya (i, de fet, de tots els Països Catalans amb percentatges força similars) ha estat l’arribada continuada i creixent d’alumnat procedent d’altres estats. De fet, en aquests moments, a Catalunya tenim alumnes procedents de més de 150 estats d’arreu del món. A més, ha estat una arribada molt ràpida i amb una distribució que, tot i que irregular, es consolida a totes les comarques catalanes, tant les industrials, com les turístiques com les agrícoles. Com a exemple, només cal fixar-nos que, al Principat de Catalunya, durant el curs 1999-2000 l’alumnat de nacionalitat estrangera que teníem a l’educació infantil, a l’educació primària i a l’educació secundària obligatòria representaven percentualment el 1,76%, el 2,30% i el 2,38% respectivament dels alumnes de cadascun dels nivells educatius. En acabar el curs 2005-2006, aquests percentatges eren del 8,05%, del 12,48% i de l’11,94% (vegeu gràfic).\nDavant d’aquesta realitat, i mitjançant el Pla per a llengua i la cohesió social, el Departament d’Educació (www.xtec.cat/lic) engega el curs 2004-2005 les aules d’acollida com a resposta metodològica i organitzativa a aquest nou repte educatiu. Sens dubte, l’arribada de la nova immigració tindrà unes implicacions socials que poden marcar el futur de la societat catalana del segle xxi. Una bona acollida, una bona integració sense renunciar al pòsit cultural i lingüístic que cada persona nouvinguda té del seu lloc d’origen, una garantia que tothom ha de tenir dret a les mateixes oportunitats… són alguns dels elements que ens podran ajudar a dibuixar una societat catalana cohesionada, no excloent, integradora, respectuosa amb les aportacions d’aquells qui vinguin de fora i, alhora, fidel a la pròpia història, a la pròpia llengua i a la manera d’entendre el món que ha caracteritzat els catalans i les catalanes que al llarg de la història hem format aquest país.\nPer tots aquests motius, els esforços de l’administració educativa catalana han estat molt importants: el curs 2004-2005 es van crear ja 600 aules d’acollida, el curs 2006-2007 eren ja quasi 1100. Aquestes aules, a més, han tingut dotació informàtica amb el programari adient, dotació econòmica inicial per a l’adquisició de material didàctic, formació específica per al tutor de l’aula d’acollida i per a tots els professionals implicats en l’acollida de l’alumnat nouvingut, enviament i difusió de bona part de les novetats editorials en temes d’acollida, i seguiment pedagògic de les aules d’acollida per part dels assessors de llengua, interculturalitat i cohesió social que el Departament d’Educació té arreu de Catalunya (més de 200 el curs 2006-2007). Segurament, es pot afirmar que és un aposta tan rellevant com la que es féu a la dècada dels 80 del segle passat amb la implantació del programa d’immersió lingüística. Ara cal no afluixar i que no passi allò que va passar amb aquest programa: en un moment determinat va deixar d’interessar políticament perquè es donava tot per fer.\nI ho diem, perquè és obvi, però, que un recurs com el de l’aula d’acollida no té sentit si no s’engloba en un plantejament molt més ampli. Hi ha qui ha afirmat que la presència d’alumnat nouvingut és una excel·lent oportunitat per fer reflexionar sobre com ensenyem i, en definitiva, per intentar rebaixar el fracàs escolar en el conjunt de l’alumnat. Només cal observar que un docent que es troba davant d’un grup d’alumnes que —totalment o parcialment— no entén la llengua centra els seus esforços en el fet que els seus missatges siguin compresos. Això l’obliga a la contextualització constant mitjançant l’activitat gestual, l’entonació marcada d’allò que expressa, l’èmfasi que li permet destacar allò que és més rellevant, la recerca d’estratègies de comunicació comprensible, per tal d’aconseguir que els seus alumnes s’impliquin i no quedin al marge del seu discurs. En canvi, si el mestre o el professor sap que l’alumnat l’entén prioritza els aspectes formals i oblida la contextualització abans esmentada. En contextos socioculturals baixos aquesta actitud és extremadament perillosa, ja que, si bé hi ha una coincidència formal entre les paraules del professorat i de l’alumnat, el seu ús és molt diferent, ja que l’alumnat té un nivell pobre de llenguatge.\nPerò és més, la presència de l’alumnat nouvingut ha tornat a posar sobre la taula el tema de l’ús de la llengua catalana. Si la llengua catalana no és usada de forma coherent per part de tots els membres del centre educatiu i no és utilitzada en els àmbits de l’educació no formal, difícilment l’alumnat la percebrà com una llengua útil que cal usar. En el millor dels casos hi veurà una llengua escolar que únicament s’ha d’aprendre però que no serveix per viure.\nI, finalment, l’acollida de l’alumnat nouvingut ens ha de fer replantejar l’acollida que es fa a tothom que arribi nou a un centre vetllant, especialment, pels aspectes emocionals.\nEl Pla per a la llengua i la cohesió social (el conegut com a Pla LIC) sembla una excel·lent eina, ja que es concreta al voltant de tres línies de treball que volen donar resposta als reptes plantejats:\n· Una aula d’acollida que doni resposta a les necessitats primeres de l’alumnat nouvingut.\n· Un centre educatiu, que sigui integrador, que sigui coherent en els usos lingüístics, que faci una educació intercultural i que treballi per aconseguir l’èxit escolar de tot l’alumnat, la qual cosa implica tornar a repensar la immersió lingüística adaptant-la a la nova realitat sociolingüística catalana.\n· I els plans educatius d’entorn, que s’han definit com una iniciativa oberta i de cooperació educativa que vol donar una resposta integrada i comunitària a les necessitats educatives dels infants i joves, coordinant i dinamitzant l’acció educativa d’una zona més enllà de l’àmbit escolar, i en la qual intervenen les diverses administracions públiques i les entitats culturals, esportives, de lleure… de l’entorn. Uns plans que han de permetre, entre d’altres objectius, visualitzar la llengua catalana com una llengua útil i no únicament com una llengua acadèmica.\nLes eines hi són –o comencen a ser-hi–: ara cal aprofitar-les i no deixar-les perdre per desídia, pors, rutines, deixar fer, interessos partidistes, poca convicció, manca de pressupost…\nPublicat dins de Principat de Catalunya\t| Deixa un comentari\nL?associació Arrels de Catalunya Nord obté el Guardó anual del CIEMEN\nPublicat el 14 de març de 2007 per pmayans\nArrels, l’associació nord-catalana que ha promogut l’escola i la ràdio en català a Catalunya Nord, rep el Guardó anual del Centre Internacional Escarré per a les minories ètniques i les nacions\nEl Centre Internacional Escarré per a les minories ètniques i les nacions (http://www.ciemen.cat) lliurarà aquest 15 de març proper el seu Guardó anual a l?Associació Arrels (de Catalunya Nord), entitat emblemàtica i pionera en el camp de la comunicació (Ràdio Arrels) i de l?ensenyament en català (escoles Arrels), en una part dels Països Catalans en què unes iniciatives d?aquests tipus exigeixen encara un alt grau de compromís personal. Segons els responsables del CIEMEN, amb aquest guardó, s?ha volgut distingir l?Associació Arrels per la seva trajectòria modèlica, pels serveis de primera necessitat que duu a terme per promoure la llengua i la cultura en una part del nostre país molt castigat per polítiques i actituds adverses, i per la dignitat i el rigor que sempre ha inculcat en les seves activitats.\nL?Associació Arrels va néixer l?any 1981 (som, per tant, en plena commemoració del 25è aniversari de l?entitat) amb l?objectiu de garantir un ensenyament en català a Catalunya Nord des de la maternal fins a la finalització de primària. Amb la creació de l?escola a Perpinyà, Arrels busca de crear una escola pedagògicament moderna i arrelada (mai millor dit el nom) a la realitat social i cultural de Catalunya Nord i del conjunt dels Països Catalans. Des de 1995, l?escola s?integra a l?educació pública com a escola experimental. Actualment té 3 classes de parvulari i 5 de primària i atén al voltant de 200 alumnes. De fet, es tracta de l?única escola d?immersió lingüística amb estatut d?escola pública no únicament de Catalunya Nord sinó del conjunt de l?Estat francès.\nParal·lelament, també l?any 1981 l?Associació creà Ràdio Arrels (www.arrels.net), amb la voluntat de fer ràdio en català i amb mentalitat de Països Catalans. Tot i que va néixer com a ràdio ?pirata? i després va funcionar com a ràdio ?lliure?, actualment té l?estatut de ràdio local privada associativa i té els seus estudis ?molt moderns? al carrer dels Agustins de la capital nord-catalana. Segons un estudi d?audiència de la societat Mediamétrie, l?auditori regular de ràdio Arrels a la setmana és d?unes 6100 persones, unes 27.000 més l?escolten una vegada o dues a la setmana i l?auditori global al mes suma unes 50.000 persones.\nSens dubte, un premi merescut per a un col·lectiu (que té com a president una de les persones de referència de Catalunya Nord: Pere Manzanares) que ha sabut mantenir, amb qualitat i rigor, la dignitat de la llengua i de la cultura catalanes en una part del país on, certament, aquesta premissa és molt difícil d?aconseguir per la pressió, sovint asfixiant, d?un dels estats que menys reconeix la diversitat lingüística.\nFitxa de l?acte:\nLloc: Sala Abat Escarré (C/ Rocafort, 242, bis. Barcelona)\nData: 15 de març de 2007\nPublicat dins de Catalunya Nord\t| Deixa un comentari\nEl francoprovençal, la llengua dels Alps\nPublicat el 11 de març de 2007 per pmayans\nAlgunes informacions sobre la llengua francoprovençal, una de les menys conegudes i reconegudes de les llengües romàniques\nEl primer dels problemes del francoprovençal comença amb el propi nom. Noms d?aquestes característiques, com passa amb altres casos com el de l?asturianolleonès o de retoromànic, no ajuden a crear cap mena de consciència d?unitat entre els parlants. I de fet encara gràcies, ja que abans que el lingüista italià Ascoli li donés aquest apel·latiu el 1873, els parlars francoprovençals eren considerats un francès mal parlat, cosa la qual, però, encara perdurà en la mentalitat de la majoria dels parlants, que anomemen la seva llengua com a patois (un terme força conegut pels nord-catalans i, fins i tot, pels benasquesos). Per això, no ens pot tampoc estranyar que la llengua rebi el nom de la zona on es parla, com passa a la Vall d?Aosta, on és conegut com a valdostà. En aquests moments, amb la voluntat de superar aquesta situació, hi ha qui proposa el nom d?arpità a la llengua francoprovençal, és a dir, la llengua dels Alps; i el nom d?Arpitània per al conjunt de terres on es parla la llengua.\nEl francoprovençal és parlat als departaments francesos d?Ain, Alta Savoia, Doubs, Isère, Jura, Loira, Roine, Saona i Loira, i Savoia; als cantons suïssos de Ginebra, Friburg, Neuchâtel, Valais i Vaud, i, a Itàlia, a la regió de la Vall d?Aosta, a diverses valls piemonteses i a l?illot lingüísitc de Celle San Vito i de Faeto a la província de Foggia, al sud d?Itàlia, on arribaren colons francoprovençals el segle XIII.\nPel que fa al reconeixement legal, el francoprovençal no té ni a França ni a Suïssa cap mena de reconeixement oficial. Fixem-nos que ni en la democràtica, lingüísticament parlant, Suïssa hi és aquest reconeixement, sobretot pel fet que el francès ha esdevingut la llengua de cultura i també de referència. És un xic el que passa a la Vall d?Aosta o a les valls piemonteses on es parla francoprovençal: el francès és la llengua de referència en ser la llengua de cultura. Cal recordar que el francès des de 1948, arran dels acords de la 2a Guerra Mundial i a causa de la pressió política ?i militar? de França, és llengua cooficial a la Vall d?Aosta. Ara bé, a Itàlia, i segons la Norme in materia di tutela delle minoranze linguistiche e storiche (Legge 15, de 15 de desembre de 1999, publicat a la Gazzetta Ufficiale, num. 297, de 20 de desembre de 1999) i d?acord amb l?article 6 de la Constitució i d?acord amb els organismes europeus i internacionals, ?la Repubblica tutela la lingua e la cultura delle popolazioni albanesi, catalane, germaniche, greche, slovene e croate e di quelle parlanti il francese, il franco-provenzale, il friulano, il ladino, l?occitano e il sardo?. De fet, en el cas del Piemont, la Legge regionale n. 26, de 10 d?abril de 1990, ja havia reconegut les llengües històries del Piemont: el piemontès, l?occità, l?alemany (amb el nom de walser) i el francoprovençal (la llei italiana de 1999 inclourà a més el francès). Una llei encara poc desenvolupada que pot obrir, però, només portes al francoprovençal.\nSigui com sigui, només a la Vall d?Aosta hi ha un cert moviment de recuperació del francoprovençal, al voltant de la feina del Centre d?Études Francoprovençales René Willien, que té la seu al municipi de Saint Nicolas.\nEn aquest context, no ens pot estranyar que només hi hagi hagut un intent de fer una proposta de llengua estàndard per a tot el territori, la feta per Dominique Stich: Parlons francovençal, une langue méconnue, publicat el 1998; i Dictionnaire des mots de base du francoprovençal. Orthographe ORB supradialectale standardisée, publicat el 2003. Sens dubte, un dels intents darrers per frenar la desaparició d?una llengua per a la qual, com diu Stich al pròleg, ?il est cependant indispensable de se débarrasser de quelques préjugés tenaces au sujet du patois: ce n?est pas une langue pauvre, ou mal prononcée, ni un sous-produit culturel d?une langue de culture. C?est un parler humain complet, répondant avec une étonnante richesse à toutes les nécessités liées a la vie et a l?environnement de ses locuteurs?.\n En un informe elaborat pel Ministeri de l?Interior italià, previ a l?elaboració de la llei, a l?Estat italià hi ha les minories lingüístiques següents: albanesos (98.000 a Calàbria, Puglia, Sicília, Molise i als Abruços), alemanys (290.000 a Bozen), catalans (18.000 a l?Alguer), croats (2.600 a Molise), eslovens (70.000 a Trieste, Gorizia i Udine), francoprovençals (90.000 a Aosta, Torí i Foggia), francòfons (20.000 a Aosta?), friülans (526.000 al Friül), grecs (20.000 a Reggio de Calàbria i a Lecce), ladins (55.000 a Bozen, Trento i Belluno), occitans (178.000 a la Vall de Cuneo, Torí, Cosenza i Imperia), sards (1.269.000 a Sardenya), a més dels parlants del romaní (130.000 gitanos).\nPublicat dins de Situació de la llengua a altres pobles\t| Deixa un comentari\nPublicat el 10 de març de 2007 per pmayans\nEn l’article ens plantegen alguns dels problemes que planegen damunt el futur de la immersió lingüística a Catalunya\nSens dubte que el conseller Maragall hagi anunciat públicament un nou impuls a la immersió lingüística a Catalunya (vegeu, per exemple, l?esborrany de decret de desplegament del currículum de primària que comentàvem en l?entrada anterior d?aquest bloc) és molt més que una bona notícia. D?entrada, pot ajudar a trencar vells mites com el que afirmava que només CiU vetllava per la immersió lingüística o com el que afirmava que la immersió era una metodologia plenament consolidada en tots els centres educatius en els quals s?havia d?aplicar.\nEl debat creat ha permès començar a veure quina és la realitat dels nostres centres educatius i a posar damunt la taula alguns grans interrogants que cal superar al més aviat possible si no volem que l?escola esdevingui únicament el lloc on, en el millor dels casos, es facilita el coneixement de la llengua, però que, en canvi, on no se?n facilita l?ús (l?única garantia de futur per a una llengua):\n§ La formació dels mestres i dels professors està pensada per donar resposta a les necessitats lingüístiques de Catalunya? Per què molts mestres acaben els seus estudis sense que ningú no els hagi explicat mai com s?han d?aplicar els programes d?immersió lingüística? S?explica que no es pot ensenyar igual català a Olot i que a Cornellà de Llobregat?\n§ Per què, en general, el nivell de llengua dels nostres mestres i professors és tan baix si el comparem amb el nivell de llengua que es demana als mestres i professors espanyols, francesos, italians, anglesos…?\n§ En els centres on s?hauria de fer immersió, se?n fa realment? Fer classes en català és fer classes d?immersió? O és alguna cosa més basada en un mètode pedagògic d?ensenyament de segones llengües i en un model d?ús de la llengua en tots els àmbits de la vida escolar?\n§ I, en aquesta línia, quines són les pautes d?ús lingüístic que transmet el nostre professorat? El català és la llengua únicament de la classe, però parlem en castellà al personal subaltern, als pares i a les mares no catalanoparlants, amb alguns companys i companyes, als nouvinguts, al conductor de l?autocar…?\n§ I és més: Quina és la llengua de les activitats extraescolars? Tenen continuïtat amb el projecte lingüístic i educatiu de l?escola? El món del lleure, de l?esport, dels casals d?estiu, de l?acadèmia d?idiomes… funciona en català com l?escola?\nI tot plegat només situant-nos a l?educació infantil i primària. I si ens situem a l?educació secundària, quan els nostres joves, ja preadolescents o adolescents del tot, consoliden els seus usos lingüístics?:\n§ A l?ensenyament secundari (i, segurament, al cicle superior de primària), totes les classes es fan en llengua catalana? Si no és així, tots els esforços fets a l?educació infantil i als cicles inicial i mitjà de l?educació primària poden quedar en el no-res, ja que el model d?ús de la llengua que percep l?alumnat és que és igual usar una llengua que una altra? I normalment es tria la més forta a l?entorn social.\n§ Quina reflexió es fa entre els nostres estudiants sobre els usos lingüístics?\n§ De quina llengua es pot estar exempt a la selectivitat, a les proves d?accés a cicles formatius o a batxillerat si véns de fora? Del català o del castellà? (si algú té algun dubte de la resposta: la llengua de la qual es pot prescindir és el català!).\n§ Quina és la llengua dels ensenyaments de formació professional? I els de garantia social? La porta al món laboral en quina llengua es fa majoritàriament?\nMoltes preguntes, molts interrogants encara no superats per a un àmbit que els nostres polítics han convertit en el pal de paller de la normalització lingüística. Tant de bo que la nova situació permeti, com a mínim, un debat seriós on s?analitzi la situació real de les nostres aules…\nBarcelona esdevé la capital de les llengües minoritzades a l’Estat francès\nPublicat el 28 de gener de 2007 per pmayans\nEl 27 de gener proppassat, Barcelona ha esdevingut la capital simbòlica de les llengües minortizades per l’Estat francès: s’han celebrat paral·lelament la reunió anual de l’Institut Superior de les Llengües de la República Francesa i la X edició de la Dictada Occitana.\nLa nostra comunitat lingüística, (especialment Catalunya Sud, més que el conjunt dels Països Catalans) ha esdevingut a Europa (i també per a molts pobles autòctons d’Amèrica i del nord d’Àfrica) un referent de normalització de la llengua pròpia. Algú ha dit que som la primera llengua de les llengües de la segona divisió europea (també algú ha recordat que no hi ha manera de pujar a primera divisió com bé ens dieun constitucions com l’espanyola o com l’europea) i que, per tant, som en el punt de mira de totes aquelles entitats, organismes, col·lectius, persones que malden per aconseguir un futur per a la seva llengua, minoritzada per les grans llengües estatals.\nPer aquest motiu, pel simbolisme que representa Barcelona, l’Institut Superior de les Llengües de la República Francesa ha volgut fer la seva reunó anual a la nostra capital. L’ISLRF és un organisme de formació de professorat de l’escoles associatvies que fan l’ensenyament en les llengües que no són el francès: ABCM (alsacianes, que fan ensenyament en alemany), Bressola (nord-catalanes), Calandreta (occitanes), Diwan (bretones) i Seaska (basques del nord). Com es pot deduir es tracta d’escoles que apliquen programes d’immersió en contextos sociolingüístics molt desfavorables. De fet, apliquen metodologies pedagògiques molt similars a les que s’apliquen (o s’haurien d’aplicar) a Catalunya Sud en aquelles situacions en què l’alumnat és majoritàriament no catalanoparlant. Cal destacar que l’Estat francès té una actitud no especialment favorable a l’existència d’aquest tipus d’escola.\nParal·elament, també s’ha celebrat la X Dictada Occitana, la qual es fa simultàniament a trenta-dues poblacions occitanes i a Barcelona. Centenars d’occitans i una cinquatena de catalans (tot i que cal destacar que a la nostra ciutat feien la dictada una occitana de la Vall d’Aran, un anglès i també una estoniana!) feren simultàniament, gràcies a les noves tecnologies, aquest acte de reivindicació de la llengua occitana. A Catalunya fou organitzat pel Centre d’Agermanament Occitanocatalà, uns autèntics entusiastes que fan el possible per fer conèixer la realitat occitana a Catalunya.\nEls llibres de la Nur / Idlisen n Nur (català ? amazic)\nPublicat el 30 de desembre de 2006 per pmayans\nUn material didàctic per atansar catalans i amazics\nMontserrat Torres i Ahmad Alkuwaifi. Traducció a l?amazic d?Asmaa Zarioui i Asmaa Aouattah (amb l?assessorament de Carles Castellanos).\nBarcelona: Punt d?Intercanvi, 2005.\nLa publicació de la versió amaziga del material didàctic Hola Nur, fet per l?Associació Punt d?intercanvi, és sens dubte una excel·lent notícia, perquè és una mostra més que el respecte i l?interès per totes les llengües i per totes les cultures és la nostra manera d?entendre aquesta nova societat que entre tots anem creant i en la qual el català ha d?esdevenir la llengua comuna, la llengua de cohesió social, sense que això signifiqui que ningú hagi de renunciar al seu propi bagatge lingüístic i cultural.\nL?aparició d?aquest llibre, que ha tingut el suport econòmic del Departament d?Educació de la Generalitat de Catalunya, va coincidir amb la notícia que durant el curs 2005-2006 per primer cop s?ha fet, com a activitat complementària, classes de llengua amaziga en diversos centres educatius del Principat de Catalunya (tant de primària com de secundària), on hi ha més presència de la comunitat amaziga (es calcula que més de la meitat dels magrebins de Catalunya són amazics). Una experiència que se suma a les classes de llengua àrab estàndard moderna ?que tenen el suport econòmic del govern marroquí, el qual té un conveni amb l?Estat espanyol que ho fa possible? i a les classes de xinès estàndard ?organitzades, amb el suport del Departament d?Educació, per la pròpia comunitat xinesa?. El cas amazic és, però, especial. Es tracta d?una comunitat, d?uns vint milions de persones, que lluita per sobreviure a l?arabització a la qual, des de fa 1400 anys, és sotmesa. D?alguna manera, podem afirmar que la situació del català i de l?amazic són força més paral·leles del que hom d?entrada es pot imaginar d?entrada, ja que al darrere no hi ha estructures estatals que li donin un suport clar i explícit, i es tracta de comunitats (re)partides en diversos estats.