La moleta 25 by jordi cabos millan - issuu\n0108. L’escola la Moleta fa 25 anys\tVicent Cabos i Serra\n10. Vivències\tPilar Millan i Alminyana12. Qué entenem per Valors\tRaquel Salvador i Aparici14. Rememorant les meues vivències a la Moleta\tIsabel Alcàzar i Porras\n16. Ja fa temps que deuríem ser europeus\tRosário Gaya\n18. La Mainada\tTica Tido18. Una vesprada de juliol a Catí\tTica Tido20. Records d’un somni\tVicent Aragó\n22. Homenatge a Rosa Bueno\tescola la Moleta22. Records d’una mestra\tMaruja Galindo24. Una hora d’exercici diari a l’escola?\tMaria Martínez i Torres26. Ja fa vint-i-cinc anys...\tJoan Llís Pi i Villanueva28. Quan pense en l’escola\tMiquel Ortega i Caro\n30. Text 1\t32. Educar pel futur\t34. La Moleta\tJosep Penyarroja i Gonzàlez\nVanessa Pi i Giménez\nJosep Vicent Segarra i Solà34. Com passa el temps\tPedro Bonaque i Nebot36. Els demés\tNereida López i Marco38. Text 2\tAmanda Vilar i Igualada40. Petjades en el temps\tMarta Garcia i Ganau40. Article per a la revista la Milotxa\tConxa Jorge i Ballester42. Vint-i-cinc\tJordi Cabos i Millan\t02GRÀCIES! LA NOSTRA HISTÒRIA (qui perd els origens per la identitat)Les persones són importants. Tan importants són les que formen part, ara, de la nostra escola com les que n’han format part en algun moment de la seua història.\nRafaAdrian IsabelAlcàza rVicentAragó JoaquimAusina JossepAznar PiliAznar AmparoBeltran EmiliBeltran TeresaBon VicentCabos AntoniCanals IsabelCubells Encarna\nEncarni ValentinaEsteso MªDolorsForner PilarForner HerminiaFuertes MarujaGalindo TereGanau ManelGarcia PuraGarcia RosarioGaya SílviaGiménez MartíGómez AmparoGozalbo MariGràcia PepaGrau ConxaJorge FinaLópez NereidaLópez FinaMartin MariaMartínez PilarMillan TicaMingarro CristóbalMontesinos MªJesúsOrenga M.TeresaPardinyez\nJoaquinaPaula ElenaPérez ArturPetit EsterRamonilles FinaRebollar PilarRibera LolaRoca LlucRuiz M.CarmenSalvador M.CintaS.Francisaco TicaTido FinaValls J.LluísBarrios PilarMonferrer JoanRodrigo MªTeresaPérez MarisaFebrer A.M.Catelló YolandaAvilés RosaLaparra MªBelenAlvarez RaquelSanchez SilviaNavarro ElenaValbuena RemeiMatias PatríciaOrtiz PazGuzman CastoDíaz VerònicaCasares V.JavierMonsell MerxeAusina FinaDiago PilarSornichero RemeiMallol CarmeFont CeliaCrisol AnaLeiva NatividadFernàndez\nAlíciaElena JúliaHernàndez AlíciaVidal A.JesúsGàlvez Diana ElenaPérez ElenaEsteve EvaSampedro ImmaPallardó IsabelMarín JoaquinaArzo Joaquina LaliLópez LaureAragó\nLídiaEsteve LolesPallardó LuciaGuzman MªDolors MargaridaCentelles MariaJ.Arnau XariSegarra MartíGómez MercéAznar Mila MiquelOrtega PalomaPeirats RebecaMartínez\nTicaPlanelles XariCanós XariJorge XariRoig.0304050607L’ESCOLA LA MOLETA FA 25 ANYS\nEra una època aquella en la que un alt percentatge de valencians, no era conscient del\nperill de desaparició de la nostra llengua al nostre País Valencià (no sé si això ha canviat\ngens desprès de tot aquest temps). Molts pensaven que la llengua que veritablement\nimportava aprendre en l’escola era el castellà i estaven en contra de l’aprenentatge en\nvalencià i, fins i tot alguns, en contra de l’aprenentatge del valencià, com assignatura,\nen les escoles.....\nA l’hivern de 1988 un grup de pares, mares i mestres, constituïts en el “Col·lectiu per\nl’escola en valencià de la Vall d’Uixó”, varen decidir fer front a aquesta situació i, aprofitant l’existència d’un edifici escolar que hom estava acabant de construir en l’Avinguda\nSud-oest, a la vora del Polígon de la Moleta i amb el qual la pròpia administració educativa no sabia que fer, decideix demanar a la Conselleria d’Educació de Castelló, la creació\nd’una escola nova, d’una escola en valencià.\nEls membres d’aquest “Col·lectiu per l’escola en valencià” varen fer tot el que varen saber, i més, per tal d’aconseguir l’escola que volien. Es van entrevistar amb les autoritats\neducatives d’aleshores (Cap de Serveis de Castelló i Inspecció) en repetides ocasions.\nVan convocar la ciutadania del poble a reunions informatives per donar-los a conèixer el\nprojecte d’escola que estaven defensant i volien aconseguir. Calia convèncer els vallers\nque una escola en valencià no solament és bona perquè els nostres fills aprenen amb\nnormalitat la seua llengua sinó perquè és la “millor manera d’aprendre” fins i tot el castellà.\nVan tindre la feliç idea de participar com a “Escola la Moleta en projecte” en la primera\n“Festa per la Llengua” del Pinar de Castelló. Allà és on es va acabar d’aconseguir de\nl’administració (present en la festa) l’escola completa, amb tots els cursos. Una fita,\naquesta, que difícilment hom havia aconseguit fins aleshores: el naixement d’una escola\nen valencià, que obriria les portes al setembre, amb tots i cada un dels cursos d’Infantil\n(4 i 5 anys) i de la EGB (de 1r fins a vuité i amb el cinqué duplicat). Un total de 264 alumnes juntament amb els seus pares i els seus mestres varen inaugurar la nova escola “LA\nMOLETA”.A la vegada que als mestres del primer claustre, cal treure a la llum la gent que formaren\nla primera Junta de l’APA de l’escola, gràcies a la qual tot allò va ser possible: Josep\nPenyarroja (president), Vicent Martínez, Josep V. Font, Teresa Castelló, Manuel Salvador,\nJoan lluís Pi, Manolo Talamantes, Miquel Ortega, Rafael Orenga, Mateu Aguilella, Vicent Aparici, Xavier Borràs, M. Carme Esbrí, Vicent Casanova, J. Lluís Castelló, Federico\nCastelló, Tica Ferreres, Vicent Clavell, Remei Mallol, Roger Franco, Manuel Frias, Roser\nSegarra, Vicent Gargallo,\nIsabel Aranda, Ma. Dolors Algar, Joaquim Molina, Teresa Ortiz, Ma. Rosa Segarra, Josep Pallardó, Pilar Sornichero, Vicent Zaragoza, Joan Sànchez, Pere Fernàndez, Vicent\nTraver, Úrsula Segarra, J. Ramón Aragonés, Ximo Beltran, Josep Losilla, Ximo Climent,\nEusebi Moreno, Mila Casanova, Pruden Paricio, Tica Valverde, Teresa Ortiz, J.Tomàs\nRuiz, Teresa Porcar, .........i tants d’altres que varen treballar, per l’escola i que no estan\nen aquesta relació.\nEl gran repte era demostrar que l’escola pública valenciana i en valencià, podia arribar a\ntindre, si més no, la mateixa qualitat que la millor escola en castellà.\nEs respirava il·lusió i treball en el professorat i en els pares i mares i motivació en el\nL’escola la Moleta va esdevindre, durant anys, un referent d’eixa escola pública que volia\nser des dels seus inicis. Un indicador d’això mateix són els dos guardons atorgats per la\nFundació Jaume I, els premis Baldiri Reixach, un en l’any 93 als alumnes de cinqué nivell\npel seu treball sobre el poble i l’altre en l’any 96 a l’Escola sencera “per oferir als seus\nconvilatans una escola arrelada i de qualitat i per contribuir decisivament a l’extensió de\nl’ús de la llengua del país en l’ensenyament i a la dinamització del moviment d’escoles\nLa Moleta continua en la mateixa línia, treballant per aconseguir un ensenyament públic,\nen valencià i de qualitat al nostre País Valencià.\nL’ENHORABONA A L’ESCOLA LA MOLETA.PER MOLTS ANYS!!Allò va ser un esdeveniment històric. La força i la il·lusió d’aquells pares i mares i d’aquelles\ni d’aquells mestres va quallar en l’escola que volien.\nL’1 de setembre de 1988 començava el primer curs de l’Escola la Moleta, el curs 198889 .Tot estava per fer i amb una gran il·lusió per part de tots, l’escola va començar a\ncaminar.Vicent Cabos i Serra\nDirector de l’escola la Moleta\t0809VIVÈNCIES\nAl mateix temps que va nàixer el meu fill menut, estava naixent l’escola que seria el meu\nlloc de treball per sempre i la segona casa per a mi i la meua família.\nEl procés de preparar el començament del curs va estar molt treballat per part dels pares\ni mestres. Calia aconseguir un alumnat i entrar en contacte amb escoles valencianes que\nja funcionaven, per veure com aplicaven les metodologies més participatives i arrelades\nL’edifici era nou, amb grans espais i un gran pati, però no n’hi havia cap arbre. Això ens\nva facilitar plantar arbres del nostre entorn: carrasques, sureres, tamarius, moreres, pins i\n..... les oliveres. El dia que van portar l’olivera gran, la primera, va ser un gran espectacle,\nveure-la dalt del camió i, després, com la plantaven ajudant-se d’un camió-grua.\nAl pati d’infantil, feia falta una fonteta i vàrem tindre el privilegi de que ens la feren en\nl’Escola Taller de l’Ajuntament, que per aquell temps era un taller de picapedrers que\nestaven restaurant el campanar de l’Assumpció. La fonteta la va fer Ma. Jesús Valladolid.\nJo sempre he pensat que és la fonteta amb major valor artístic i més bonica de La Vall.\nA nivell educatiu tractàvem de tenir, en tot moment, l’escola oberta als pares, que ens\noferien la seua col·laboració. Recorde, especialment la de Vicent Gargallo, amb les donacions de taulellets (entre altres, el del xiquet amb la milotxa), les col·laboracions en els\ntallers de cuina amb Loli i Tere, el taller de costura que ens feia Alícia, el taller de cabuts\nde festa que va fer Miquel Ortega, taller de circulació i trànsit de Joaquim Climent, Handbol de Fernando Garrido, Dansa de la Jota vallera amb Vicent “el Terrero”, etc.\nLes participacions en la festa de la Tardor amb l’aportació de coques, infusions, el xocolate de Carnestoltes. Recorde que el lema del primer Carnestoltes va ser “Cafès La Molieta” en al·lusió a la “i” del nom de laVall d’Uixó que en aquell moment reivindicàvem. Tots\nels pares-mares que van participar i els-les mestres anàvem disfressats de sacs de cafè.Un record molt grat i divertit, va estar quan part de la comunitat escolar vam anar, en una\nexcursió llampec, d’una vesprada-nit, a Barcelona, a recollir el Premi Baldiri Reixach que\nens va entregar al Palau de la Generalitat de Catalunya el mateix President Jordi Pujol.\nLa nostra escola sempre ha estat caracteritzada pel coneixement i l’estima del Medi\nAmbient i recorde amb molt de carinyo les moltes excursions fetes a diferents paratges\ni llocs de la Serra Espadà (Ain, Eslida, Artana,...) i les estades de fi de curs a llocs diversos com ara les acampades en Sant Joan de Penyagolosa, Alcossebre, als albergs de\nNatura (La Surera d’Almedíjar, “SEIDIA” en Benassal,......) Aules de la Mar (l’Alberg de\nBenicarló o Benicàssim), Les estades al Mas de Borràs de Villahermosa, el Parc Adai de\nNàquera i tantes altres.\nTambé ha estat enriquidor el fer un hortet en la nostra escola. Açò ens permet mantenir\nun contacte directe amb la natura. Els nostres alumnes poden estudiar les plantes i tindre cura d’elles, en els seus diferents estadis de creixement, des de la plantació fins la\nproducció del fruit.\nAlguns records que tinc són de tristesa per la mort de dos alumnes en edat escolar (Laia\nSanz i Jéssica Asensio) i de la mare d’un alumne de la meua classe i membre molt activa\nde l’AMPA, a més de presidenta, (Rosa Bueno).\nAmb el temps alguns companys i companyes han anat jubilant-se: Emili, Maruja, Vicent, Artur, Casto, Tica, Ma Cinta i Pepe. Altres prompte ho farem. Però si haguera de\ncomençar una altra vegada a treballar m’agradaria tornar-ho a fer en La Moleta perque\nsempre he treballat i treballe contenta i amb ganes i des d’ací vull donar gràcies a tots\nels pares i mares dels alumnes que he tingut per la seua confiança i col·laboració al llarg\nd’aquests vint-i-cinc anys.Com escola valenciana que som, vam participar amb l’aportació d’un “mariscalet” al\nmural, que va dissenyar Xavier Mariscal per a la Festa per la Llengua que es va celebrar\na València ( amb el lema “Estimem la nostra llengua”) i que era un puzzle de 513 mariscalets, aportats per totes i cadascuna de les escoles que vam participar d’arreu del País.\nAquest dia, igual que en altres celebracions de la “Festa per la Llengua”, va estar ple de\nvivències positives i enriquidores pel contacte amb altres escoles, i a nivell familiar els\nmeus fills sempre esperaven que arribés el dia de la Festa.\nDurant la setmana anterior sempre preparem els tallers que oferim en la Festa: panets de\nfiga, (amb ells ens vam donar a conèixer en el Pinar de Castelló), blavons pintats, punts\nde llibre, voladorets, etc.Pilar Millan i Almiñana\nmestra de l’escola la Moleta\t1011QUÈ ENTENEM PER VALORS?\nQuan em varen plantejar escriure un article per a la revista de l’escola, vaig tindre molts\ndubtes sobre la meua capacitat per tal de fer-vos arribar un tema atractiu, que ens afecte\ni que ens interesse.\nSóc mare de dos fills i a mi em sembla que va ser ahir quan era jo la xiqueta que anava a\nl’escola. I això m’ha fet plantejar-me moltes coses. He repassat mentalment (tirant mà de\nla memòria episòdica) la meua infantesa, les coses que feia i el valor que donava a moltíssimes coses que ara no signifiquen res per a quasi ningú. Realment som conscients\ndel camí que estem llaurant als nostres fills? Trobe que no.\nQuan jo era menuda em cuidava la meua iaia perquè els meus pares treballaven tot el\ndia. Recorde amb certa nostàlgia i també amb un poc de tristor el fet que ma mare no\nvinguera mai a recollir-me a l’escola, que no em preparés el berenar i no em duguera al\nparc… Tot i això, he d’agrair-los moltes coses, ja que gràcies al seu esforç no ens ha\nfaltat mai de res en cap aspecte; però el que considere fonamental és tot el que m’han\nensenyat a valorar i respectar.\nAra em fa gràcia escoltar el comentari de que “no és la quantitat de temps, sinó la qualitat de temps que passem amb els nostres fills” Doncs,estic a favor i en contra de la\nJo he passat poc de temps amb els meus pares, però sé que sempre han estat al meu\ncostat, que m’han educat per damunt de tot en saber “ser persones”, que les coses no\ns’aconsegueixen sense esforç i que la vida no és fácil.\nMai oblidaré el que em va costar aconseguir que els “reis d’orient” em dugueren la Barbie, la meua primera megafamosa nina de Mattel. Em va durar un fum d’anys, jugava\nhores i hores….només amb una nina i la meua imaginació. Quants joguets tenen ara els\nnostres fills? Tenen temps per a jugar? I si el tenen, realment saben jugar i valorar l’esforç\nque suposa per a uns pares poder comprar eixa joguina?La cultura i l’educació són molt importants, d’això ningú tenim cap dubte; però, pense\nque per a un xiquet de tres anys és més enriquidor anar al parc a obsevar les fulles que\ncauen dels arbres, els gossets que passegen, que la mare els conte històries fantàstiques on ells són els protagonistes… És més autèntic tot això que anar a clases d’anglés\namb el propòsit de que estiguen ocupats i “no ens molesten”.\nPenseu en les persones que coneixeu del vostre voltant que, sense tanta pressió quan\neren menuts, ara són persones amb carreres universitàries, idiomes i un futur més o\nI el més curiós de tot és que són persones amb uns valors que no s’aprenen en cap\nacadèmia, que respecten els majors, els seus superiors en el treball, es seus pares i la\nEn canvi, els adolescents d’avui saben molt de tot: d’assetjament escolar, de gravar\ni penjar al youtube imatges més que vergonyoses, fer botellot i parlar amb molt poca\neducació a les persones a les que haurien de respectar per damunt de tot. Evidentment\nhi ha excepcions, però poques.\nAixí doncs, us deixe que reflexioneu sobre aquest tema que donaria per escriure fulls i\nfulls, on la principal idea que hem de treure de tot açò és la importància que té educar\nels nostres fills en les coses que els faran ser grans persones, per damunt del seu nivell\nDisfruteu de la companyia dels vostres xiquets, conteu-los històries de quan ereu\nmenuts, parleu amb ells de forma oberta i confiada, perquè eixe temps mai torna, i us\nassegure que el dia de demà agrairan eixes estones amb els seus pares.La resposta a tot açò és evident: tenen de tot, no juguen amb res, i tampoc tenen temps.\nConsidere que és una llàstima que la societat actual ens arrossegue cap a una espiral\nd’individualisme, de poder per damunt del altres, de ser millor que l’amic en tot (millor\nroba, millor col.legi, més joguines, més viatges, etc).\nQué és el que volem que siguen els nostres fills? unes persones de profit o unes persones profitoses?\nEls de la meua generació jugàvem al carrer, anàvem a classes d’anglés, a gimnàstica;\nperò se’ns plantejava com a una diversió, no com a una obligació i un estrés constant\nper a ser superiors a la resta.Raquel Salvador i Aparici\nexalumna i presidenta actual de l’AMPA\t1213REMEMORANT LES MEUES VIVÈNCIES A LA MOLETA\nRecorde la primera vegada que em van dir que el meu nou destí era el centre de la\nMoleta en La Vall, no m’ ho podia creure. Em trobava en una excursió als bombers de\nCastelló amb els meus alumnes de Morella, que era la localitat on estava treballant en\naquell temps. Quina alegria!, després de sis anys en Barcelona i tres en Morella, per fi\nanava a casa.\nEl primer dia que em vaig incorporar a la Moleta, només portava quatre anys en funcionament. Vaig conèixer als meus companys que, molt simpàtics, em van mostrar totes\nles estàncies. Jo venia d’una escola molt tradicional i de sobte em vaig trobar amb una\nescola plena d’expectatives i d’activitats, tal com jo desitjava.\nLa veritat és que han passat molts anys, han quedat moltes vivències en el meu cor i\nmoltes persones en el meu record, sobretot les meues companyes de cicle: Tica i Maria\nCinta amb les que vaig conviure i compartir tantes experiències, treballs, eixides, projectes... Elles formen una part important en la meua trajectòria dins la Moleta, per això les\nrecorde amb molta estima.\nDesprés es va incorporar Ester i més tard van arribar Conxa, Sílvia i Maite. Elles son\nprimordials per a mi perquè m’acompanyen en el meu camí com a mestra d’Infantil; és\nmolt bonic saber que estan ací, al meu costat, en qualsevol moment. A elles vull donarles les gràcies per compartir amb mi cada moment i cada dia.\nDe tots els professors que han treballat en la Moleta, recorde d’una manera especial a\nVicent Aragó i Maruja, no m’imagine la existència de la Moleta sense ells. Tampoc sense\nVicent Cabos i Pilar, que sempre s’han implicat i responsabilitzat al màxim possible en\ntots els actes de la nostra escola.\nPerò no cal dir que els demés també han tingut un paper molt important en la gran labor\nque és portar una escola endavant. Aquests últims anys han anat incorporant-se companyes noves que ens han donat un aire nou i fresc a l’escola. Pense que tots formem\ncom una gran família en la que treballem i ens recolzem mútuament.Em ve al pensament el viatge que vam fer a Barcelona perquè havíem guanyat un premi\ndel concurs Baldiri Reixac, que convoca la fundació Jaume I per promoure i estimular la\nnostra llengua i en el que cada any participa l’escola.\nVa estar molt bé perquè venien també mares, pares i alguns alumnes. Va ser un dia molt\nespecial, l’acte va tindre lloc al palau de la Generalitat i el presidia el mateix Jordi Pujol.\nJo anava amb febre però no m’ho vaig voler perdre.\nHe de dir que sóc molt feliç ací a la Moleta, amb els meus alumnes, que enguany tenen\ntres anys i són encantadors. Els encisa l’anglès amb Nereida i Fran i aprenen molt ràpid\namb les diverses activitats. Crec que els professors d’aquesta escola assolim un paper\nmolt important en la vida dels nostres alumnes perquè no només els ensenyem a llegir, escriure, comptar, sumar, restar...; també els instruïm per viure i conviure des de la\neducació, amb valors i bones actituds i així els ajudem en el seu procés de creixement.\nA més a més, en la Moleta fem jocs populars tradicionals i d’ara, cantem, ballem, fem\nteatre, psicomotricitat, aprenem música, anglès, informàtica...,plantem i collim en el nostre hortet, fem poesia, participem en la ràdio i el més emocionant, els encaminem a volar\nben alt, com la nostra MILOTXA. Fem activitats obertes als pares i a les famílies per que\ns’integren millor i puguen compartir amb els fills, l’ambient escolar.\nSom una escola compromesa, implicada i oberta a tots els esdeveniments que ens\nenvolten, tant escolars com socials. Estimats companys/es,educadores, pares i mares,\nalumnes, conserges, cuineres..., junts som imparables, endavant!!!.