\nPel que fa al material Els llibres de la Nur / Idlisen n Nur cal dir que té un valor afegit. Si bé es tracta d?un lèxic inicial, per tal que l?alumnat amazic pugui conèixer un lèxic català bàsic, en aquests moments també està essent utilitzat per introduir l?alumnat amazic a la seva pròpia llengua, en aquest cas, escrita. En aquest sentit, cal recordar que el Departament d?Educació ha optat per una forma estàndard escrita en alfabet llatí i per l?ensenyament del tifinagh, com alfabet simbòlic de la comunitat amaziga. Aquesta decisió ha comptat amb l?assessorament del professor de la Universitat Autònoma de Barcelona Carles Castellanos i del professor amazic de la Universitat de Cadis Mohand Tilmatine, els quals, a més, s?han encarregat de la formació del professorat que imparteix les classes de llengua amaziga.\nCal destacar que, reforçant la idea que la llengua de cohesió social a Catalunya és el català, en el llibre trobarem pàgines destinades a explicar què és la castanyada, la festa de Nadal i el tió, el nostre cap d?any (i l?amazic), el nostre calendari (i també l?amazic i el musulmà), Sant Jordi, el correfoc, la fira de Sant Ponç, la Festa Major, els castellers (és curiós de destacar que, segons alguns autors, la paraula enxaneta és d?origen amazic, com la paraula genet).\nEn definitiva, un material segurament únic en aquesta part d?Europa, que demostra un altre cop que la defensa de la llengua catalana no és incompatible amb la realitat multilingüe de la nostra societat, ans al contrari, és segurament l?oportunitat darrera per deixar de parlar de bilingüisme català-castellà per començar a parlar d?una societat multilingüe, amb ciutadans plurilingües, en la qual el català ha de ser la llengua comuna, i on cap llengua, encara que al darrere no tingui cap estat, ha de ser inferior a les altres.\n Es tracta de centres situats a Mataró, a Terrassa, i a la comarca d?Osona.\n Convenio de Cooperación Cultural entre el Gobierno de España y el Gobierno del Reino de Marruecos. BOE núm. 243, de 10 d?octubre de 1985.\n Igual que els catalans, els amazics també estan (re)partits entre diversos estats: Marroc, Estat espanyol (Melilla), Algèria, Tunísia, Mauritània, Líbia, Egipte, Burkina-Faso, Níger, Nigèria. Abans de la colonització castellana, a les Canàries també hi habitava un poble amazic: els guanches. Només a Níger i a Mali és oficial.\nPublicat el 18 de desembre de 2006 per pmayans\nAl portaveu del PP a l’Ajuntament de Mataró li molesta que s’aprovi el nom de País Valencià per a un carrer de la ciutat\nTot sembla anunciar que durant aquesta legislatura veurem un cop sí i un altre també declaracions en contra de tot allò que s?ensumi a una possible normalitat de la llengua i contra tot allò que ajudi a potenciar el sentiment d?una única col·lectivitat de Països Catalans. Vegem-ne un exemple.\nA Mataró la Comissió del Nomenclàtor ha assignat el nom de Parc del País Valencià i Parc de les Illes a unes zones verdes de la Ronda dels Països Catalans (semblem un país fins i tot normal!). És, sens dubte, una excel·lent notícia, encara que, potser en el segon cas, seria preferible, però, dir-li el nom de parc de les Illes Balears i Pitiüses, ja que s?adequa més a la realitat i sembla indicar un sentiment menys patrimonial per part del Principat.\nPerò, ve?t aquí que el portaveu del PP a l?Ajuntament de Mataró, senyor Mojedano, ha qüestionat el nom de País Valencià. ja que en el ple municipal on s?aprovava ha afirmat que ?per què els mataronins havien de ser tan originals i posar el nom de País Valencià a un parc, quan els mateixos valencians en el seu estatut s?anomenen Comunitat Valenciana??. Certament, mai no en tenen prou: els seus col·legues de València neguen tota evidència científica en afirmar que el català i el valencià no són la mateixa llengua; ofeguen les línies escolars en valencià; fan el possible per amagar la feina de les entitats que treballen a favor de la llengua; boicotegen els actes públics a favor de la llengua; molts dels seus representants mai no parlen ni un mot de valencià en públic (el cas Zaplana, expresident de la Generalitat, fou el més patètic!)… Però tot això no és suficient, i el regidor de Mataró, defensor de les causes justes (sobretot les que són dels que ja ho tenen tot guanyat), lamenta que en una ciutat del Maresme una Comissió de Nomenclàtor triï el nom de País Valencià. Com tothom sap una avenç imparable cap a la creació d?un Estat pancatalà!\nQuanta i quanta misèria! El senyor Mojedano ?oblida? que la lluita anticatalanista ?potser millor dir-li directament antivalencianista i espanyolista? al País Valencià s?ha concretar en tres punts: el nom de la llengua, el nom del país i la senyera. Poc va importar que l?any 1978 el 41% dels valencians, en una enquesta del Consell Preautonòmic, preferissin la denominació ?País Valencià? (la segona opció més votada fou ?Regió Valenciana? amb un 21% dels vots) o que la denominació preestatutària oficial (posada per la UCD d?Adolfo Suárez!) fos la de País Valencià, ja que l?Estatut del 1982 va oficialitzar un nom tan fals i tan poc arrelat com el de Comunitat Valenciana, per tal de calmar les ires d?un blaverisme que no és valencianista, com s?ha dit al Principat de Catalunya alguna vegada, sinó que és únicament anticatalanista i profundament espanyolista. Des d?aquell moment, el terme País Valencià ha estat utilitzat pels sectors defensors de la valencianitat (no oposada a catalanitat), és a dir, per la majoria d?intel·lectuals, professorat compromès amb l?ensenyament en la llengua del territori, la majoria de forces polítiques d?esquerres… Però és més, i quina sorpresa, als preàmbuls dels Estatuts d?Autonomia, tant de 1982 com l?actual del 2006, apareix el nom de País Valencià (potser el terme no deu ser tan il·legal, doncs):\nAprovada la Constitució Espanyola, va ser, en el seu marc, on la tradició valenciana provinent de l’històric Regne de València es va trobar amb la concepció moderna del País Valencià i va donar origen a l’autonomia valenciana\nPerò tot això al senyor Mojedano li és ben bé igual, tot s?hi val per anar contra tot allò que s?ensumi no a catalanisme sinó simplement a catalanitat. Per aquest motiu, deu ser feliç perquè a Mataró encara conservem noms de carrer com el d?un tal Juan José Navarro, militar favorable a Felip v; o el passeig del Callao, en record al bombardeig que els espanyols feren al port de Lima el 1866; o carrer Méndez Núñez, un militar espanyol que bombardejà Valparaíso; o els carrers d?Hernán Cortés i de Francisco de Pizarro, que van sotmetre violentament les cultures asteca i inca respectivament; o el carrer Dos de Maig, per tal de commemorar quan els madrilenys se sublevaren contra les tropes franceses; o el carrer dedicat a Agustín Moreto, el ?gran? sacerdot i comediògraf castellà del segle xix…\nCoordinadora d?Associacions per la Llengua de Mataró\nLenguas de la Península Ibérica / Languages of the Iberian Peninsula: un llibre tan ben intencionat com ben errat\nPublicat el 13 de desembre de 2006 per pmayans\nUn llibre editat a Espanya (a Palència) sobre la diversitat lingüística de la Península Ibèrica d?entrada pot ser una bona notícia. El resultat, però, ratlla el ridícul per l?absoluta manca de rigor.\nL?editorial Ibarantia de Palència va editar el 2005 el llibre Lenguas de la Península Ibérica / Languages of the Iberian Peninsula. D?entrada que una editorial espanyola fes un llibre sobre la realitat lingüística plural de l?Estat espanyol, de Portugal i d?Andorra, encara que únicament es tractés d?un lèxic il·lustrat d?unes 1100 paraules més algunes informacions esparses ja és una bona notícia, i més quan es diu en el pròleg que vol ser ?una introducción al conocimiento y al entendimento de la pluralidad de culturas y las lenguas de la Península Ibérica y especialmente de España?. La llàstima, però, és que alhora de fer-ho s?han barrejat criteris lingüístics, polítics, potser editorials… amb pocs coneixements. Vegem-ne algunes exemples.\nJa a la portada ens sorprèn de llegir que aquestes llengües de la Península Ibèrica són l?anglès (deu ser per Gibraltar?), el castellà, l?euskera, l?occità-aranès, el català, el valencià, el català de ses Illes Balears (sic!), l?aragonès, l?asturià-bable, el gallec, el portuguès i el francès (?).\nA la introducció llegim que es tracta d?un ?Diciconario visual? que recull el lèxic més senzill (segurament vol dir bàsic) de les llengües que oficialment estan reconegudes per les Constitucions de Portugal, d?Espanya i d?Andorra. Certament, a les constitucions respectives els noms que es citen no es corresponen de cap de les maneres als que hem citat anteriorment:\n§ A la de Portugal s?especifica que l?idioma oficial és el portuguès i en tot cas s?hauria d?incloure el mirandès (un parlar astur-lleonès), que fou declarat cooficial a la zona a la zona est i nord del districte de Bragança l?any 1998.\n§ A Andorra la Constitució estableix que el català és la llengua de l?Estat.\n§ Pel que fa a l?Estat espanyol, només cal recordar que, segons la Constitució, ?el castellà és la llengua espanyola oficial a l?Estat?, mentre que ?les altres llengües espanyoles seran també oficials en les respectives Comunitats Autònomes d?acord amb els seus Estatuts?. És a dir, només una llengua espanyola té nom, castellà, la qual, a més, ?tots els espanyols tenen el deure de conèixer i el dret d?usar?. Les altres, en canvi, no se sap ni quines són. Curiosament, i malgrat la Carta Magna, l?idioma de l?Estat espanyol reconegut com a oficial a la Unió Europea és l?espanyol, segons podem comprovar en tota la documentació europea, i fins i tot en el projecte de Tractat pel qual s?institueix una Constitució per a Europa, on es llegeix, a la pàgina 273, lengua española. En el llibre que ens ocupa sempre es parla de castellà, i per ser coherents, la bandera que identifica la llengua castellana és la de castellà. En canvi, les banderes ?autonòmiques? catalana, valenciana i balear ajuden a diferenciar aquestes tres modalitats ?o llengües segons el llibre.\nÉs més en el cas de l?Estat espanyol el pròleg de llibre cita que són oficials des de la Constitució de la Segona República (1931). Curiós oblit del període 1936-1978. I, per cert, recordem què deia l?esmentada Constitució pel que fa a les llengües:\n§ El castellano es el idioma oficial de la República.\n§ Todo español tiene obligación de conocerlo y derecho a usarlo, sin perjuicio de los derechos que las leyes del estado reconozcan a las lenguas de las provincias o regiones.\n§ Salvo lo que se disponga en leyes especiales, a nadie se le podrá exigir el conocimiento y el uso de una lengua regional.\nA més s?afirma que aquesta oficialitat també s?expressa als estatuts de Galícia, Astúries, País Basc, Navarro, Aragó, Catalunya, València i Illes Balears. Una lectura dels textos estatutaris, que el llibre ens ofereix a la pàgina 120, ens fa veure ràpidament que ni a Aragó ni a Astúries hi ha cap mena de reconeixement oficial de la llengües que no són l?espanyol (el català i l?aragonès en el primer cas, l?astur-lleonès en el segon), en tot cas només es parla d?una ambigua protecció. Evidentment, en el llibre no s?esmenta que el gallec també es parla a Astúries i a Lleó, que el portuguès es parla a poblacions d?Extremadura i de Salamanca, que el català també es parla a una comarca de Múrcia o que encara es parla astur-lleonès a Lleó i a Cantàbria (per cert, a cap de les esmentades zones els estatuts d?autonomia no diuen res d?aquestes llengües).\nEls mapes que ens ofereix el llibre mereixen un comentari específic. Se?ns ofereix el lloc on es parlen les llengües (incloses l?anglesa i la francesa) i el nombre de parlants que tenen. El més curiós és el cas del català, quan es parla de ?català? en el mapa es situen totes les terres de parla catalana, però, a més, hi ha un mapa del ?valencià? i del ?català de ses illes?. A quina conclusió es pot arribar?: que a València es parla català i valencià; i a les Illes , català i català de ses Illes. Visca l?embolic! Com a contrapartida el mapa de l?astur-lleonès i del gallec són força correctes.\nEn definitiva, bones intencions, pocs coneixements i un llibre que pot embolicar més que aclarir. Potser, per la part que ens toca, si algú fa un estudi de les 1100 paraules del català, del valencià i del català de ses illes que en ofereix, arribarà a la conclusió que són llengües tan semblants que potser es tracta de la mateixa llengua.\nPublicat dins de Sociolingüística a l'aula\t| Deixa un comentari\nCom era de preveure, ressucita el tema sempitern de les llengües al sistema educatiu a Catalunya\nJa se sap que el tema del castellà a Catalunya dóna molts vots a l?interior d?Espanya i, també, malauradament, molts vots a la pròpia Catalunya, com hem pogut veure recentment. I com ja era fàcil de preveure el tema estrella de la normalització (de fet, nosaltres pensem que és en l?únic àmbit en què ha reeixit relativament aquesta normalització) es podia convertir ràpidament en un cavall de batalla, tant de Ciudadanos com d?aquells que creuen que hi poden perdre vots.\nAnem, però, a fer una anàlisi de la realitat de les dues llengües oficials a Catalunya en l?àmbit escolar. Si bé és cert que el coneixement de la llengua (de la llengua en general) que tenen els nostres alumnes és més baix del que seria desitjable, també ho és que la solució no passa, i més en el cas de Catalunya, per augmentar les hores de castellà. Aquest fenomen, que passa d?una forma igual a la majoria de països del nostre entorn, és molt més complex, ja que caldria parlar de la qualitat dels models lingüístics que senten els nostres alumnes (per part de mestres i professorat, per part dels mitjans de comunicació, per part dels nostres representants polítics…), parlar també del pes de la llengua escrita en la nostra societat, parlar de la tipologia de societat que estem creant (que algú ha titllat de cultura de vídeo-clip) i un llarg etcètera. Un simple augment d?hores de castellà crec, sincerament, que no solucionarà el problema. En tot cas, l?únic que farà és qüestionar l?ensenyament en català a Catalunya i qüestionar sobretot la política d?immersió lingüística i també d?acollida de la nova immigració. En aquest punt, convé recordar que totes les fonts (incloses les del Ministerio) demostren que l?alumnat de Catalunya té el mateix nivell de castellà que l?alumnat de la resta de l?Estat (vegeu http://www.gencat.net/educacio/csda/publis/pub_rec/docs/quaderns6.pdf).\nSigui com sigui, si voleu tenir dades objectives del coneixement real que tenen els nostres alumnes (de Catalunya) de les llengües catalana i castellana, només cal observar els resultats obtinguts en les proves d?avaluació de les competències bàsiques que el Departament d?Ensenyament va realitzar durant els cursos 2000-2001 (Educació primària. Cicle mitjà) i 2001-2002 (Educació Secundària Obligatòria. Primer cicle). Únicament analitzarem els resultats dels centres situats en poblacions de més de 100.000 habitants i de nivell socieconòmic mitjà, les quals ens poden ajudar a tenir una òptica de la situació de la majoria del país.\nCompetències – Àmbit lingüístic\n% d?alumnat que assoleix la competència\n% d?alumnat que\nassoleix la competència\nComprendre la informació explicitada en un text oral per poder extreure?n allò que interessa en funció dels objectius de la situació comunicativa\nComprendre un text oral interpretant el missatge a partir de la informació que conté i els coneixements propis\nComprendre la informació explicitada en un text escrit per poder extreure?n allò que interessa en funció dels objectius de la lectura\nComprendre un text interpretant el missatge a partir de la informació que conté i els coneixements propis\nExpressar-se oralment adequant-se a la situació comunicativa i al receptor amb ordre i claredat\nExpressar-se oralment aplicant correctament els\nconeixements lingüístics pel que fa a lèxic i estructures morfosintàctiques\nInterpretar la correspondència grafia-so i els signes de\npuntuació d?una lectura amb correcció fonètica i amb l?entonació adequada\nProduir un text adequat a la necessitat comunicativa i al receptor, amb ordre i claredat\nProduir un text aplicant correctament els\nconeixements lingüístics pel que fa a lèxic, ortografia i estructures morfosintàctiques\nQuadre reelaborat a partir de les dades publicades a Competències bàsiquies. Educació Primària. Cicle mitjà. Curs 2000-2001. Proves d?avaluació. Síntesi de resultats. Barcelona: Departament d?Ensenyament, novembre de 2001.\nÉs evident que cal tenir en compte que les proves de castellà i de català a voltes no es poden comparar (ja que eren diferents), però sí que ens ajuden a veure tendències. Com es pot observar, segons aquestes dades, el percentatge d?alumnat de Catalunya que assoleix les competències esmentades és en 7 ocasions favorables a la llengua castellana, en 2 ocasions és igual en les dues llengües i només en 4 ocasions és favorable al català. Són especialment significatius els percentatges favorables a la llengua castellana en les competències que fan referència a l?expressió oral, que ens dóna moltes pistes sobre quina és la llengua més vital socialment.\nAquest fet encara és més apreciable quan s?observen les dades de l?ensenyament secundari. Fins i tot en les competències bàsiques de les quals no tenim resultats de les dues llengües, es percep que, com en el cas de la llengua oral (L12 i L13), l?expressió en català és clarament inferior a la feta en castellà. De fet, les proves de secundària ens indiquen que mai no hem de valorar el coneixement del castellà que tenen els nostres fills i filles a partir de la nostra experiència com alumnes. Nosaltres només apreníem una llengua, ells, dues. Nosaltres apreníem com si visquéssim a Valladolid, ells aprenen el castellà com a segona llengua i, per tant, el procés és més lent, però arriba allà mateix. A més les dades de secundària (quan encara falten dos anys per acabar l?ensenyament obligatori) ens confirmen, com ja hem apuntat a l?inici, que el nostre alumnat no té més problemes amb el castellà del que tenen els nens i nenes de la resta de l?Estat i del problema que tenen amb la seva llengua pròpia molts alumnes europeus. Cal demanar als pares i mares també una certa paciència en el tema del castellà. Si un nen o una nena de 6 anys del nostre país només parla en català, no és un problema perquè les dades objectives ens demostren que l?acaben parlant. El problema és que, a voltes, per exemple, metges, venedors, etc. no canviïn de llengua davant d?un infant catalanoparlant. Es veu que, per natura, un nen d?aquest país és bilingüe mentre que gent que, a vegades, porta trenta -o més- anys vivint aquí i que, fins i tot, pot tenir una carrera i potser parlar perfectament l?anglès és incapaç de dir ni bon dia en català.\nEducació secundària Obligatòria. Primer cicle\n% d?alumnat que assoleix la competència de manera consistent\n% d?alumnat que assoleix la competència de manera suficient\nComprendre i interpretar la informació d?un text oral amb la situació comunicativa, la informació que conté i els coneixements propis\nComprendre i interpretar la informació d?un text escrit en relació amb la funció i tipologia del text, la informació que conté i els coneixements propis\nExpressar-se oralment adequant-se la situació comunicativa i al receptor amb ordre, claredat i fluïdea, tot aplicant correctament\nels coneixements lingüístics pel que fa al lèxic i estructura morfosintàctiques\nLlegir un text en veu alta de manera comprensiva, expressiva i amb la fluïdesa, entonació i pronunciació adequada\nProduir un text escrit adequat a la necessitat comunicativa\ni al receptor, amb ordre, claredat i detall suficient, tot aplicant correctament\nels coneixements lingüístics pel que fa al lèxic, ortografia i estructures morfosintàctiques\nQuadre reelaborat a partir de les dades publicades a Competències bàsiques. Educació Secundària Obligatòria. Primer Cicle. Curs 2001-2002. Proves d?avaluació. Síntesi de resultats. Barcelona: Departament d?Ensenyament, març de 2003.\nI, finalment, només recordar que l?any 1983 el Parlament de Catalunya va decidir que, per capgirar, o com a mínim per frenar, el procés de substitució que el català estava patint, l?ensenyament no-universitari a Catalunya havia de ser en llengua catalana. Juntament a la llengua a l?administració de Catalunya, era un dels pocs àmbits en què el català havia d?esdevenir primera llengua. Malauradament, 23 anys després es pot afirmar, com va fer públicament la consellera Marta Cid ara fa dos anys, que el català encara no és la llengua de molts dels centres del nostre país, especialment a secundària i en segons quines zones del territori.\n17é Premi de Sociolingüística Jaume Camp – apunts de sociolingüística en Cronologia de l’ensenyament del català i en català/2. Els anys del franquisme. La lenta represa del català\npmayans en El castellà, llengua perseguida a Catalunya?/1\nAi la Franja! (Pere Mayans) | La Franja en Ai la Franja!\npmayans en Els Països dels catalans, l’any 1967\nrosercusso en Cal pensar, sense embuts, quin futur volem per a la llengua\nArxius Selecciona el mes juliol 2018 juny 2018 maig 2018 abril 2018 gener 2018 novembre 2017 octubre 2017 setembre 2017 maig 2017 abril 2017 març 2017 febrer 2017 gener 2017 desembre 2016 novembre 2016 octubre 2016 setembre 2016 agost 2016 juny 2016 abril 2016 març 2016 febrer 2016 gener 2016 desembre 2015 octubre 2015 setembre 2015 juliol 2015 juny 2015 maig 2015 abril 2015 març 2015 febrer 2015 gener 2015 desembre 2014 novembre 2014 octubre 2014 setembre 2014 agost 2014 juliol 2014 juny 2014 maig 2014 abril 2014 març 2014 febrer 2014 gener 2014 desembre 2013 novembre 2013 octubre 2013 setembre 2013 agost 2013 juliol 2013 juny 2013 maig 2013 abril 2013 març 2013 febrer 2013 gener 2013 desembre 2012 novembre 2012 octubre 2012 setembre 2012 agost 2012 juliol 2012 juny 2012 maig 2012 abril 2012 març 2012 febrer 2012 gener 2012 desembre 2011 octubre 2011 setembre 2011 agost 2011 juliol 2011 juny 2011 maig 2011 abril 2011 març 2011 febrer 2011 gener 2011 desembre 2010 novembre 2010 octubre 2010 setembre 2010 agost 2010 juliol 2010 juny 2010 maig 2010 abril 2010 març 2010 febrer 2010 gener 2010 desembre 2009 novembre 2009 octubre 2009 setembre 2009 agost 2009 juliol 2009 juny 2009 maig 2009 abril 2009 març 2009 febrer 2009 gener 2009 desembre 2008 novembre 2008 octubre 2008 setembre 2008 agost 2008 juliol 2008 juny 2008 maig 2008 abril 2008 març 2008 febrer 2008 gener 2008 desembre 2007 novembre 2007 octubre 2007 setembre 2007 agost 2007 juliol 2007 juny 2007 maig 2007 abril 2007 març 2007 febrer 2007 gener 2007 desembre 2006 novembre 2006 octubre 2006 abril 2006