\nNo puc acabar sense mencionar dues persones molt especials que han enriquit la nostra\nconvivència en la Moleta, que són dos àngels que volen al nostre costat: LAIA I ROSA,\nus estimem molt, continueu en el nostre cor i heu deixat una emprenta molt important i\nespecial en la nostra escola!També han format part important de l’ escola, les educadores. N’han hagut tantes i quina\nla millor, però la que ha estat sempre i pense que la Moleta no seria la mateixa sense ella,\nés Alícia. Ella sempre ha fet de la nostra escola, un lloc captivador amb la seua alegria, el\nseu entusiasme i els seus treballs artístics.Només em queda desitjar el millor per a tots i totes les persones que han passat per\naquesta escola, espere que vinguen a compartir amb nosaltres el nostre 25 ANIVERSARI per reviure i commemorar la història de la nostra estimada escola, de la que tots\nformem part.Cóm oblidar-me de Casto. No crec que en cap escola haja hagut mai un conserge com\nell: treballador i atent fins extrems il·limitats. Gràcies Casto, per tot. Després, la nostra\nbenvolguda Vero, sempre tan atenta i tan activa, quina pena quan va marxar!, quin buit\nens va deixar!. Ara tenim a Javier i a Merxe que són un encant i ens ajuden en tot el\nnecessari.Una càlida abraçada per a tots!!!Isabel Alcàzar i Porras\nmestra de l’escola la Moleta\t1415JA FA TEMPS QUE DEURÍEM SER EUROPEUS\nSembla que de sobte enguany, les escoles hem descobert la dimensió europeista de\nl’escola i s’han el.laborat programes plurilingües on aquesta ha quedat reflectida.\nPerò cal dir que la nostra escola ja va veure la necessitat d’incloure-la al seu currículum\nara fa exactament 14 anys.Malgrat açò una realitat em va pegar amb tota la cara: LA GRAN DIFERÈNCIA entre\nles escoles del nord i del sud, us ho explique. En aquest projecte hi havia una escola de\nNoruega, una de Txèquia, una d’Itàlia, una de Grècia, una de França i finalment nosaltres\nd’Espanya.Era el febrer de 1999 quan tres mestres de l’escola (Vicent Aragó, Rosario Gaya i Tica\nMingarro) vam veure la possibilitat de fer un projecte COMENIUS.Quan vam visitar l’escola en Oslo (Noruega) semblava que havíem canviat de món. Una\nescola de fusta, cuidada, totes les sabates a l’entrada, cada aula amb dos professors, i\nal migdia tothom a casa…L’ideal per a una escola.Comenius és un projecte de treball amb escoles d’altres països d’Europa, té una durada\nde 3 anys. Per desenvolupar-lo es fan unes trobades de mestres representants de cada\ncentre, per poder intercanviar i compartir diverses formes d’organització, de funcionament....\nA cada trobada es fa una visita a l’escola/es del projecte, i una reunió on s’estableix\nel pla de treball. Es planifiquen activitats que impliquen a l’alumnat de cada centre,\ns’intercanvien els treballs previstos, es transmet la informació de l’experiència dels/les\nmestres representants als/les companys/es de l’escola i als/les alumnes. També es planifiquen activitats de difusió del projecte.\nVal a dir que sense el recolzament del director d’aquell moment Josep Aznar i de la resta\ndel claustre el projecte no hauria vist la llum mai. Érem quatre escoles: una d’Itàlia, una\nde Zamora, una de França i nosaltres.\nEn aquest projecte el tema central va ser les festes i tradicions dels països participants i\nque a més a més formaren part del currículum escolar. Experiències com aquesta, condueixen a un pensament més obert i a viure plenament la interculturalitat.\nL’experiència va ser tan positiva que a l’any 2003 vàrem repetir projecte. Alguns mestres\nde l’escola havien canviat però el claustre va continuar amb la seva implicació.\nEl grup de representants va canviar ara Pili, Cristóbal i Rafa junt amb mi érem el grup\nviatger. Aquest segon projecte sota el títol “What stones tell” “El que conten les pedres”\nva ser el que em va descobrir la importància de la incorporació de les Noves Tecnologies\nVam començar a utilitzar el correu electrònic com eina fonamental de comunicació.\nL’escola va comprar la primera màquina de fotografia digital, fins ara fèiem fotos en rodet\ni escanejàvem si calia usar-les.\nVaig aprendre a fer les Power Points, vam fer pel·lícules que vam presentar al Festival de\ncine escolar “Tirant lo Blanc” a València…Quins temps!!!!\nQuan la nostra escola va ser el lloc de trobada la resta de representants va vindre a la Vall\nd’Uixó. L’alcalde Josep Tur ens va rebre i junt a altres regidors va parlar de la importància\nd’aquests tipus de projectes.A França eren un conjunt de xicotetes escoles rurals que permetien que cap xiquet ni\nxiqueta viatjara per anar a l’escola. Així els pobles continuaven tenint vida.\nA Txèquia i Itália eren nivells d’ESO però l’ambient molt familiar.\nGrècia era l’escola més gran, la que tenia un funcionament més semblant a les nostres.\nAixí i tot era el domini de l’anglès per part del professorat i de la població en general el\nque més ens diferenciava. Efectivament el nivell de competència lingüística de la nostra\npoblació escolar no tenia res a veure amb el de la seva.\nAnalitzant un poc el per què d’aquesta diferència cal parlar d’una concepció distinta de\nl’anglès que tenen en altres països. Han assumit que és la llengua de connexió entre les\ndistintes nacions, la llengua dels negocis, la llengua per a viatjar, per a ampliar coneixements, de les noves tecnologies…\nNo renuncien per a res de la seva cultura; pel contrari saben cançons populars, els balls\nfolklòrics, les llegendes, lligen en la seva llengua però fa temps han pujat al tren de\nl’estudi i incorporació de l’anglès a les seves vides diàries amb tota normalitat. No és\nestrany que les pel·lícules no es doblen de l’anglès o que, qualsevol cambrer o persona\nque treballa al supermercat , àrea de servei o al centre de salut tinga un nivell mínim\nd’anglès que permet una comunicació amb l’altra persona de l’altre país.\nAixò vol dir que NO SOLS CAL fer projectes escolars per a que els alumnes dominen\nl’anglès, altra volta es cau en l’errada de pensar que l’escola ha de ser l’únic lloc on\naprendre llengua estrangera. Pel contrari CAL AFEGIR mesures socials més generals.\nPer favor que sigam Europa però de veritat!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!Rosario Gaya\nmestra de l’escola la Moleta\t1617LAMAINADAUNAVESPRADADEJULIOLACATÍPeus menudets, petjades corrent per la rampaDissabte de vesprada cel i muntanyesal darrera del camió de joguina.es fonen en un estrèpit soÉs el dia del pati gran, és el dia de l’olivera.una forta pluja trenca el tranquil vespreDiuen que allí on les rialles dels menuts prenen so,i tot el brancatge trontolla,allí habiten les fades, són eixes papallones blanquetes menudes i xicotetesles fines fulles grogues cauen a terraque acaronen els infants,i tot seguit es fa rierol.i com ells també juguen sota l’oliveraPluja, vent soroll i flaire d’alta muntanya on els oms de davant casa sonen com remor\nde mar brava.i estan en el somriure de cada nen\namb el seu batec d’ales de polç de somnis\ni d’esperança de futur.\nPeus menudets damunt d’un pot amb una corda,Pluja tota la vesprada i en la cambra\namb un somni dolç, dorm el meu estimat.\nLa pluja damunt de la teulada és com cançó de nadó.les primeres passes i es cau a terra,\nsempre es fica dret i comença de nou,\nperquè caminar siga damunt d’un pot o del terra\nés sempre avançar.\nÉs un dia de joguines, al pati gran de l’olivera.\nTica TidoTica Tido\t1819RECORDS D’UN SOMNI\nLa vida en l’escola és d’una intensitat tan especial que es fa necessari retirar-se un poc\nper a contemplar el camí fet, i més quan el camí fet és ja de vint-i-cinc anys. Aquesta\ncelebració ens recorda l’envelliment propi i ens aferma en la idea de que som el passat\ni de que ja no tindrem un altre passat. Són els nostres límits humans i al mateix temps\nens uneix un sentiment col.lectiu de tindre un passat comú...el de La Moleta. Teníem el\nfutur en les nostres mans. L’hem construït i hem acabat sent fruit del passat. Som el que\nLa Moleta és com un teixit realitzat durant molts anys. Un teixit inacabat, fet de xicotets\no grans esforços de molta gent que han col.laborat i col.laboren en aquesta tasca i que\ncomparteixen l’agradable satisfacció que La Moleta ens ha deixat a molts.En aquests vint-i-cinc anys han passat moltes coses. Els darrers anys ens ha tocat patir com estan desfent algunes de les grans conquestes de l’ensenyament que havíem\naconseguit en les dècades dels setanta i dels huitanta.\nEl pas del temps, acompanyat per una gran crisi mal administrada políticament, ens\nha canviat. Ja no som el que erem. Des de la distància veiem el que vam fer i el que\ncontinuem fent. El passat està tancat, però el futur roman obert amb totes les seues\nEsperem que la superació de la crisi respecte els fonaments de la nostra escola i que\ncada curs continueu acompanyant un nou grup d’alumnes en el seu vol.La memòria és molt selectiva. Cadascú recordem el que més ens ha afectat personalment, però també hi ha records col.lectius que són els qui constitueixen la nostra memòria comuna i els qui ens poden agermanar quan són compartits. Malgrat que sempre\nens quede la sensació que el més important queda en silenci com si no puguerem\nArrere han quedat tot eixos anys de preparar i realitzar projectes, d’educar noves generacions d’alumnes, de sentir i de compartir l’alegria de viure, d’estar amb els companys/\nes. Com deiem en la jubilació d’una mestra, “de viure la vida com eixa parcel.la del temps\nirrepetible i plena de misteri que hem compartit amb tots vosaltres”.\nRecordeu?... a punt de començar el primer curs...la famosa reunió de pares i mestres en\nl’escala davant de secretaria...quan encara no teníem el mobiliari escolar i el curs estava\na punt d’iniciar-se? Ho aconseguirem.\nRecorde la il.lusió compartida per mestres, pares i alumnes ,aportant cadascú el seu\nesforç i les seues capacitats per fer possible un somni col.lectiu.\nRecorde també xicotetes coses. Com els arbres que anàvem plantant, el jardí de les\nplantes aromàtiques, la biblioteca que anava creixent, el laboratori, l’aula d’informàtica...i\nla primera vegada que enlairarem “Milotxa”...quan encara tot era possible i alguns somnis es feien realitat.\nQuantes generacions d’alumnes han passat per la nostra escola. Si hem aconseguit\nrealitzar el nostre somni “d’ensenyar a volar” seran generacions de persones a les quals\nhaurem ajudat a ser més lliures i més solidàries.\nQuan he començat aquestes reflexions pensava que seria molt difícil escollir alguns moments significatius de tan llarg recorregut. Escriure sobre el principi...si el més important\nés el camí viscut, inclús més important que haver arribat als vint-i-cinc anys.Vicent Aragó\nexmestre de l’escola la Moleta\t2021HOMENATGE A ROSA BUENORECORDS D’UNA MESTRARosa es va empenyorar en que els seus fills havien de vindre a la nostra escola La\nMoleta i, malgrat els entrebancs, ho va aconseguir. Mare exemplar, defensora de\nl’Educació Pública, col·laboradora infatigable i presidenta de l’AMPA de la nostra\nescola, ha estat un exemple a seguir per a tots nosaltres, pares mares i mestres.\tCelebrem els vint-i-cinc anys de La Moleta. El naixement havia estat possible\ngràcies al col.lectiu de mestres i de pares i mares que volien un ensenyament en valencià\ni de qualitat. Aquesta il.lusió recolzada per la direcció provincial d’educació va permetre\nCalía començar poc a poc, per baix, per infantil. Però, la resposta va ser tan\nmassiva que començàrem a la vegada en tots els cursos, inclús un curs vam haver de\nRecorde sempre amb molta alegria molts detalls d’aquella época molt semblant a la d’una gran família. Un dels grans recursos eren les festes: El 9 d’Octubre, La\nTardor, Nadal, el dia de la Pau, Carnestoltes, el Sant Jordi...les quals aprofitàvem com a\ncentre d’interés per a treballar abans, durant i després de cada esdeveniment.\nLes eixides programades des de l’inici del curs. Les que feiem a la Serra Espadà, a l’Alberg de la Surera i a altres indrets, on els seus monitors ens feien estimar la\nnatura, la nostra serra, mitjançant els tallers de les plantes aromàtiques, els joguets de\nsuro, l’excursió a la castanyera dels set braços i la llegenda de “La Surera Espavilada”, la\nguardiana del bosc. Les caretes de felicitat dels xiquets i xiquetes no les oblidaré mai\nEn el “Racó de la Biblioteca” gaudiem els mestres i els xiquets. La presentació\ndel llibre per part de l’alumnat era el moment més important. Quasi res, el presentador/a\nes sentia escoltat pels seus companys i per la mestra/e.\nLa il.lusió d’aquell grup de mestres i pares va fer possible que nasquera La\nMoleta, l’objectiu de la qual resumirem gràficament en “ensenyar i aprendre a volar”. És\na dir fer persones.\nAvui amb la celebració del vint-i-cinc anys desitge que La Moleta seguisca\ncomplint anys sense perdre l’objectiu d’ajudar a ser millor persones. Com diu el nostre\nlema , que continue “ensenyant a volar”.Maruja Galindomarç de 2013\t2223UNA HORA D’EXERCICI DIARI A L’ESCOLA?\nLa ministra de Sanitat, Serveis Socials i Igualtat, Ana Mato, ha anunciat que està treballant amb el Ministeri d’Educació, Cultura i Esport per buscar alguna “fórmula” per\nimplantar una hora diària d’exercici físic i esport en totes les escoles espanyoles. Mato\nha recordat que les xifres d’obesitat i sobrepès en edat infantil en Espanya són “dramàtiques”, ja que fins un 45 per cent dels xiquets i xiquetes de 6 a 9 anys pateix excés de\npes (26% sobrepès i 19% obesitat).\nDavant d’aquesta proposta em puc imaginar les diferents postures que poden adoptar\nles parts implicades tal com ara els governs central i autonòmic, pares i mares, alumnes... però com mestra d’educació física, vull reflexionar sobre els beneficis que comportaria aquesta proposta si es duguera a terme.\nAna Mato no va molt desencaminada quan diu que “els hàbits que s’aprenen de menuts\nsón els que queden en el futur”, principalment, és entorn a aquesta afirmació a la qual\ntreballe en les meues sessions d’educació física. Un dels meus objectius més importants\nen cada classe, encara que no sone seriós del tot, es que els meus xiquets gaudeixquen\nfent exercici, que els agrade i es senten feliços movent-se, jugant...\nNomés d’aquesta manera aconseguiré que adquireixquen l’hàbit de la pràctica esportiva, que continuen fent esport fora de l’escola i en edat adulta, que tinguen estratègies\nper gestionar el seu temps d’oci participant en activitats que impliquen esforç físic, i que\nal mateix temps, gaudeixquen de les mateixes. Aquesta seria una bona raó per a augmentar les hores d’educació física a l’escola...\nPer altra banda, existeix una alta correlació entre auto concepte, autoestima i rendiment\nacadèmic. Com a docents, devem plantejar actuacions encaminades a augmentar la\nautoestima i la seguretat dels nostres alumnes, la qual cosa fomentarà la confiança en\nsí mateixos. Per a incidir en l’autoestima, primer cal afavorir que l’alumne es conega a sí\nmateix i s’accepte, tant en les seues possibilitats com en les seues limitacions.\nÉs ací on l’educació física juga un paper fonamental, proposant activitats en les que els\nxiquets es sentisquen retats i motivats, afavorint més la participació que el rendiment i\nvalorant l’esforç i la millora personal, contribuirem al desenvolupament d’un xiquet equilibrat, sociable i segur de sí mateixa. Sense dubte, aquesta també seria una bona raó per\naugmentar les hores d’educació física a l’escola.\nDe la mateixa manera, està comprovat que les activitats lúdiques col·lectives comporten\nl’existència de relacions entre els xiquets: relacions d’enfrontament, d’autoritarisme, de\nsubordinació, de col·laboració, d’ajuda mútua, d’atenció a les necessitats alienes, de\ncooperació, etc., per la qual cosa, el joc a l’educació física té un caràcter social molt\nimportant, d’aquesta forma, les sessions es converteixen en un context imprescindible\nper l’aprenentatge i el desenvolupament dins del grup classe.Cada alumne ha de ser capaç de reconèixer, a part de les seues pròpies possibilitats\ni limitacions, les de els companys i al mateix temps cal que les accepte i les respecte,\nnomés així aconseguirem la integració de tots els membres de la classe sense importar\nles diferències entre els mateixos. Bé, ací tenim una altra raó per augmentar les sessions\nd’educació física setmanals...\nSeguint amb bones raons, una altra molt important, que no em lleve del cap, és el\npoc temps de pràctica d’exercici físic que dediquen la majoria dels alumnes. A mode\nd’anècdota, comentaré la situació que es va donar fa uns anys en una escola on treballava.\nEls xiquets de sisè se n’anaven de viatge de final de curs, i una de les activitats programades era un bonic passeig en bicicleta, la meua sorpresa va ser adonar-me’n de que\nuna gran part dels alumnes no sabien anar en bici, això era impensable e intolerable per\nPer desgràcia i per diversos motius que van des de la falta de temps o de conscienciació\ndels pares fins la total desmotivació cap a l’exercici per part dels xiquets, passant per la\ncomoditat d’altres tipus d’entreteniment com són les videoconsoles o la televisió, la majoria dels xiquets dediquen molt poc temps a fer exercici fora de l’horari escolar. Aquesta\ntambé és una bona raó per augmentar les hores d’educació física a l’escola.\nInclús per raons purament curriculars seria bo incrementar les hores dedicades a fer\nexercici a l’escola. La quantitat de continguts a treballar i d’objectius a assolir que contempla el currículum és tan ampli i tan general que, sense dubte, seria molt millor disposar de més temps per a dur-lo a terme.\nPer últim i acabant la meua xicoteta reflexió, dec alarmar-vos sobre la quantitat de\nproblemes relacionats amb els trastorns alimentaris que afecten, sobretot, a les nostres xiquetes. La nostra societat marca uns cànons de bellesa irreals en els que prima\nl’aparença física abans que la salut. Sent comentaris del tipus “Fulaneta si que està\nprimeta, a mi m’agradaria estar com ella” o “Menganeta, només deixant de berenar, s’ha\naprimat molt”. Sentir aquesta classe de comentaris em posa la pell de gallina i reaccione\napropant-me a ell\nes intentant convèncer-les de que l’important és la salut i sentir-se bé amb elles mateixes, que les persones que valoren tant el físic solen ser prou superficials, que estan\ncreixent i el seu cos no ha acabat de desenvolupar-se... bé, moltes coses a les que elles\nem diuen que sí, que tinc raó encara que jo no les veja molt convençudes. Doncs bé,\ncom les explique que ara, amb l’objectiu d’evitar que estiguen obeses, van a fer una hora\nd’educació física diària? En fi, tasca difícil la meua...\nUn hora d’exercici diari a l’escola? Sí, per favor. Però amb la finalitat de formar persones,\nMaria Martínez i Torres\nmestra de l’escola la Moleta\t2425JA FA VINT-I-CINC ANYS...\nEns van comunicar per part d’una mestra del col·legi Ausiàs March (on anava la nostra\nfilla major) que anaven a obrir una nova escola a Vall d’Uixó, amb un model d’inmersió\nlingüística pioner a La Vall.\nEra una escola moderna, amb instal·lacions noves i sobretot amb un professorat jove i\namb ganes de que aquell projecte continuara endavant.\nEls dubtes d’una part de la comunitat escolar eren grans: “només sabran parlar en valencià”, “perdran el castellà”, “com van a a saber matemàtiques en valencià?”.\nTot i això, vam matricular la nostra filla a La Moleta.\nEl meu primer repte com a pare, va ser aprendre a parlar, llegir i escriure en valencià,\nper poder resoldre qualsevol dubte que tinguera la nostra filla. No puc descriure la meua\nalegria quan em van comunicar que tenia el Grau Mitjà de la J.Q.C.V.\nUn altre repte va ser col·laborar amb l’A.P.A. Vaig arribar a ser President de l’Associació\namb l’ajuda i col·laboració inestimable de tots els components.A més de persones que han possibilitat que les nostres filles siguen el que són, per a mi\nhan sigut amics. En primer lloc Casto, sempre atent, sempre disposat a ajudar, Pepe i\nPili Aznar, Tica Tido, Vicent i Maruja, Rosario Gaya, Tica Mingarro, Cristobal Montesinos,\nPilar i Vicent Cabos (ben segur que me’n deixe algun)...sempre tindran el meu agraiment\nPer acabar, se m’oblidava dir que la nostra segona filla, va començar també a La Moleta\ndes de pàrvuls.