Enormes diferències de preus tant en les diverses categories com en les ciutats | Revista - Part 2\nTriar hotel : Enormes diferències de preus tant en les diverses categories com en les ciutats\nUna habitació doble en dia laborable en un hotel de 3 estrelles costa des de 32 fins a 101 euros\n[Pág. 1] Enormes diferències de preus tant en les diverses categories com en les ciutats\n[Pág. 2] Els preus, enormement diferents\n[Pág. 3] El més útil per a l'usuari d'hotels\n[Pág. 4] Preguntes amb resposta\n[Pág. 5] Com puc reclamar? i taula comparativa\nEls preus, enormement diferents\nSegons les dades de l’enquesta, i atenent el preu mitjà de l’habitació (incloent en aquesta mitjana les tarifes per habitació individual i doble, en cap de setmana i dia laborable, i en temporada alta, mitjana i baixa), Barcelona és la ciutat amb hotels més cars en totes les categories (Pamplona està al seu nivell en els de 4 estrelles), amb 161 euros de mitjana al dia per habitació doble, sense incloure-hi el desdejuni ni l’IVA. En aquesta ciutat es van estudiar dos hotels de 5 estrelles, tres de 4, cinc de 3 estrelles, tres de 2 i dos d’1 estrella (en aquests últims, la mitjana era de 81 euros per nit).\nLi segueixen en alt cost Madrid (136 euros) i Sant Sebastià (133 euros), si bé Madrid va mostrar el preu mitjà més econòmic en els hotels d’1 estrella. Les ciutats amb hotels amb preus mitjans més econòmics (54 euros) van ser Múrcia i Castelló. La Corunya, també amb una oferta molt econòmica, va ser la segona ciutat més barata en hotels d’1 i 2 estrelles i la tercera en els de 3 estrelles.\nUna altra conclusió de l’enquesta va ser que en els hotels d’1 i 2 estrelles a penes hi ha diferències en les tarifes de dies laborables i les de cap de setmana o festius, mentre que en els de categoria superior els preus disminueixen ostensiblement en jornades no laborables. I, d’altra banda, les tarifes són ben distintes si l’habitació és doble o senzilla. En els d’1 i 2 estrelles, la doble costa de mitjana uns 15 euros més; en els de 3 i 4 estrelles la diferència oscil·la entre els 16 i els 21 euros, i en els de en 5 supera els 30.\nTambé es confirma que les diferències de preus en hotels de la mateixa categoria són importants; fins i tot n’hi ha uns quants amb preus superiors a d’altres de categoria molt superior. A Màlaga, per exemple, hi ha un hotel de 4 estrelles l’habitació individual del qual en cap de setmana costa 35 euros, mentre que a Barcelona un altre de només 1 estrella en el mateix cas cobra el doble, 71 euros. I traslladant les tarifes a dia laborable, un hotel de Múrcia de 4 estrelles cobra 80 euros per una habitació doble, mentre que a Barcelona un altre de només 1 estrella cobra prou més, 102 euros. En hotels de la mateixa categoria, les diferències són encara més grans: a Castelló, un de 3 estrelles entre setmana cobra 33 euros per una habitació doble, mentre que a Barcelona un altre exigeix 220 euros, quasi set vegades més. La mitjana dels hotels de 3 estrelles va ser en aquest cas de 103 euros. En el mateix supòsit, però de 4 estrelles, un hotel de Múrcia cobra 80 euros i un altre de Pamplona, 268 euros. I si ens fixem en els de 2 estrelles, el marge de preus va des dels 20 euros d’un hotel de Cadis fins als 101 euros d’un altre de Barcelona, cinc vegades més; la mitjana per a hotels d’aquesta categoria és de només 50 euros. La conclusió és ben senzilla: abans de triar hotel, i tenint en compte que la seva categoria és una referència apreciable de la qualitat general que ofereix, convé informar-se molt bé sobre les seves tarifes.\nQualitat del servei, molt desigual\nCrida l’atenció que el 5% dels hotels consultats no disposaven d’informació turística sobre la ciutat: fullets amb plànols de la ciutat, horaris de metros o autobusos, senyalització de museus i edificis i altres serveis d’interès. Els que manquen amb més freqüència d’informació turística són els d’1 i 2 estrelles. A mesura que augmenta el nombre d’estrelles ho fa la possibilitat de disfrutar de servei d’habitacions. En els de 5 estrelles és preceptiu durant les 24 hores i tots els estudiats compleixen. Però també el 98% dels hotels de 4 estrelles disposaven d’aquest servei, mentre que l’oferien el 67% dels de 3 estrelles, la meitat dels de 2 estrelles i fins i tot la tercera part dels d’1 estrella.\nDos de cada tres hotels diuen que canvien els llençols tots els dies, malgrat que la norma només obliga a fer-ho si estan bruts. La freqüència menor en el canvi diari de llençols es dóna en els hotels d’1 estrella (set de cada deu no ho fan). Un altre aspecte interessant, des d’una perspectiva mediambiental (es disminueix l’ús de detergent i d’aigua en la rentada), és la possibilitat que té l’usuari d’utilitzar tovalloles durant diversos dies sense que les netegin. Només el 55% dels hotels ho permet quan el mateix usuari ho sol·licita. La millor nota és per als hotels de Sant Sebastià, que en un 60% ofereixen aquesta possibilitat, seguits pels de Barcelona (47%) i Cadis i Madrid (39%).\nUn element de qualitat afegida d’una habitació és la caixa forta en l’habitació: el 41% dels hotels no oferia aquest equipament. En quatre establiments de 4 estrelles (el 10% dels estudiats d’aquesta categoria) no en disposen, tot i que estan obligats a oferir-lo. A Barcelona, el 90% dels hotels oferia aquest servei, i a Múrcia, València i Sant Sebastià en tenien més del 70%, mentre que a Cadis només un 23% dels hotels disposen de caixa forta en l’habitació. Crida prou l’atenció que només dos de cada tres hotels disposin de caixa forta en recepció, un element de seguretat valorat per no pocs usuaris.\nLa revolució tecnològica, d’altra banda, no s’ha assentat en els hotels: en un de cada sis no és possible fer la reserva per Internet. I resulta molt criticable que (en els d’aquest informe) no pugui fer-se en un hotel de 4 estrelles i en un altre de 3. En tots els estudiats de Pamplona, Sant Sebastià i Bilbao es pot reservar per Internet. Tampoc, encara que pugui pensar-se el contrari, tots els hotels treballen amb agències de viatges. Sí que ho fan els de 4 i 5 estrelles, però només es pot reservar plaça per mitjà d’agència en el 63% dels d’1 estrella i en el 71% dels de 2.\nSis de cada deu hotels no disposa de cap certificat de qualitat, tot i que el 1996 es va crear l’Institut per a la Qualitat Hotelera, que els ofereix la possibilitat d’obtenir el reconeixement de la Marca Qualitat Turística, que avui llueixen 243 hotels. És un sistema de qualitat adaptat a les normatives de cada comunitat autònoma i compatible amb els criteris de la norma ISO 9000, que afecta tres nivells: seguretat, normativa de compliment obligat i autoregulació.\nD’altra banda, només la meitat dels hotels disposava d’habitacions per a no fumadors. Hi destaca València, amb un 88% dels hotels amb habitacions per a no fumadors. Li segueixen Bilbao, amb un 69%, i Madrid amb un 61%. Sembla contradictori que no hi hagi diferències significatives segons la categoria de l’hotel quant a l’existència d’una zona d’estar de no fumadors. A Vitòria i Sant Sebastià cap dels hotels consultats disposava d’aquests sales, mentre que sí que la tenien a la Corunya el 44% dels hotels; a Cadis i Màlaga, quasi el 40%. És molt d’agrair també que els hotels tinguin caixer automàtic, però només el 7% en disposava, i cap era d’1 o 2 estrelles. Ja en un altre tema, tots els de 4 i 5 estrelles tenen cafeteria, i en disposen el 83% dels de 3 estrelles, el 44% dels de 2 i el 63% dels d’1 estrella. Pel que fa al restaurant, en disposen sis de cada deu hotels. És curiós que tinguin restaurant el 38% dels d’1 estrella i només el 17% dels de 2 estrelles.\nEn el 55% dels hotels ajuden el client a reservar entrades per a espectacles o museus, però sorprèn que no ho facin en tots els de 4 i 5 estrelles. I tan sols un de cada deu hotels ofereix servei de trasllat a l’aeroport. Quant a serveis tecnològics, en el 90% dels hotels és possible enviar un fax. Però només en dos de cada tres l’usuari disfruta de l’opció de connectar-se a Internet. Més del 90% dels de 5 i 4 estrelles ofereixen aquesta possibilitat, però en els d’1 estrella (13%) i 2 estrelles és minoritària (37%). A la Corunya, el 89% dels hotels comparats té Internet, mentre que a Cadis només en tenien el 31%.\nVes a la pàgina anterior: « Enormes diferències de preus tant en les diverses categories com en les ciutats\nIr a la página siguiente El més útil per a l'usuari d'hotels »