\nLes dues han tret estudis universitaris, una advocada i una periodista (la qual ha locutat\nen català i en castellà).\nLes dues saben escriure i parlar correctament castellà i valencià, saben matemàtiques en\nvalencià... i demostren dia a dia, com tantes altres persones, que és possible (i jo diria\nque necessari, hui més que mai), viure i conviure en valencià.Erem un grup de pares i mares amb ganes de treballar pels nostres fills i filles i com no,\nper La Moleta.\nA banda de les activitats pròpies de l’A.P.A. (repartiment de llibres a l’inici de curs, tallers\nde cuina, anglès, gimnàstica, dibuix i pintura, fins la festa de Fi de Curs). Vam editar també una revista a nivell escolar anomenada Sambori, en la qual hi havia participació de\nmestres, pares-mares, alumnes, vocabulari en valencià, receptes de cuina, coneiximent\nde les nostres comarques, esports, etc… Des d’aci vulguera agrair a Miquel Ortega el\nseu esforç i col.laboració.\nVam organitzar també una Festa per la Llengua a La Vall d’Uixó.\nUn acte molt emotiu va ser quan vam acompanyar els mestres a rebre el Premi Baldiri\nReixach atorgat per la Generalitat de Catalunya el 13-6-1996. Va ser pensat i fet, eixir al\nmigdia, l’acte de lliurament en la Generalitat, sopar i tornar a casa.\nLa meua incorporació a La Moleta va significar per a mi un esdeveniment que encara\nrecorde amb molta satisfacció i alegria.\nVaig tindre la sort de conèixer i tractar moltes persones en l’A.P.A., les quals eren companys, però sobretot amics i amigues.\nQuè dir del professorat de La Moleta? El diàleg era constant i sempre pensant sobretot\nen els alumnes.Joan Lluís Pi i Villanueva\ntercer president de l’AMPA\t2627QUAN PENSE EN L’ESCOLA\nQuan pense en “La Moleta” creua el meu pensament un mar verd de tarongers i un riu\nsec que no més baixava aigua quan plovia molt. Carreres entre tarongers per arribar a\nla Schola Cantorum, eren les 6 de la vesprada i el meus amics i jo anàvem a estudiar\nmúsica, solfa, les rialles omplien el mar verd amb flaire d’azahar. Anàvem contents i amb\nalegria a formar-nos.\nUn dia varen tallar aquell mar verd i va aparèixer l’escola “La Moleta” i altres construccions. Segurament és el que passa quan un poble creix, canviem la terra per asfalt.\nPerò una cosa no havia canviat, en aquest asfalt continuaven les corregudes i les rialles\ndels infants, les rialles del meus fills, Miquel Ramon i Vicent Antoni i d’altres que com ells\nvaren començar la seua formació amb la millor mestra que podrien tindre, sa mare, Tica\nUn dia em proposaren dirigir un taller de cartró pedra i fer uns cabuts i unes màscares\nper a Carnestoltes amb el xiquets i xiquetes que es quedaven al menjador, va ser un\ngran idea. Varem fer 3 cabuts i varies màscares que es van utilitzar en el Carnestoltes\nPerò els xiquets i xiquetes em demanarem que després d’allò férem alguna cosa més,\nel taller se’ls havia quedat curt. Pensarem el que podríem fer i va sortir la idea de fer una\nobra de teatre per a fi de curs i amb molta il·lusió emprenguérem aquesta tasca. Quin\ntema agafaríem per a l’obra de teatre?. Va sortir l’idea de fer un homenatge a la terra, a\nla vida i va sortir ECO-FOC.Dintre de l’escola i amb el compromís d’un grup de pares voluntaris, cada principi de curs es feia la venda del llibres de text, amb la finalitat de que el benefici\nfóra per invertir en millorar l’educació dels nostres fills. Amb el mal de caps que\nem donava haver d’organitzar tota aquella activitat, on al principi vaig comptar\namb l’ajut inestimable de Josep Lluís Castelló en la instal·lació dels programes\ninformàtics, malgrat tot quan ja tot estava preparat... poff! l’ordinador fallava,\nEstà clar que no tot va ser agradable però amb el pas del temps la memòria\ntan sols vol recordar tot lo bo, i perquè el problemes es van resolvent sobre la\nTambé desitge que els polítics valoren el que significa potenciar l’educació i la\nformació dels nostres xiquets i xiquetes, ja que són el futur, encara que aquesta\nfrase siga tòpica. No més una educació universal i pública, accessible per a tots\ni gratuïta, pot portar a una societat cohesionada, culta, solidaria, feliç i avançada. Per tot això he de dir que no estic d’acord amb les polítiques de retallades i\nprivatitzacions que ens estan imposant per part del poders públics.\nDesitge donar les gràcies a totes les mestres i als mestres, als pares i a les mares, al iaios i iaies per tot el que han fet i fan per l’educació del xiques i xiquetes.\nPerò sobretot als xiquets i xiquetes pel que m’han ensenyat.L’obra amb un treball d’expressió corporal, elements plàstics i un recolzament musical,\nva donar un resultat el que avui diríem una “perfomance”. La representació crec que\nfou un testimoni contra el mal que l’esser humà li fa a la terra per interessos materials i\npersonals. Però el més important per a mi va ser l’entusiasme amb que els xiquets i xiquetes van recórrer aquesta activitat, estaven contents i alegres. Varem fer unes quantes\nactuacions en la mateixa escola, un altra a l’Eleuterio Pérez i en el festival de fi de curs\nal Teatre Cine Espanya.\nRecorde que aquest mateix any, 1992, em varen contractar com a monitor de menjador\ni que també vaig ser el Secretari de l’APA, en aquell temps es deia així. Al mateix temps\nvaig pertànyer al Consell Escolar, i continuant fent els tallers a l’hora de menjador; vàrem\naprendre molt de la informàtica, amb el concurs “Què saps d’informàtica?”, també de la\npapiroflèxia... tot intentant que els xiquets i xiquetes, amb la mesura de les meus possibilitats, es formaren en un ambient agradable i relaxat.\nBo un record especial a la revista “SAMBORI”, que va arribar fins el Nº 8 o 9, crec.\nAquesta revista era editada per l’APA de l’escola i on participaven el xiquets i xiquetes,\nels pares i mares, els mestres i les mestres i Casto, el nostre bidell.Miquel Ortega i Caro\t2829En agraïment a la invitació de poder participar en el 25é aniversari de “La Moleta” com\nescola en valencià, per part de la direcció actual i tot a efectes de recordar les experiències, vivències i sentiments d’un grup de gent que intentava poder aportar a la societat\nuna altra manera o forma educativa dins d’un sentiment valencià.\nCal recordar que en aquells temps, no tan llunyans, tot i que començaven a decretar-se\nlleis i ordres que reglamentaven el possible ensenyament en valencià, no s’apreciava una\naplicació pràctica cara a la societat civil.\nEs pel que, en principi, un grup de gent, pares i mares i mestres, ens plantificarem en\nel Col·legi “Centelles”, iniciar una línia en valencià, en base als reglaments vigents i per\na potenciar-la, s’opte el transport escolar gratuït amb la finalitat de poder recollir els\nmàxim nombre d’alumnes de tota la població; aquest fet acompanyat amb un menjador\nsubvencionat i sobretot la voluntat educativa aportada pels metres, es pogué introduir la\nprimera línia en valencià en la ciutat de La Vall d’Uixó.\nMentrestant s’estava construint en La Moleta un centre dotacional, que en principi per\npart de la classe política no anava a ser destinat per a l’ús de l’ensenyança.\nEs aleshores, quant per un sector majoritari de mestres, famílies valleres, pares i mares,\nens reunirem i ens plantificarem en intentar anar un pas més endavant en el cicle educatiu, crear una escola en valencià.Gràcies a l’esforç de molts mestres que apostaren fort, als pares i mares i famílies que\nrepresentàvem amb el seu convenciment un grup majoritari de part de la societat civil\nvallera, fa que a traves d’aquesta iniciativa se consolidés paulatinament l’ensenyament\nen valencià a la resta dels col·legis públics de la ciutat.\nCal recordar també, que molta gent que representava aquest sentiment valencià, lluitarem per normalitzar el nom del poble; lluitarem per implantar TV3 ( ara desapareguda\nen aquest territori per interessos polítics); lluitarem per salvar el que queda del patrimoni\nmunicipal i altres temes vallers (encara es mantenen les “casetes dels mestres)\nM’agradaria transmetre que tot el referit, transcorre no fa molts anys, i que a poc a poc\nla mentalitat, sentiments i la manera de viure ha anat canviant, no se si per a be, però si\nque s’aprecia, diga’m, més individualisme, més passotisme, com si la manera de viure\ns’haja apoderat dels sentiments de la gent, cal recordar a Raimon en la cançó “Societat\nGràcies per llegir aquestes lletres i m’agradaria que meditem el que som i el que volem\nser i recordar-vos que junts, com a societat civil, podem fer moure la roda del molí de\nla vida (que a tots junts ens interesse viure i no la vida anquilosada per la maranya dels\npoders fàctics que mouen als monyicots que ostenten el poder)-Teníem un factor important, el principal, que era que les nostres famílies, grup de vallers\ni mestres, es a dir, una part important de la societat civil estava d’acord i s’ho creia i volia\nviure aquesta experiència; estant convençuda que era un canvi molt bo per als seus xiquets i xiquetes pogueren iniciar-se en la seua llengua materna i per a poder assolir amb\nmés facilitat i estructurar-se millor cap a l’ensenyament d’altres llengües.\n-Devíem trobar un espai edificat en condicions reglamentàries i quin millor que el de La\nMoleta. Però faltava obtenir el vist-i-plau i la conformitat dels governants i polítics; tasca\nbastant dura, ja que en principi l’espai de “La Moleta” estava planificat per a altres opcions educatives.\n-Planificàrem reunions i grups de treball per a poder trobar vies de solució, a l’alternativa\n“La Moleta”, en principi tant a nivell municipal com autonòmic. Es en aquest camí, on\namb companyia del benvolgut Vicent Martínez i Guzman, tinguérem diverses reunions\namb el Cap de Servei Territorial d’Educació, Sr. Guillem Badenes i poguérem iniciar el\ncamí a la creació de l’escola en valencià al Col·legi Públic “La Moleta”.\nJosep Penyarroja i Gonzàlez\nPrimer president de l’AMPA\t3031EDUCAR PEL FUTUR\nPotser és la meua professió i els temes dels què escric que m’han portat a contar en\nvaries ocasions a amics, coneguts, companys de feina, fins ha quin punt La Moleta ha\nforjat el meu pensament i manera d’entendre el món. En moltíssims sentits. En molts\nmés dels que plasmaré en aquestes línies.\nDarrerament, amb la coneguda com a Llei Wert en tràmit, he hagut d’explicar com jo\nhe cursat tots els meus estudis en català. Primer a La Moleta, després a l’Institut (en\nl’anomenada línia) i després a la Universitat Autònoma de Barcelona. Malgrat tot, fa set\nanys que hi visc a Madrid i és el castellà la meua eina de treball. Sense dominar-la, no\nhauria pogut exercir el periodisme, almenys als diaris en els que he treballat a Madrid.\nTampoc vaig tindre problemes amb el català els anys que vaig fer ràdio a Barcelona. A\nmolta gent li asombra. Li ho explicava a la meua amiga Pilar la nit abans que entrevistara\nal ministre Wert per a El País, fa un parell de mesos. En escoltar-me, em va constatar\ncom de mala és la politització de qüestions fonamentals, com ara l’educació. Segons\nem va contar, a l’endemà, el ministre es va replegar en la idea que el que a mi em passa,\nés una estranyesa. Oblida, com tants altres, que l’educació no depén de rebre-la en una\no una altra llengua, sino de la seua qualitat. I La Moleta va apostar per aquesta fòrmula.\nLa Moleta em va aportar molt més que l’amor per la llengua propia. 19 anys després\nd’haver acabat els estudis obligatoris, me n’adone de com d’avançats eren els programes educatius que seguiem. Posaré alguns exemples. Durant cinc anys he escrit bastant sobre política sanitària. He seguit per tant tot el procés fins l’aprovació de l’actual llei\nde l’avortament (ja veurem fins quan), que inclou en el redactat la necessitat d’impartir\neducació sexual com a mecanisme per evitar embarassos no desitjats. Doncs bé, l’any\n2013 encara no hi ha a Espanya, ni pràcticament a cap autonomia, cap obligatorietat per\nparlar de sexualitat a les escoles. D’això anava l’article que escrivia ara fa un any, quan va\ntancar el diari on treballava, Público. Llegir interpelacions dels polítics o rebre notes sobre\ndemandes d’alguns col·lectius sobre això em transportava a les classes de Pili Aznar. No\nrecorde quina edat tenia, però se’m quedà gravat que el sexe és igualtat. Reproducció\ni plaer. Amor i llibertat.\nVa ser Pili Aznar qui em va enviar unes fotos quan jo ja estudiava Periodisme.\n“T’enrecordes dels teus inicis?”, posava al sobre. No recordava haver entrevistat uns\npescadors, gravadora en mà, com es veia a les fotos. De fet, no recorde a quina llotja\nva ser! El temps esborra els detalls, no la seua essència. Crec que La Moleta té molta\nculpa de que m’agrade llegir i escriure, i que aquesta siga l’eina bàsica del meu treball.\nAquelles clases a la biblioteca, amb les targetetes blaves, on quasi competiem a veure\nqui llegia més llibres. O com ens incitaven a escriure, contes, resums, el què fora... Recorde que em presentava any rere any als concursos de narrativa curta que organitzava\nl’Ajuntament, animada pels mestres.No em considere una persona muntanyera, però amb els anys, la ciutat i el compartir\naficions amb qui m’envolta em fan fugir tant com puc a on només veja arbres. La primera\nnit que vaig dormir al ras a Peñalara, a la Sierra, com li diuen ací, vaig recordar que jo\naixò, o paregut, ja ho havia fet feia molts d’anys: L’Arquet, Penyagolosa... Excursions\ncentrades en conéixer el nostre entorn. L’herbari que ens va encarregar Vicent Cabos,\nles classes al laboratori...\nCrec per tot plegat que els meus anys a La Moleta van ser el resultat de la barreja de\nbons mestres, bones persones, que creien i creuen en el paper fonamental de l’educació\na la societat i així ho transmeten. Per la formació, les vivències, els amics, els records...\nGràcies, Moleta!Vanessa Pi i Giménez\n22 d’abril de 1980, La Vall d’Uixó\nEscola La Moleta (1988-1994)\nInstitut Honori Garcia (1994-1998)\nPeriodisme. Universitat Autònoma de Barcelona (1998-2002)\nMàster en Comunicació Política. ICPS/ UAB (2003)\nMàster de Periodisme El País (2006-2007)\nOnda Cero Castelló (2002-2003)\nEl País (2007)\nResponsable de Comunicació CGTS (2012-actualitat)\n3233LA MOLETACOM PASSA EL TE MPSRecorde els meus anys a l’escola. El pas del temps ha anat esborrant molt bons moments de la meva memòria. Però, els que encara romanen, a mesura que passa el temps\nels recorde encara amb més estima.Com passa el temps…. Fa 25 anys que s’inaugurà l’escola la Moleta , una de les revindicacions culturals mes importants i amb mes èxit que s’han realitzat en el nostre poble\nper defendre la nostra llengua, el VALENCIÀ, i tot, gracies a aquells pares i professors\nque en aquell moment pegaren un pas al front, i apostaren per una idea que fins ara ha\ntingut continuïtat i gran acceptació.Les trastades, les classes i, sobretot, els amics. Cap d’eixos moments hauria estat possible sense un entorn adequat, i La Moleta ho va ser. Gràcies a aquella bona educació\nprimària no haguera tingut l’oportunitat de gaudir del present que tinc ara.\nSense una bona base educacional primària no es poden donar les següents passes en\nla vida acadèmica i posteriorment professional. La Moleta em va proporcionar aquesta\nbase tan necessària per a qualsevol futur d’una persona. Sense aquesta base segurament no hauria pogut haver donat els posteriors passos acadèmics, obtindre el meu primer treball, viure a l’estranger... I no tindria ara mateix un bon lloc de treball en Barcelona.\nLes persones ens formem en la nostra base i es per tant en aquesta etapa on s’ha de\nposar tot l’èmfasi en formar persones, no tan sols pensant en el seu futur professional,\nsinó també i més important, en formar persones humanes tolerants i respectuoses amb\nel seu entorn social.\nEn aquets dies on polítics i administracions públiques especulen tant amb l’educació\nprimària lliure i gratuïta, es quan caldria fixar-se més en totes les persones que agraeixen\na l’escola pública les persones que son avui en dia. Es per això que voldria donar les gràcies a professors i demés membres del personal del col·legi durant la meva estància. El\nseu esforç i dedicació ha estat un factor molt rellevant en la meva educació i per aquest\nfet sempre els hi estaré molt agraït.Sincerament, quan recorde aquells temps, em venen al cap imatges de experiències\nviscudes, encara que no amb la claritat que m’agradaria, ja que el pas del temps es\ndeixa notar en el meu disc dur polièdric de cervell que tinc, però el que sí que tinc molt\npresent es que vaig gaudir i aprendre moltes coses durant tota aquella etapa, fent moltíssim amics i amigues , que, encara que distanciats en l’actualitat, sempre formaran part\nde la meua vida, i els tindre molt presents.….\nA nivell personal, desprès d’aquell fantàstic període en la Escola la Moleta, vaig continuar estudiant en l’ institut Honori Garcia, seguidament a l’ Universitat de Valencia i a\nl’estranger … vivint grans experiències, de les que enriqueixen a una persona per dins.\nActualment, la situació en la que em trobe, no es la que m’esperava fa uns anys, ja que\nl’espiral de problemes e incerteses que envolta al nostre país, també m’afecta … però\nles coses venen com venen, hem de fer-les front; de fet, tinc l’esperança i la motivació\nsuficient per a continuar lluitant i donant sentit a totes les experiències viscudes al\ntranscurs de la meua vida.\nUna forta abraçadaJosep Vicent Segarra i Solà\nEscola: La Moleta\nInstitut: Honori Garcia\nUniversitat: Universitat Jaume I de Castelló\nTreball actual: Programador en atrapalo.com (Barcelona)..Pedro Bonaque i Nebot\t3435ELS DEMÉS...\nEls demés... eixes persones que sempre tenen alguna cosa a dir... Eixes persones que\nencara que no els preguntes et brinden l’oportunitat de saber el que pensen al respecte.\nI no és que em moleste en excés, ja que jo mateix tendisc a fer-ho en certs moments\nsense adonar-me’n. Simplement, me n’adone que la gent ho fa en general...\nDe vegades la seua intervenció en el tema pot ferir-te, molestar, agradar o crear indiferència a la teua persona... Però ells no ho fan amb la intenció de crear malestar, (o,\nalmenys, jo ho pense així)... encara que el cas és que moltes vegades ens afecta, ja siga\nde manera positiva o negativa... En general, m’agrada escoltar les opinions dels demés,\nescoltar consells sense que els demanes, contrastar idees...\nAl cap i a la fi, som èssers socials que d’una manera o d’una altra interactuem entre nosaltres creant relacions be siguen afectives, laborals o simplement de cortesia.\nAquest mateix matí, conversava amb una companya meua, la qual contava de manera\nirònica i alegre, com la vaig portar a sa casa el passat divendres... Em sembla molt peculiar com, la seua visió dels fets era totalment diferent a la meua.\nPer això m’agradaria descriure ací ambdues:\nEn primer lloc us descriuré la seua, tal i com l’ha contat a l’hora de l’esbarjo. Diu que no\nes trobava be de la lumbàlgia, pel que em pregunta si la puc portar a casa amb el cotxe.Aquest acte de descapotar-lo és totalment normal, quan fa un dia de sol tan bo com\naquell (només veig uns rajos de sol que ho permeten i et conviden a fer-ho, li lleve la\ncapota), però quan portem uns quants minuts de camí cap a casa... me n’adone que no\nporte la música habitual sonant al cotxe per amenitzar el curt trajecte... pel que procedisc\na engegar-la, i com sempre, a posar-la a tope de volum tal i com estic acostumada. Jo\ngaudisc de la música, sempre ho faig... i comence a moure’m al ritme mentre conduisc\nsense cap tipus de prejudici ni vergonya. Veiem al seu home, i jo toque el clàxon del\ncotxe per a saludar (cosa totalment normal), esperem a que una dona i la xiqueta passen\npel pas de vianants per tal de creuar el carrer i arribem per fi al destí.\nAquestes dues visions de la mateixa experiència són de dues persones que estaven\nassegudes l’una al costat de l’altra. A voltes sembla increïble com les persones tenim\npercepcions diferents de la mateixa realitat, sense ser cap de les dos incorrecta. No\npodem mai dir que la percepció d’una persona no és la correcta, i ahí entra l’enteniment,\nel respecte i la ment oberta i receptiva de cadascú. D’ahí que cadascú tinga una opinió\ndiferent sobre el mateix tema o situació, i d’ahí, també, la nostra capacitat per acceptarho i respectar-ho.