Tretze persones superen el Taller d'Emprenedors 2021 de la Universitat d'Andorra | BonDia Diari digital d'Andorra.\nLes persones que han participat al taller amb Gallardo i Nicolau.\nDc., 30/06/2021 - 20:10\nQui no ha tingut mai una idea de negoci que li ha semblat brillant? Sovint ens passen pel cap projectes que, durant uns dies, mantenen els nostres ànims exaltats amb el somni de convertir-nos en amos de la nostra pròpia companyia. Només alguns aconsegueixen aterrar tots aquests pensaments i materialitzar-los en forma de 'pla d'empresa' i això és precisament el que han fet tretze ciutadans durant els darrers cinc mesos en el Taller d'Emprenedors 2021, organitzat per la Universitat d'Andorra en col·laboració amb el Govern. Els participants, que aquest dimecres han assistit a la cloenda del curs i han rebut el diploma de mans del ministre de Presidència, Economia i Empresa, Jordi Gallardo, i el rector de la Universitat d'Andorra (UdA), Miquel Nicolau, somien en fer realitat tota mena de negocis: una perruqueria canina, una agència de viatges personalitzats, una empresa de custòdia de criptomonedes, una consultoria de capitals i fins i tot una granja de caragols.\nDurant el discurs de cloenda, Gallardo ha ressaltat l'èxit d'aquesta iniciativa, que ha definit com "un projecte consolidat i un binomi perfecte entre la universitat i el Govern que ni la Covid-19 ha aturat". El ministre ha recordat que "l'emprenedor no té un perfil estereotipat" perquè la realitat és que "a qualsevol edat es pot emprendre i innovar", i un bon exemple d'això són els diferents perfils que han passat per les vint-i-una edicions del curs, en les quals han participat un total de 394 emprenedors que han aconseguit tirar endavant 297 plans d'empresa. Gallardo també ha aprofitat el seu parlament per recordar que des de l'administració "s'està treballant per agilitzar els tràmits i que l'aterratge al món empresarial no sigui una experiència traumàtica", i ha esmentat els diversos programes d'assessorament als quals es poden apuntar els emprenedors i la futura llei d'economia digital.\nPer la seva banda, el rector de la Universitat d'Andorra ha recordat que "aquest ha estat un dels pocs cursos que s'ha fet gairebé tot de manera presencial malgrat que la pandèmia" i ha destacat que en "moments com aquests, l'emprenedoria i l'adaptació al canvi han estat alguns dels valors més presents entre les petites i mitjanes empreses". També ha volgut posar sobre la taula que, "dels 2.000 alumnes que té la UdA, 1.500 són professionals que venen a fer formació específica per millorar les seves competències", un fet que demostra el potent esperit emprenedor del Principat. A més de l'entrega de diplomes, durant la cloenda s'ha volgut reconèixer de manera especial alguns dels projectes amb un premi econòmic. S'ha dotat amb 1.000 euros el projecte d'impressores 3D, amb 1.500 euros el projecte de viatges turístics personalitzats i amb 2.000 euros la granja de caragols i la consultoria de capital de risc.\nAndorra, el país amb un menor risc de blanqueig de capitals del 2021


Unit 1401 at U Plaza Apartment Nha Trang Vietnam - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nUnit 1401, 6 Bai Duong, Vinh Hai, Nha Trang, Vietnam - Veure al mapa\nMés informació sobre Unit 1401 at U Plaza Apartment\nDissenyat tant per oci com per negoci, Unit 1401 at U Plaza Apartment està situat idealment a Pham Van Dong; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEl Unit 1401 at U Plaza Apartment, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Els clients de l'hotel poden gaudir de Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, transport hotel/aeroport, habitació familiar, servei de bugaderia, neteja en sec.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb aire condicionat, ventilador, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, cuina americana, plat de dutxa a cada habitació. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, Unit 1401 at U Plaza Apartment no troba competidors en cap categoria.


Tres partits seguits a la Fonteta per a l'equip masculí: Unicaja, FC Barcelona i Zenit\nAmb l'impuls del triomf aconseguit ahir en la Turkish Airlines EuroLeague en la pista del Real Madrid, el primer equip masculí de Valencia Basket té per davant una setmana en la qual disputarà tres complicats partits en la seua pista abans que li corresponga la seua jornada de descans de la primera volta en la Liga Endesa. Unicaja (diumenge 11, 20:00h) en la competició nacional i la primera doble jornada d'Eurolliga amb FC Barcelona (dimarts 13, 21:00h) i Zenit St.Petersburg (dijous 15, 21:00h) posaran a prova la capacitat de resistència de l'equip taronja amb tres compromisos en un termini de cinc dies.\nTota una prova de foc en la qual els aficionats podran tornar a la Fonteta per a fer costat a l'equip en els dos partits de competició europea davant blaugranes i russos. El Club va posar a la venda 245 entrades que, al costat de les localitats reservades per a Targeta #EActiBasket, completen l'afluència de 400 persones permesa per les autoritats per a estos dos partits atenent mesures sanitàries.\nLes entrades es poden comprar en este enllaç, amb la possibilitat d'adquirir un pack d'entrades per als dos partits amb un estalvi de fins al 17% respecte al preu de les localitats soltes. Hui acaba el termini preferencial de venda per als abonats de la temporada 2019-20, que per a estos partits a més compten amb un descompte en el preu de les localitats. Des de demà dissabte 10 a les 9:30 hores, s'obri la venda d'entrades per al públic en general.\nPas 1: Unicaja\nL'equip taronja obrirà el foc en esta marató de tres partits a casa en cinc dies el diumenge 11 a les 20.00 hores davant l'Unicaja a la Fonteta, en un partit en el qual no podrà comptar amb la calor de la seua afició a causa de les restriccions d'accés de públic que el CSD ha imposat per als partits de la Liga Endesa. L'equip verd arriba a la Fonteta després d'encadenar dues derrotes seguides davant el Baxi Manresa a Màlaga per 86-90 i en la 7DAYS Eurocup en la pista del Mornar Bar (90-80), encara que prèviament es va estrenar en la Liga Endesa amb un triomf en la complicada pista del MoraBanc Andorra per 78-81. Amb Carlos Suárez ja recuperat de la seua lesió (va jugar 4 minuts a Montenegro) i Jaime Fernández prop de tornar de la seua lesió de llarga duració però encara no disponible per al diumenge, Darío Brizuela (14,5 punts) i Axel Bouteille (13,3 punts) són els líders d'un equip on està tenint un gran impacte l'adolescent congolés Yannick Nzosa (10 punts i 14 de valoració).\nPas 2: FC Barcelona\nValencia Basket obrirà la seua primera jornada doble en la Turkish Airlines EuroLeague rebent a la Fonteta al FC Barcelona el dimarts 13 a les 21.00 hores. L'equip blaugrana només ha perdut un partit oficial en el que portem de temporada (la final de la Supercopa Endesa), està invicte en acb (encara que té un partit ajornat per disputar) i hui es mesura precisament al Zenit St. Petersburg després de començar l'Eurolliga guanyant al CSKA Moscou per 76-66. Sense Jasikevicius al capdavant (aïllat després de donar positiu per COVID-19), serà el seu ajudant Tomas Masiulis el que dirigisca a l'equip fins a la seua volta. Nikola Mirotic (15,3 punts, 6,7 rebots i 21 de valoració) és el més destacat de l'equip en la Liga Endesa, amb el millor Álex Abrines de blaugrana (17,3 punts amb un 56,3% en triples) com a principal aliat en esta inici. Les entrades per a este partit estan disponibles des d'un preu de 40 euros amb el descompte per a abonats.\nPas 3: Zenit St. Petersburg\nEls homes de Jaume Ponsarnau jugaran el seu tercer partit en cinc dies el dijous 15 a les 21.00 hores per a rebre al Zenit St. Petersburg, encara que ho faran sabent que no hauran de competir el cap de setmana del 17 i 18 d'octubre en correspondre-li descansar a l'equip taronja en la jornada 6 de la Lliga Endesa. L'equip rus rep esta vesprada a les 18.00 hores al FC Barcelona i es va estrenar en la Turkish Airlines EuroLeague amb una valuosíssima victòria en la pista del Anadolu Efes per 69-73. El club celeste ha anunciat este matí que el pivot Anton Pushkov i l'exterior Austin Hollins han donat positiu en el rutinari control de COVID-19, han sigut aïllats immediatament i seran reavaluats.Precisament un exazulgrana com Kevin Pangos va ser el millor anotador de la primera jornada de l'Eurolliga amb 23 punts, encara que en la VTB League, on van líders amb un immaculat 4-0, Billy Baron és el màxim anotador (16,3 punts) i Alex Poythress (12 punts, 6,3 rebots i 19,7 crèdits), el més valorat, sense oblidar l'aportació del triple campió com taronja Will Thomas. Es poden adquirir localitats per a este encontre des de 20 euros.