\nPer tant, lluny de criticar el que opinen els demés, convide a tot el món a potenciar la\nseua sociabilitat des del respecte. Perquè tú també formes parts de “ELS DEMÉS”...Ella, que és prou alta, mira el meu cotxe, i pensant en el dolor d’esquena que té, ja\ns’imagina, abans d’entrar, que no cabrà correctament, pel que em diu: “Xiqueta, no sé\ncom ho vaig a fer per entrar a eixe cotxe tan guai que tens” A la qual cosa jo li responc\ndient-li: “ No et preocupes, que ara mateix li lleve la capota” Així va ser (ella continua\ncontant) ... i quan portavem cinc minuts me posa música! Amb el volum a tope, la gent\nmirant i jo un poc avergonyida (que feia ja molts anys que no em sentia així), encara no\nvaig tenir prou que quan estavem arribant a casa (jo no sabia on amagar-me) vaig veure\nel meu home i un company de camí a casa. I per si això fora poc, al pas de vianants on\nvam parar... em senc: Tiaa Tiaaaaaa!!! Era la meua cosina amb la seua filla que estaven\ncreuant el carrer... I per fi, vam arribar a casa!\nEn segon lloc, us vaig a descriure la situació des de la meua vivència:\nEixint de l’escola, em trobe amb una companya meua que darrerament, patix un poc de\nlumbàlgia. Ella me pregunta si la podria apropar a casa, a la qual cosa jo em preste de\nseguida sense ningún tipus de problema. Descapote el cotxe després de sentir-la parlar\ndel cotxe, de si és xicotet, de que no entrarà, bla, bla, bla...Nereida Lopez i Marco\nMestra de música de l’escola la Moleta\t3637L’estiu és per als xiquets llarg i ample com un desert. No té fi, és terra campa per a aventures i jocs, i dia i nit passen pausadament, com si tots els rellotges de la terra hagueren\ndecidit deixar de treballar. Quan l’agost va acabant-se, el color tostat dels bracets i cametes del menuts, bronzejats pel sol, és la prova irrefutable del nivell d’entreteniment\ntrobat al carrer i les platges. De sobte, un dia, vénen l’aigua i les tronades, tan típicament\nmediterrànies, les nits refresquen, i la gent fuig de platges i poblets per tornar a sa casa\nhabitual. Tot recobra a poc a poc la normalitat, i els menuts es preparen per a una altra\naventura: la tornada a l’escola. En la meua època, era el moment de comprar llibres i\nplastificar-los, de revisar si l’estoig seguia en condicions o comprar-ne un altre, de triar\ncarpetes (per a forrar-les amb les fotos dels nostres ídols) i llibretes ( si ja eres prou major,\nde pàgines quadriculades), i, en el meu cas, de comprar allò que més m’encisava: les\ngomes de formes capritxoses ( amb forma de casa, de cotxe, de cor) i d’embriagadors\nolors com el de la maduixa.\nPerò en 1988, a banda de tot això, vam poder estrenar més que llibres i llibretes, més\nque gomes i bolígrafs. Ni més ni menys que vam estrenar tota una escola. Sencereta.\nI és que vaig entrar a La Moleta l’any de la seua inauguració, el ‘88, així que tot era nou.\nL’edifici, el pati, els materials... Tot estava per estrenar, i ho estrenàrem nosaltres, els\nxiquets i xiquetes que vam aterrar eixe any en el cole: la sala d’audiovisuals, el taller, els\nvestuaris i les dutxes... tot. Fins i tot estrenàrem una nova disposició espacial a les aules,\nque mai abans havíem provat: en vegada de sentar-nos en les taules d’ un en un, o de\ndos en dos, ara havíem de seure amb les taules en forma de lletra U. Ampliàvem així la\nvisió espacial de tota la classe, la qual cosa era realment una novetat per als xiquets i\nxiquetes de la meua època.\nL’any que vam entrar, el ‘88, hi havia a tota Espanya l’esperit de voler ésser modern i de\nvoler fer moltes coses noves. Faltaven 4 anys per a les Olimpíades de Barcelona i crec\nque eixe esperit d’avantguarda i ple d’energia es va contagiar per tot arreu. Els xiquets i\nxiquetes també volíem ser moderns. Quan vaig entrar a l’escola tenia 11 anys i feia sisé\nde E.G.B. A eixa edat ens sentíem molt majors, la infantesa la percebíem com una cosa\ndel passat, i pensar que prompte arribaríem a fer huité, amb 14 anys, era poc menys\nque sentir que ja teníem 30 o 40 anys. Volíem vestir-nos a la moda: amb pantalons tan\nllargs que havies de fer vàrios dobles per no xafar-los ( normalment marca Chippie), amb\nsudaderas amb caputxa, amb zapatones ( una mena de botins de cuir prou british que a\nvoltes fins i tot duien puntera metàl.lica), i les xiques, amb dobles i fins i tot triples hombreras ( ho anomenàvem tot així, en castellà, sense traducció ninguna), que ens feien\nsemblar una mena de jugador de rugby de tant que ens alçaven els muscles. És a dir,\nque ningú ens guanyava a moderns !!!\nEn la Moleta vam aprendre moltes coses. D’això es van encarregar bé els nostres mestres: Cristobal, Manolo, Vicent, Pepe ... fins i tot el conserge, el Sr Casto, que, sense ser\nmestre, ho sabia tot de l’escola i estava sempre disposat a ajudar els xiquets i donar-los\nallò que necessitaren, ja fora un consell, una tireta per al genoll o la pilota de futbol.En classe, a banda de les lliçons habituals ( normes d’ ortografia o gramàtica, regles\nmatemàtiques, etc.) recorde moltes altres coses: en el taller apreníem a fer circuits elèctrics, i cavalls en marqueteria. En anglés, ens rèiem molt amb les aventures de Muzzy (\nun monstre verd protagonista d’unes cintes de vídeo) i en educació física posàvem uns\nmatalafets en meitat del pati i practicàvem el salt d’altura. En valencià fèiem poemes i\ncunyes radiofòniques. Al taller de cuina, vaig preparar la meua primera amanida. Eixe\ntipus de coses, a les quals potser no se’ls done tanta importància, són per a mi aquelles\nque més recorde. Per damunt d’apunts, exercicis o teories, allò que fas per tu mateixa\nUna de les coses que recorde amb més afecte són totes les excursions que vam fer en\naquella època. Vam viatjar amb les Escoles Viatgeres: anaves amb un tren, on també\nmenjaves i dormies, a visitar llocs. Així vam conéixer Extremadura: Trujillo, Càceres i\nsobre tot Mèrida. L’amfiteatre em va meravellar: pensar que, milers d’anys enrere, allà\nmateix on ara estàvem hi havia gent gaudint d’una obra teatral ! En el darrer curs, a huité,\nanàrem als Pirineus. Vam fabricar trineus amb bosses, vam creuar vàrios llacs i una nit,\na Andorra, vam anar a vore la pel.lícula “Chucky el muñeco diabólico”, on cridàrem i tot!\nVam montar també a cavall, i allò realment divertit va ser intentar pujar a l’animal: quèiem,\nrodàvem, ens quedàvem enganxats... de tot! Eixe dia els guies que ens acompanyaven\nsegur que van riure molt.\nDes de petita, allò que em va interessar més va ser el món de les lletres. En aquella època estaven de moda els llibres de les aventures de “Los cinco” y “Los siete”, els llibres\ndel Barco de Vapor ( classificats per colors segons l’edat dels lectors), i històries ara ja\nclàssiques com “La història interminable”, per exemple.\nLes lletres em van seguir interessant fins que, anys després, em vaig llicenciar en Comunicació Audiovisual, àrea en la qual desenvolupe la meua tasca professional. He tingut\nla sort de veure tots els aspectes de la professió: he treballat de periodista a premsa\nescrita i ràdio i, sobre tot, al mitjà que més m’agrada, la televisió. Ahí he sigut presentadora, reportera, guionista, directora de producció d’una empresa audiovisual... Amb\nel temps m’he especialitzat en un tema que m’apassiona, el món de les emergències,\ni espere convertir-me en doctora en esta matèria en uns mesos, quan defense la meua\nSupose que tot açò, el que vol dir, és que en l’escola es va construir una bona base\nsobre la qual asseure tot allò que vindria després, i que les llavors que els educadors van\nsembrar en aquells anys van donar el seus fruits.\nPer tot açò, volia felicitar l’escola la Moleta pel seu 25 aniversari i felicitar els i les mestres,\ni la comunitat educativa en general, que al llarg d’estos anys han seguit i segueixen fent\nel seu treball, tan necessari i valuòs. Voldria també recordar a tots els xiquets i xiquetes que en eixe any 1988 van entrar a la Moleta, especialment als meus companys de\nclasse. Com no vull oblidar-me de cap nom, preferisc no mencionar-los, ja que deixarme’n algun sense nomenar seria un error imperdonable i els lapsus de la memòria són\natzarosos i imprevisibles. Però sàpiguen que de tots ells guarde entranyables records en\nl’àlbum de la infantesa.\nAmanda Vilar i Igualada\t3839PETJADES EN EL TEMPSARTICLE PER A LA REVISTA , LA MILOTXAMoussa Ag Assarid era un xiquet quan a principis dels 90 la caravana del Dakar va passar propet de la zona on el seu poble tenia el campament instal·lat en eixos moments. A\nuna periodista francesa se li va caure un llibre i ell el va recollir per tornar-li’l. La periodista\nli’l va regalar. Però Moussa no sabia llegir. Es va prometre, en eixe moment, que algun\ndia aniria a l’escola i n’aprendria.Ja tenim ací una altra vegada la revista de la nostra escola. Ja està enlairada la MILOTXA. Però aquesta vegada és molt especial per a tots nosaltres. Celebrem un aniversari: el 25è aniversari de la nostra escola.El llibre era “El petit príncep”. Moussa va complir la seva promesa i, anys després, va\nacabar anant a Montpellier per tal d’ acabar una carrera universitària. En el seu llibre\n“En el desierto no hay atascos. Un tuareg en la ciudad” (molt recomanable, per cert!!)\nMoussa ens diu que “mai serem autèntics exiliats si sabem trobar llocs que ens parlen\nde les nostres arrels”.\nUn dia qualsevol tornava de la ràdio amb els Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya.\nComençava la tardor i, des del tren, contemplava el paisatge del Vallès, la comarca on\nvisc. De sobte, alguna cosa va cridar la meua atenció.\nRealment era el que jo pensava? Al dia següent, moguda per la curiositat que acostumem a tindre els periodistas (el que en la Vall diem “ser bodins” però que ací ningú\nt’entén quan ho dius), vaig baixar una parada abans del que em tocava. I em vaig endinsar en la zona que el dia anterior em va cridar l’atenció.