Apunts de color Roig i gust Alternatiu: Massa interrogants sobre La Sedeta\nAssociació de Veïns i Amics del Passeig de Sant Joan de Barcelona 28 de desembre de 2011 a les 15:24\nDavid, tot i que el debat sobre la reforma de la plaça de la Sedeta va ser un procés participatiu, hi va participar molt poca gent. Tot estirar un 0,1% dels veïns del Camp d’en Grassot. Aquests processos participatius s’han de revisar. No hi van participar els possibles beneficiaris de la idea, la gent gran i molt gran, doncs els hi falta- i els hi faltava- la mobilitat per anar alls llocs on es feia el debat, els mitjans informàtics per assabentar-se de què anava la cosa, etc. Jo vaig assistir a alguna de les assemblees convocades per la plataforma “Salvem la Sedeta”, amb el resultat d’una participació de unes 17 a 20 persones a les reunions. La Agata t’ho pot confirmar, encara que ella està totalment en contra de fer res a la Sedeta i menys de treure els esgraons. Es cert que van recollir 2.000 firmes, però molts veïns podem explicar com es varen recollir, i no va ser plenament correcte, i per comble no hi ha les adreces i coneixem casos de firmes de persones que no són del barri i no coneixen ni la plaça de la Sedeta. Queden les reunions convocades pel districte i els debats oberts fets a la sala de plens de la Plaça de la Vila, tu hi eres, recordes quans veïns hi havia? 200 a tot estirar, d’un barri de 35.000!!. Si sumem les assemblees de nul•la representativitat, les reunions convocades pel districte i les firmes, tot plegat és una tergiversació de la democràcia. Jo reivindico que els que heu estat escollits a les urnes teniu l’obligació de governar, consultar si voleu, però llavors que les consultes siguin de veritat i això val molts diners perquè sigui realment representatiu de l’opinió dels veïns, i el vostra pressupost va donar pel que va donar, ben poca cosa. El Camp d’en Grassot té pocs equipaments públics, si ara la força política de CIU, que no va donar suport al nou equipament en el seu moment, ho assumeix i s’aproxima a les idees d’alguns membres de l’Associació de Veïns i Amics del Passeig de Sant Joan, que ja varem manifestar en anteriors Consells de Barri que calia un equipament més potent, i fins i tot fer pujar un pis o dos l’actual Centre Cívic i el CEIP, doncs millor que millor, ben vingut el canvi d’opinió de la Regidora i com bé saps no estic demanant el vot per ella ni pel seu grup municipal, però en aquest punt assumeixo que democràticament té tota la força per tornar a repensar que fem a la Plaça de la Sedeta . Lluís Castañeda


Ensenyant 96 de 125 Propietats - PAG 8/11\nAdossada - Cambrils (Vilafortuny) , Superfície Construïda 170m2, 70m2, 4 Habitacions, 3 Banys,...\nPis - Salou (Barenys) , Superfície Construïda 130m2, 30m2, 4 Habitacions, 2 Banys, Ascensor, piscina.\nPis - Salou (Barenys) , Superfície Construïda 150m2, 20m2, 4 Habitacions, 2 Banys, Ascensor, piscina.\nApartament - Salou (Turistica - Capellans) , Superfície Construïda 100m2, 18m2, 2 Habitacions, 1...\n360.000 € - 14 %\nÀtic - Salou (Centro) , Superfície Construïda 115m2, 63m2, 3 Habitacions, 2 Banys, Ascensor.\n480.208 € - 35 %\nPis - Salou (Paseo Miramar) , Superfície Construïda 130m2, 15m2, 3 Habitacions, 2 Banys, 20...\n395.000 € - 22 %\nVenda 321.000 €\nÀtic - Salou (Centro) , Superfície Construïda 95m2, 63m2, 2 Habitacions, 2 Banys, Ascensor, piscina.\nApartament - Salou (Cap salou) , Superfície Construïda 80m2, 20m2, 2 Habitacions, 1 Banys,...\nÀtic - Salou (Centro) , Superfície Construïda 95m2, 63m2, 3 Habitacions, 2 Banys, Ascensor, piscina.\nPis - Salou (Paseo Miramar) , Superfície Construïda 90m2, 10m2, 3 Habitacions, 1 Banys, Ascensor.\nXalet - Salou (Centro) , Superfície Construïda 400m2, 50m2, 6 Habitacions, 2 Banys.\nLocal comercial - Salou (Centro) , Superfície Construïda 60m2.


Us preocupa el futur del vostres fills i filles amb discapacitat quan vosaltres falteu?\nJordi Durà Mena, advocat membre de la Junta Directiva de Dincat, farà una xerrada amb l’objectiu de donar una idea clara de les de les opcions legals que existeixen per protegir i donar suport a la persona amb una discapacitat intel·lectual o del desenvolupament (DID)\nDonarà als pares, mares i assistents una idea de les opcions que hi ha cap al futur de les persones amb discpacitat. Què cal tenir en compte perquè tot quedi ben lligat?\nResponsabilitats i drets\nDia: Dimecres 17/07/19 Hora: De 18:00h a 20:00h Lloc: Fundació Friends C/Rosselló 330, baixos. Barcelona. Entrada lliure i gratuïta.


«No sóc menys que una persona sense discapacitat» | amicucubelles.com\n← Reunión con la Regidora de Benestar Social\nAMICU a la «Festa del Dia Mundial de Conscienciació de l’Autisme» a Cubelles →\nPosted on marzo 28, 2017 by admin Comentarios desactivados en «No sóc menys que una persona sense discapacitat»\nA Catalunya hi ha més de mig milió de persones amb discapacitat que reclamen l’eliminació de les barreres en l’Any de l’Accessibilitat Universal\n«No serveix de res que hi hagi ascensors si en arribar a l’andana, el metro o el tren no queda a la mateixa altura que el terra», reclama Lorena Blanco, membre d’Amputats Sant Jordi.\nL’Abel Díaz al centre comercial Glòries, un edifici adaptat a les persones amb discapacitat | Jordi Jon Pardo\nNingú neix amb un certificat que li asseguri que mai tindrà discapacitat. La vida de l’Abel Díaz i la Lorena Blanco va canviar completament d’un dia per l’altre. Ell va ser diagnosticat d’esclerosi múltiple amb 21 anys, però no va ser fins onze anys més tard que la malaltia es va disparar i el va apartar de la vida laboral. «Trobo a faltar els viatges constants que comportava la meva feina de consultor. Sí que ara estic més tranquil però una mica d’estrès sempre està bé, em sentia útil», al·lega.\nLorena, exvoluntària de l’ONG Educo i actual membre d’Amputats Sant Jordi, va ser amputada ara fa tres anys –tal com narra al documental Puzzle- arran d’un tap en l’arteria femoral. «Amputar-me, a mi? No pot ser, t’equivoques», va ser la seva primera reacció. «Quan ets a l’hospital estàs molt protegit, ho tens tot a l’abast prement un botó. El canvi més impactant és quan surts a l’exterior i t’enfrontes a les complicacions sola», exposa. Tot i així es nega a què la cadira li condicioni el seu dia a dia i lamenta que les cadires elèctriques s’atorguin en casos molt especials. «S’obliden que una persona necessita fer les coses per ella mateixa. Aquesta autonomia no s’acaba de valorar en qüestions com la cadira», sentencia.\nUna llei que no es desplega mai\nTot i que s’ha avançat en matèria d’accessibilitat en els darrers anys, a Catalunya més de mig milió de persones amb discapacitat segueixen trobant barreres físiques, comunicatives i socials.? «Les nostres reivindicacions les fem en nom dels que hi som, dels que han marxat i dels molts que vindran darrere», assegura la presidenta de COMCEFE Barcelona Maria Pilar Díaz.\nLa Maria Pilar Díaz a l’edifici de COCEMFE Barcelona Foto: Jordi Jon Pardo\nEl Parlament es va comprometre a aprovar el decret que permetés l’entrada en vigor de la llei 13/2014 d’accessibilitat en un període de dos anys. Davant l’incompliment i l’absència de llei catalana, més de 200 persones i una vintena d’entitats han decidit signar una declaració on reclamen que el dia 4 de desembre de 2017, «tots els entorns, productes, serveis i béns siguin accessibles», data límit que fixa la llei general de drets de persones amb discapacitat de l’Estat.»No ho diem nosaltres, ho diu la llei. Som conscients que al final d’aquest any 2017 tot no serà universalment accessible però simplement volem reivindicar el nostre dret, que contribueix al bé comú i millora la vida de qualsevol persona tingui o no discapacitat», explica la presidenta.\n«Estem fent una llei referent en matèria d’accessibilitat i cal fer-la bé»\n«El desplegament reglamentari -comenta la directora general d’Igualtat Mireia Mata- abasta molts àmbits i moltes entitats. Això provoca que les coses s’endarrereixin a instància de les parts però també enriquirà molt la norma. Estem fent una llei referent en matèria d’accessibilitat i cal fer-la bé». La directora lamenta que l’Estat no hagi invertit els fons necessaris per a complir el termini que es va imposar però li sembla agosarat fixar una data exacta. «El decret, que preveiem aprovar-lo aquest 2017, no implicarà automàticament que tot sigui accessible sinó que serà una cosa progressiva, que comporta temps i diners», rebla.\nUna pròtesi de cama, entre 7.000 i 10.000 euros\nTal com demostra l’Estudi del greuge comparatiu econòmic de les persones amb discapacitat de la ciutat de Barcelona, realitzat per l’Ajuntament de Barcelona, la diferència econòmica entre el desenvolupament de la vida quotidiana d’una persona amb discapacitat i una sense és substancial.\nEls preus de les cadires de rodes i les pròtesis varien segons la funcionalitat, el tipus de persona i el ritme de vida que porta, més sedentària o de més activitat. Una pròtesi bàsica per a ús quotidià per sota el genoll ascendeix a 7.000 euros mentre que per damunt pot arribar a costar 10.000 euros. L’element que marca la diferència econòmica són els genolls electrònics, que poden superar els 30.000 euros. Les pròtesis de braços i mans oscil·len entre 60.000 i 70.000 euros per damunt del colze i de 30.000 euros per sota, un cost encara més excessiu tenint en compte la seva funcionalitat reduïda.\nLorena Blanco a la seu de COCEMFE Barcelona Foto: Jordi Jon Pardo\n«Hi ha molts productes al mercat que són pur màrqueting però la funcionalitat real i la investigació clínica que els avala és minsa», comenta Carlos Lázaro, amputat des dels 16 anys i provador tècnic de versions beta. Però aquest no és l’únic inconvenient. A Catalunya, la Seguretat Social cobreix tot tipus de genolls menys els electrònics, de la mateixa manera que proveeix cadires de rodes bàsiques però no cadires elèctriques, que tenen un cost de 2.500 euros que el servei mèdic podria assumir. «Hi ha una manca de confiança en l’àmbit sanitari vers els nous productes que llancen les empreses, de manera que no els incorporen i no els cobreixen», denuncia Lázaro.\nFarmàcies, bancs i restaurants, els llocs menys accessibles\nBarcelona és una ciutat bastant accessible per a les persones amb discapacitat. Per aquest motiu, la Lorena va decidir canviar Sant Joan Despí, una localitat del Baix Llobregat de carrers amb pendent i amb un transport públic poc adaptat a les seves necessitats, per la ciutat comtal. Però hi ha condicionants. Mentre que ella acostuma a viatjar amb autobús, l’Abel ho sol fer amb tramvia. Ambdós coincideixen que el metro no està preparat i que el seu accés depèn molt de cada tren i estació. «No serveix de res que hi hagi ascensors si, un cop a l’andana, el metro o el tren no queda a la mateixa altura que el terra o si hi ha una separació amb què correm el risc que s’enganxin les rodes de la cadira», asseguren.\n«No serveix de res que hi hagi ascensors si, un cop a l’andana, el metro o tren no queda a la mateixa altura que el terra»\nTot i així, és en els locals (farmàcies, sucursals bancàries, botigues de proximitat, restaurants) on es fan més paleses les traves d’accessibilitat. Els graons són el principal impediment però també la manca de banys adaptats. «Jo tinc l’avantatge de poder esquivar aquests impediments perquè tinc la cama esquerra bona però no sol ser la norma general. En aquest sentit, sóc una privilegiada”, explica la Lorena. Encara que tots dos denuncien la situació, comprenen que la remodelació comporta uns costos que, sovint, els propietaris dels establiments no es poden costejar.\nRebuig de les actituds paternalistes\n«El que pitjor portava era com em mirava la gent i els comentaris de ‘pobreta'», explica la Lorena. «Jo no sóc menys que una persona sense discapacitat –continua–. Potser hi ha obstacles arquitectònics que no m’ho posen fàcil però és un tema físic, solament. Estic capacitada per fer moltes altres coses». El sentiment de paternalisme generalitzat és força molest per les persones amb discapacitat, que han après a viure amb aquesta minusvalidesa. En aquest sentit, considera que s’ha de fer més conscienciació ciutadana perquè veure una persona amputada «encara sobta».\nEl que realment sorprèn l’Abel és l’hàbit dels mitjans de comunicació de convertir en fet noticiable qualsevol fita aconseguida per una persona amb cadira de rodes. «S’ha de ser notícia per conscienciar dels problemes que podem tenir però no per haver corregut una marató o haver escalat l’Himàlaia, que no és cap heroïcitat», afirma l’Abel. «Les pel·lícules com 100 metros, de Marcel Barrena, només condueixen a error perquè generen comparacions i a cadascú la malaltia li afecta d’una manera diferent», conclou.


Quan el Govern abandona els ciutadans – AlbanoDante.net\nQuan el Govern abandona els ciutadans\nAvui Catalunya hi ha gent a la porta dels hospitals que ha decidit plantar cara contra el dolor i la injustícia que suposen les llistes d’espera.\nCada vegada és més evident que ni governs, ni legisladors ni jutges són capaços de donar resposta a les necessitats més bàsiques de la població. Tots aquests mecanismes institucionals han demostrat la seva incapacitat per fer valdre drets tan bàsics com el dret al treball o a l’habitatge. Davant d’aquesta situació d’abandó que viu la ciutadania l’única solució possible és erigir-se com a protagonista i garant d’aquests drets de manera activa. La PAH és un exemple d’aquesta irrupció en l’àmbit polític amb una clara consciència que o lluitem pels nostres drets o ningú ho farà. Entre els molts fronts que ens demanen una implicació directa i decidida hi ha el dret a la salut.\nLes retallades pressupostàries que està patint el sistema sanitari català tenen en les llistes d’espera una de les seves conseqüències més doloroses i inacceptables. Pel que són, pel que representen i pels innobles fins pels que s’utilitzen.\nAvui, a Catalunya, desenes de milers de persones veuen afectada la seva vida per no poder accedir als serveis sanitaris en un temps suportable i de manera adequada. Persones, amb noms i cognoms, que pateixen dolor, que perden mobilitat, que viuen la incertesa de quan seran ateses, i van a la feina malgrat la malaltia -o que la perden per no poder rebre tractament adequat.\nEn aquest sentit, fa uns mesos el màxim responsable de la sanitat catalana, Boi Ruiz, minimitzava les llistes d’espera dient: “Jo prefereixo que s’operin els càncers i no els galindons”. Una prova clara de la ineptitud i la manca d’humanitat d’un conseller que oblida que a Catalunya hi ha milers de persones que, malgrat el dolor i la desatenció sanitària real que el conseller es permet la frivolitat de menystenir, han de treballar per guanyar-se el pa.\nQui diu galindons, diu cataractes que impedeixen veure, túnels carpians que impedeixen treballar o colonoscòpies que no arriben mai. I malgrat que el Govern minimitzi i acusi de demagogs aquells que destapen aquest crim -sí, crim- la realitat és a l’abast de qui vulgui mirar-la a la cara. Segons Metges de Catalunya la situació és “extremadament greu” i qualifiquen obertament el que està passant amb les llistes d’espera de “tragèdia”.\nDes de fa més de tres anys la ciutadania està treballant per intentar evitar aquesta tragèdia. S’han creat plataformes, s’han fet informes, manifestacions, pancartes; però malgrat tot, el Govern es mostra indiferent mentre continua retallant i amagant la cor-rupció que ha enriquit tants “amics”. Una indiferència que és la prova definitiva que el poder polític ha abandonat qualsevol intenció de treballar per als ciutadans i tutelar els seus drets, com és la seva obligació i la seva raó de ser.\nDavant d’aquest abandó, la ciutadania no té més remei que defensar els seus drets. I ho està fent. Ho fa, per exmeple, quan es posa entre la polícia i una família per evitar que siguin llençats al carrer i ho fa quan s’uneix per denunciar que una ciutadana ha perdut un ull per una acció policial intolerable. I ho fa també quan es posa davant un hospital per detectar aquella persona que, malalta i sense força, necessita ajuda per fer valer el seu dret a rebre atenció sanitària. A aquests últims dediquem la publicació que teniu a les mans. Amb l’ànim de reconèixer la seva tasca però, sobretot, amb l’ànim que el seu exemple serveixi per extendre arreu aquesta revolta contra les llistes d’espera.\nCal treballar amb la convicció que no ens podem quedar impassibles mentre sabem que prop de casa nostra hi ha persones patint dolor pel fet de no tenir diners. A Catalunya, avui, hi ha gent que ha decidit plantar cara i revoltar-se contra aquesta situació inacceptable. Avui, mentre el Govern abandona els ciutadans, unes quantes persones estan, a la porta dels hospitals, lluitant contra el dolor i la injustícia. Malgrat la mentida governamental, el silenci mediàtic i la cobdicia dels que fan diners amb el dolor de les persones, la revolta contra les llistes d’espera és aquí.


3 min. Barcelona 21/06/2013 17:33\n260x366 David Fernàndez, al Parlament / PERE VIRGILI David Fernàndez, al Parlament / PERE VIRGILI\nAl final el "veto" que va denunciar dijous la CUP a les entitats que proposava per formar part del Pacte Nacional pel Dret a Decidir no serà tan estricte. Així, el diputat Quim Arrufat va carregar contra l'executiu perquè en un inici només havia acceptat el Centre Internacional Escarré per a les Minories Ètniques i les Nacions (CIEMEN) i la Coordinadora d'Associacions per la Llengua Catalana (CAL) com a organitzacions convidades per la formació de l'esquerra independentista, però finalment el seu cap de files al Parlament, David Fernàndez, ha negociat la incorporació també de la Xarxa d'Economia Solidària i el Front d'Alliberament Gai de Catalunya, els quals el Govern no havia admès en primera instància. D'aquesta manera, segons fonts de la CUP, l'única entitat a la qual se seguiria sense acceptar seria Arran, amb l'argument que se la considera les joventuts de la CUP.\nDe la mateixa manera, fonts d'ERC han explicat a l'Ara.cat que el Govern ha acceptat també la Intersindical-CSC i el Cercle Català de Negocis, entitats proposades pels republicans i que en un principi no havien entrat en la llista de convocades prevista per l'executiu.\nArran, però, rebutja la seva exclusió i denuncia en un comunicat que no són les joventuts de la CUP i que "l'argument utilitzat pel Govern és fals", i recorda que és una organització independent amb més de 26 anys de trajectòria provinent de la fusió el 2012 de Maulets i CAJEI. "El veto a Arran respon a motius exclusivament polítics", es tracta d'"una estratègia per excloure del debat aquells arguments que aposten per un model de país i de societat diferents dels de CiU i els seus aliats" i és "una forma més de repressió política", afegeix el comunicat de l'organització juvenil.\nAl seu torn, el coordinador nacional d'ICV, Joan Herrera, creu que la llista d'entitats seleccionada pel Govern –a proposta dels partits– és "prou plural", tot i que ha insistit en una roda de premsa que l'òrgan principal que ha de liderar el procés cap al dret a decidir ha de ser la comissió parlamentària, que encara no ha sigut formalment constituïda. En aquest sentit, el líder ecosocialista ha explicat que han reclamat al president de la Generalitat, al conseller de la Presidència i a la presidenta del Parlament que convoquin la primera reunió de la comissió pel dret a decidir abans de la constitució del Pacte Nacional, dimecres vinent. "No hem rebut resposta", ha lamentat.\nLa CUP denuncia que el Govern veta tres entitats en el Pacte Nacional pel Dret a Decidir\nFoment fa un pas enrere i finalment no assistirà a la reunió del Pacte pel Dret a Decidir


Ordino tanca l'estiu amb unes xifres de visitants similars a les d'abans de la pandèmia | BonDia Diari digital d'Andorra.\nEl punt d'informació que aquest estiu es trobava ubicat a Arans.\nDg., 03/10/2021 - 12:32\nOrdino tanca l'estiu amb unes xifres de visitants similars a les d'abans de la pandèmia\nOrdino ha tancat un estiu amb unes xifres de visitants a la parròquia durant els mesos de juliol i d'agost que s'assimilen a les quines tenien abans de la pandèmia, tal com informen des de la corporació. Durant aquests dos mesos, l'oficina de turisme de la parròquia, ubicada a la Casa de la Muntanya, ha rebut un total de 6.874 visitants. Concretament, al juliol n'hi va haver 991 i a l'agost 5.883, una xifra molt superior a la de l'agost passat quan hi van passar poc més de 4.000 visitants.\nUna de les novetats que ha ofert la parròquia aquest estiu ha estat l'itinerari Riberamunt, per tal de donar a conèixer els diferents pobles a partir d'Ordino. Per tal de donar informació sobre aquest itinerari, el comú va instal·lar per aquests mesos una caseta d'informació a la localitat d'Arans, la qual ha rebut 492 consultes de visitants al juliol i 1.535 a l'agost. D'altra banda, el mapa digital del nou producte ha rebut fins a 5.000 consultes i les lectures amb els codis QR de l'aplicació Parl'APP han arribat fins a les 4.000. Del total dels 25 punts d'interès que té la ruta, els quins han tingut més lectures han estat les del Mirador Solar de Tristaina, la mina de ferro de Llorts i la pedra tosca a Ansalonga. Des del comú també informen que la llengua més consultada per aquestes descripcions ha estat el català amb un 39%, seguida de l'espanyol amb un 34%, del francès amb un 20% i de l'anglès amb un 7%.\nPel que fa a la resta de propostes que ofereix la parròquia, la ruta del ferro i la mina de Llorts han rebut 911 visitants al juliol i 2.043 a l'agost. D'altra banda, l'autobús que uneix Ordino amb el Parc Natural de Sorteny també ha tingut molt bona rebuda aquest estiu. L'afluència de passatgers al mes de juliol ha estat de 3.755 persones i la de l'agost de 6.744.\nEscrit per filo el Dl., 04/10/2021 - 11:40 Enllaç permanent\nDesprés de construïr el nou laboratori a veure quants es passegen pel camí Ral, jo en conec més d'un que deixarà de fer-ho, gràcies per pensar en el benestar del poble, fins ara Ordino era ura pàrroquia exemplar, però ja l'heu venuda!\nEscrit per JoanTurú el Dl., 04/10/2021 - 12:37 Enllaç permanent\nSi la veritat una llàstima el que estan fent i faran amb la que era la parròquia més bonica d'Andorra segons el meu parer, i potser estem veient tan sols l'inici


Lugares con encanto en los Pirineos aún por descubrir\nEls Pirineus , la frontera natural entre Espanya i França constitueixen un espai únic, d’un valor natural, paisatgístic i patrimonial incalculable. Però és que, a més, de llarg a llarg d’aquesta serralada d’autèntic somni trobem una infinitat de llocs amb encant, un munt de racons que no ens podem perdre.\nEn aquest article hem recopilat alguns dels seus racons menys coneguts que, no obstant això, són unes autèntiques obres d’art de la natura.\nL’espectacular Cua de Cavall\nEs tracta d’una meravellosa cascada situant en ple cor del Parc Nacional de Ordesa i Muntanya Perduda. A més de la bellesa en si mateixa, es troba situada en el fons d’un increïble depressió semicircular (circ glacial).\nGraderies de Soaso\nEls Pirineus són ideals per a la pràctica del senderisme i una de les rutes més belles discorre també per la Cua de Cavall, pel camí conegut com les Graderies de Soaso. Aquesta ruta permet admirar unes parets rocoses magnífiques, d’una bellesa elevada a la màxima exponència per estar tallades per una antiga glacera. La seva espectacularitat es veu realçada i completada pels moltíssims salts d’aigua que emanen del riu Arazas distribuïts per tot el camí de la vall.\nSituat a la Cerdanya, aquest llac (estany) d’origen glacial té grans al·licients: és com la cirereta que corona l’impressionant massís del Puigpedrós, que amb els seus 2.915 metres domina tota la Cerdanya i fa de frontera amb l’estat francès.\nCanó de Añisclo\nTambé a Ordesa, ens trobem amb aquest canó caracteritzat per ser molt profund i estret per algunes zones. La seva bellesa, formada pel pacient procés de tallat durant milers d’anys pel riu Aso, és fabulosa. Recórrer els seus aproximadamentes 10 quilòmetres suposa una autèntic luxe per als sentits pels seus espectaculars paisatges i boscos i la banda sonora natural emesa per la successió de cascades.\nAquest lloc, en la part navarresa dels Pirineus és un espai màgic i de pura fantasia. La selva d’Irati està considerada el segon bosc de fageda abetal amb més extensió i millor conservat d’Europa. És recomanable visitar-la a la tardor, que és quan adquireix un mescla de colors increïble: verds, ocres i vermellosos.\nSón petits llacs glacials que podem trobar per tota la serralada pirinenca. N’hi ha a centenars i tots constitueixen un lloc encantador i moltes vegades encara per descobrir, ja que molts d’ells es troben semi amagats entre els cims. A més, a cada estació adquireixen una imatge molt diferent: el contrast és increïble.\nEls petits pobles de Cerdanya Oriental: Bor, Pedra i Riu\nSi prenem la carretera secundària en direcció a Puigcerdà, en comptes de la principal, descobrirem tres pobles molt petits i gairebé desconeguts, però grans en encant natural i tranquil·litat. Es tracta de Bor, Pedra i Riu de Cerdanya. Són llocs molt representatius de la Cerdanya més rural.\nLa bellesa dels Pirineus es troba en cadascun dels seus paratges i racons i això fa que mai els acabem de conèixer del tot, sempre trobarem un paratge increïble o un diminut poble ple d’encants.\nRutes trekking: les 6 imprescindibles per a amants dels Pirineus


Natura al Pla de l'Estany: Una tercera cigonya ja ha tornat a la comarca\nUna tercera cigonya ja ha tornat a la comarca\nJa tenim una tecera cigonya a casa nostra. A part de la parella que ha criat aquesta primavera que s'ha quedat durant tot l'hivern més o menys de forma habitual a l'Estany, cal dir que aquest cap de setmana s'ha tornat a veure el mascle solitari amb anella A20X a l'abocador de Puigpalter. Per tant son tres les cigonyes que volten per l'Estany a dia d'avui.\nTambé cal esmentar com a dada d'interes que les cigonyes que hi ha a la Puda, tot i passar tot l'hivern a la zona, no s'hi queden cada dia i fan viatges esporàdics als Aiguamolls de l'Empordà, on han estat vistes almenys una vegada aquest hivern.\nImatge del niu de cigonyes del 2009. C. Feo.\nDe moment no han començat a fer niu, però no tardarem massa a veure altre cop com les cigonyes s'aparelles a les llacunes de Casa Nostra a la Puda.\nPublicat per Carles Feo i Quer a 10:30\nEtiquetes de comentaris: abocador de Puigpalter, cigonyes\n18 de febrer de 2010, a les 8:52\nFinalitzen les sessions d'anellament d'hivern de L...\nAnellament de les cigonyes del projecte de reintro...


Candela Antón: “Coneixes millor una persona actuant amb ella que fent-li quaranta mil milions de preguntes” – elles en escena\n13 Març, 2018 14 Març, 2018 ellesenescena\nCandela Antón: “Coneixes millor una persona actuant amb ella que fent-li quaranta mil milions de preguntes”\nLaura Roig.- La Candela Antón és actriu, coneguda recentment pel personatge de la Berta a la sèrie “Merlí”. Va estudiar Humanitats i després Història de l’art, i tot i deixar-ho per començar a dedicar-se al món de la interpretació, ara vol començar la carrera d’Història. Ens va regalar una estona molt agradable, ens va parlar sobre la sèrie “Merlí”, l’obra que està fent a Microteatre actualment, i moltíssim més!\nTe n’has penedit mai d’haver deixat la carrera per ser actriu?\nMai. Humanitats és preciós, aprens moltes coses. Però la manera en què està estructurat, el tema dels crèdits, l’assistència obligatòria… no estem a una universitat? El paradigma de classe magistral, ve el professor, et fot el rotllo i se’n va. Què? Per això em quedo a casa i em poso a llegir. I no he d’anar a classe a les vuit del matí. Així que ara m’agradaria fer Història però a distància, a la UOC.\nTots els papers que has fet, creus que t’han aportat percepcions diferents o poden tenir característiques semblants?\nTots molt diferents. En general, qualsevol personatge que encarnis t’aporta percepcions molt diferents. Només pensant en la seva experiència. Només que canviï com està estructurada la seva família ja canvia tot i té un altre punt de vista. I és fascinant. Per exemple he fet molts papers d’adolescents. I cada personatge és tant únic i màgic que sempre hi ha suc a treure-li i sobretot que aprendre’n. De cop i volta has de veure la vida des de punts de vista des dels quals no estàs acostumat. Et poses en dubte moltes coses que no dones per fetes a la teva vida.\nAmb el personatge de la Berta, hem llegit que et senties molt identificada amb ella, quan eres adolescent. Aquest punt sensible…\nAquest punt ferit. Però també amb molt de caràcter. Jo crec que la Berta no s’acaba d’entendre. És una persona que té por, és molt tendre, i ella es posa una carcassa i “a mi deixeu-me en pau”. I jo era bastant així a la meva adolescència temprana. Em va agradar perquè vaig poder-ho veure amb un prisma més adult. I et fa regirar moltes cosetes.\nCandela Antón va interpretar el paper de la Berta a la sèrie “Merlí”./ Font: Tv3\nUs imaginàveu la repercussió de “Merlí”? O va ser una sorpresa totalment?\nTotalment. Ni ens ho plantejàvem. Era “bua que guay, comencem un projecte nou”, amb molta il·lusió. La primera temporada va passar una mica més finament, tot i que va agradar molt, i vam assentar les bases de que això podia ser un èxit. I la segona ja va ser… De cop i volta no saps com encaixar-ho. I més encara per la bona relació amb els companys.\nSí. Hem pogut veure que teníeu molt bona amistat. Seguiu tenint la relació que teníeu mentre feieu la sèrie?\nSí. És així. Treballes tant intensament amb aquesta gent, passes tantes hores, que “no puedes no quererte”. Encara que tinguem diferències, no pots no estimar-te. És com una família. La intensitat d’aquests projectes crea aquests vincles vagament familiars.\nCom et prepares els papers? Quin procediment segueixes?\nDepèn del paper. N’hi ha de més complexes i de més accessibles a priori. Primer llegir-se el guió. Fer de detectiu i buscar totes les pistes que et puguin donar certs aspectes psicològics del personatge, maneres de fer, de pensar… això la part psicològica. I la part sentimental, amb música. Molta música que representi el personatge i hores i hores i hores i hores escoltant-la.\nI també hem vist que t’agrada molt llegir…\nM’encanta llegir. M’enamora llegir.\nA “Merlí” s’han tractat temes d’impacte social. Amb quines reflexions et quedes?\nPer exemple a nivell filosòfic, la veritat és que ha sigut un viatge molt agradable, de comprensió. La filosofia sempre m’ha agradat molt però és una cosa que constates. De cop constates que està molt vinculada a la vida. Moltes vegades estàvem rodant i estàvem escoltant les classes del Merlí, a vegades no em llegia les parts del Merlí perquè em sorprenguessin quan les escoltava. I estaves allà i deies “bua clar, passa això, per això està parlant d’això” i era com “bua que guay”. No només ho veuen els que els hi agrada la filosofia. Sinó que molta més gent tindrà accés a aquesta idea que el pensar configura la vida i que la vida configura el pensar. I es retroalimenta. No podem dir “ui, esos viejos, que pensaron hace muchos años”. Tot és aplicable a la pròpia experiència de l’existència, del viure, i és fascinant.\nVas actuar a una obra de teatre amb el teu pare i la teva mare. Què vas sentir?\nÉs una cosa molt forta. Quan actues amb algú estableixes una intimitat emocional molt gran. De cop i volta coneixes a la gent més enllà de les coses que diem que som, i et coneixes a nivell profund. Vaig conèixer molt millor els meus pares i m’ha donat bastant de peu a treballar coses més personals meves. Òbviament per actuar, millor que comencis per tu. Treballa’t a tu i després un dia podràs arribar a entendre molt concretament a un altre personatge. I molt guay, van donar la talla, eh. La meva mare ha fet alguns cursos de teatre, però el meu pare no. Res de res. A més, sembla una persona molt seria, com molt rígid, tot i que no ho és eh. A més a més va dirigir-ho el meu marit i va ser com “vale, toda la familia junta”. Bé, ho va escriure i dirigir. Havia fet una obra una mica per cadascú. I es va quedar super sorprès. Una experiència genial. Plató deia que coneixes més una persona en una hora de joc que fent-li milions de preguntes. Jo et dic que coneixes més una persona actuant amb ella que fent-li quaranta mil milions de preguntes.\nCandela Antón i Marta Bessa, actrius de l’obra de Microteatre “Vuduchallenge”, des del dia 1 fins el 25 de març./ Font: Microteatre Barcelona\nEstàs actuant a Microteatre. Què ens n’expliques?\nSí, a la sessió de tardes. És una sàtira cap al món de les influencers, instagramers, molt boja. Sortireu d’allà del plan “què”? Però m’ho estic passant molt bé. Jo mai no havia fet comèdia. Sóc molt dramàtica, m’encanta el drama. I m’ho passo bé perquè es com un joc, no és dens, gens calculat, i és molt més explosiu. Recomanable!\nPART DE L’ENTREVISTA AMB CANDELA ANTÓN:\nPrevious Victòria Pagès: “La globalització del fenomen de Merlí és impressionant”\nNext Cristina Colom: “Mentre pugui fer teatre o cinema, per a mi ja serà una victòria”


QOSHE - Informació i propaganda - Salvador Cardús\nVull sostenir la tesi que l’actual producció i circulació d’informació cada vegada està més supeditada als debats ideològics del moment. Dit amb contundència: costa distingir què és informació i què és propaganda, particularment quan va lligada a la defensa de “bones” causes. I, en conseqüència, cada vegada és més difícil tenir informació del que no forma part del corpus de “problemes” que estableix la ideologia dominant, ja sigui sigui de caràcter reaccionari en uns cercles o bé progressista en d’altres.\nEs podria dir, en certa manera, que la informació està seguint els patrons evolutius de la publicitat. D’anunciar objectes per les seves característiques i avantatges es va passar a vincular-los amb l’aspiració a determinats estils de vida. Després, els objectes van haver de transmetre emocions. I en els últims anys han promès experiències. Molta de la publicitat actual encara se situa en aquestes dues darreres fases. Poques vegades un vehicle ofereix seguretat o potència: allò que ara proporciona........