\nSí, era el que jo pensava. Arborços!! I aleshores, no se ben bé com, em vaig endinsar en\nun mar de records de la meua adolescència. “La festa de la tardor” de la meua escola,\nla Moleta, sempre havia sigut una de les meues preferides. Eixes excursions uns dies\nabans per a buscar els arborços i altres fruits…..la torrada de les castanyes amb els\ntres J (JR, JL i JM), Patri, Maria del Mar, Ana Belén, Alícia, Amanda, Ayuso, Jordi…..\njo crec que fartàvem més castanyes de les que acabàvem ficant en la paperina!! I amb\nl’única excepció de Cristóbal (el nostre tutor), que ens deia que no ho férem, ningú se\nn’adonava....veges quina sort la nostra!!\nAra, cada vegada que passe amb el tren per ahí, no puc evitar mostrar un somriure\nrecordant eixos dies. I recordant també les paraules de Moussa: “mai serem autèntics\nexiliats si sabem trobar llocs que ens parlen de les nostres arrels”.Marta García i GanauAquest curs també celebrem l’any d’un gran escriptor valencià: Vicent Andrés Estellés.\nRecordant els seus versos i la seua gran estima al poble, aquest fill de forner de segur\nque celebraria el nostre 25è aniversari i tal vegada ens fes alguna poesia dient allò de:”\n....No hi havia a la Vall una escola com la nostra..... “\nNosaltres, molt més prosaics, hem de conformar-nos amb els nostres records, detalls\nmoltes vegades insignificants per a la resta però que van constituint el nostre bagatge\npersonal. Ací hi ha gent que està a l’escola des de la seua posada en marxa i, fins i tot,\ndes d’abans d’obrir les portes per primera vegada ja estava treballant per fer l’escola\nque volien i com volien .\nD’altres hem arribat després, però ens hem engrescat en la feina i en el tipus d’escola\nque entre tots anem fent. Jo, sols o ja, vaig pel setè curs en aquesta escola i ja abans\nde començar em va enamorar del pati amb gronxadors (que van durar ben poc), terra,\narbres i, com no, l’emblemàtica olivera. Vaig pensar que amb un pati com aquest els\nxiquets i les xiquetes de segur que jugaven feliços, com així vaig poder veure quan va\ncomençar el curs.\nDesprés vivint el dia a dia vaig anar descobrint que no sols era al pati sinó també la\nfeina a les classes, a les reunions... I com no, les nostres celebracions. Hi ha alguna de\nles festes que són, si fa o fa, com a la resta de les escoles. Però hi ha dues que a mi,\npersonalment, em van “encisar”.\nLa tardor és com una senyera de participació de mares, pares, xiquets, xiquetes, mestres, ex-alumnes i ex-mestres (també alumnes dels de dalt: adults) i, com no, el primer\nSant Jordi que vaig viure a la Moleta va ser com un formiguer de xiquets, xiquetes i\nmestres fent diferents tipus d’activitats i gaudint de totes elles.\nCom a mestra m’agradaria que tots i totes els que ja volen fora de l’escola ens recordaran amb la mateixa estima que Vicent Andrés Estellès en la seua poesia “Homenatge\na Teresa” que diu : “Com un record d‘infantesa\nsempre et recordaré ....”Conxa Jorge i BallesterNota: Moussa Ag Assarid viu a cavall entre Montpellier i el seu Mali natal. Amb el seu\ngermà han creat “l’Escola del Desert” per a xiquets tuaregs. La vida nòmada, diuen, no\nha d’estar renyida amb el fet d’aprendre….\t4041VINT - I - CINC\nDurant 788400000 segons hem aprés a conviure, hem aprés a respectar-nos entre\nnosaltres i a respectar l’entorn que ens envolta.\nDurant 13140000 minuts hem compartit un viatge d’experiències amb persones que\nens han ensenyat a aprendre, que ens han inculcat valors, ens han ensenyat el que vol\ndir l’ètica, ens han dut a llocs secrets que mai havíem imaginat que hi foren tant a prop.\nDurant 219000 hores ens hem introduït per primera volta en el món de l’escritura, la\nlectura, les matemàtiques, la història, l’educació física, les ciències naturals....\nDurant 9135 dies 101 persones han viscut per a que 853 xiquets i xiquetes arribaren a\nser persones estimant la seua llengua.\nDurant 25 anys.Jordi Cabos i Millan\t42All pages:3491113151719212325272931333537394143InfoStackLikeShareDownloadMoreLa moleta 25 Published on May 31, 2013 jordi.cabosFollowRead moreRead moreSimilar toPopular nowJust for youGo explore


Aquesta setmana... ~ Biblioteca Pere Casaldàliga\n9.10.15 Biblioteca Pere Casaldàliga de Balsareny No comments\nEls premis Nobel van ser creats per Alfred Nobel –inventor de la dinamita i industrial suec– l'any 1895, amb la intenció de premiar aquelles persones que haguessin fet una feina excel·lent en les arts i les ciències. De moment, dels 112 persones guardonades amb el Premi Nobel de literatura, només 38 són dones.\nL'acadèmia sueca ha atorgat el Premi Nobel de literatura 2015 a la bielorussa Svetlana Alexievich de 67 anys.\nL'escriptora ha plasmat la realitat i el drama de gran part de la població de l'antiga URSS, entre d'altres, de les víctimes de Xernobil, la guerra d'Afganistan ...\nA la Xarxa de Biblioteques de la Diputació de Barcelona tenim alguns dels seus llibres!\nAprofitem l'avinentesa per dir que el dilluns 12 d'octubre la biblioteca romandrà tancada per la Festa del Pilar\nPosted in: 2015,Actualitat,Literatura,Notícies,Premis


El Club de Judo Molins de Rei farà un entrenament online amb un club japonès -\nabr. 8, 2021 Esports\nEls judokes del Club Judo Molins de Rei tindran l’oportunitat aquest dissabte de compartir entrenament amb el Matsui Dojo, un club de judo de la ciutat japonesa d’Hirosima. D’aquesta experiència que es farà online també hi participarà el Club Judo Ripoll.\nEls judokes molinencs faran l’entrenament des dels tatamis de les instal·lacions del Ricard Ginebreda. Es faran dues sessions una a les 9 del matí per a judokes de les categories aleví i infantil i l’altre a les 10:15 a per les categories cadet, júnior i sènior. deixant una estona al final de cada sessió perquè els alumnes dels tres clubs puguin parlar entre ells utilitzant l’anglès com a llengua vehicular. Cada entrenament es dividirà en quatre blocs i cadascun d’ells el dirigirà un mestre de cada club. En el cas del Molins de Rei el conduirà Daniel Pavón, quart DAN en judo i tercer DAN en defensa personal.\nSPAIN (CATALONIA) & JAPAN ONLINE JUDO SESSION Saturday 10-04-2021


González diu que s'ha d'aprofitar la treva i no s'ha de «reaccionar a la defensiva»\n19 juny 2021 18:26\nL'expresident criticà les reaccions del Govern dient que prest es trobarà dèbil i sol\nAgències | 20 setembre 1998\nLes reaccions a l'anunci de treva d'ETA continuen existint. Va ser ahir a la nit, des de Bolonya, quan l'expresident del Govern Felipe González va declarar que la treva és «una oportunitat que s'ha d'acceptar» i que «no s'ha de reaccionar a la defensiva». González va fer aquestes afirmacions després de la seva intervenció en la festa del diari L'Unitá,òrgan oficial del Partit Democràtic d'Esquerra.\n«Amb aquesta oferta condicionada de pau no s'ha de reaccionar a la defensiva, s'ha de fer una oferta de pau incondicionada», va afegir el líder socialista.\nFelipe González va criticar les reaccions del Govern pel que fa a la treva afirmant que «és difícil trobar oportunitats sense riscs, i més quan un Govern no se'n tem. Un Govern que es trobarà dèbil i sol». En al·lusió a José María Aznar, va advertir que «el govern de Bill Clinton se'n va adonar abans, mentre uns altres feien de Tarzan a la selva de l'Amazones».\nD'altra banda, el president del PP basc, Carlos Iturgaiz, va emplaçar ahir els càrrecs electes populars perquè facin «un poc més de sacrifici» i facin «renúncies a favor de la pau, fugint de confrontacions», al mateix temps va advocar per cercar punts d'encontre entre els demòcrates en la Mesa d'Ajuria Enea i va demanar al PNB que defineixi la seva postura i aclareixi «si vol rompre amb Madrid o continuar la via constitucional o autonomista».\nPrecisament va ser el president del PNB, Xabier Arzalluz, el que va advertir a ETA que el PNB no romprà cap pacte vigent amb el Govern central, com li ha demanat la banda terrorista en el seu comunicat, i va indicar que Herri Batasuna coneix la seva postura. Segons ell, després de l'anunci d'alto el foc, s'ha d'actuar amb «especial cautela», ja que «no seria bo per a nosaltres que ens posàssim totes les medalles».


Records de l'Escala: El Retorn de l'Esculapi a l'Escala i la celebració del centenari del inici de les excavacions emporitanes.\nEl Retorn de l'Esculapi a l'Escala i la celebració del centenari del inici de les excavacions emporitanes.\nPer fi! ja tenim l'Esculapi a casa ,per fi ha tornat a Empúries després de més de 90 anys d'estar a Barcelona.\nAquest és possiblement l'acte més destacat dins la celebració del centenari de l'inici de les excavacions a les ruïnes d'Empúries (1908-2008). Al 1908 Puig i Cadafalch va iniciar les excavacions a Empúries ,no sense problemes , però amb decisió per tal de recuperar un patrimoni essencial per entendre la història Catalana i Empordanesa, que durant segles havia quedat quasi sepultat per les dunes mòbils que recorrien la costa del Golf de Roses.\nEn aquests cent anys ens n'hem adonat de la importància d'aquest jaciment grec i romà . Hem sabut que Empúries va ser l'entrada de la civilització grega i romana a la península , i que segurament gràcies a aquest fet ens hem pogut desenvolupar culturalment ,socialment, econòmicament i científicament fins al dia d'avui.\nEntre moltes altres peces de valor (ceràmiques,àmfores,mosaics ..) destaca l'escultura de l'Esculapi , Asklepios (Déu de la Medicina). La millor escultura clàssica trobada a la Mediterrània.La qual té uns 2.200 anys d'antiguitat.\nEl passat 15 de Març es va fer la inaguració d'aquest retorn , al Museu d'Arqueologia d'Empúries amb una prèvia visita a les ruïnes ,parlaments i visita a l'interior de la sala on està exposat l'Esculapi.l'Acte va comptar amb la presència de varis conselelrs de la Generalitat de Catalunya així com institucions com la Diputació de Barcelona i l'Ajuntament de l'Escala. En els seus parlaments van donar a conèixes la importància d'Empúries dins Catalunya , el mèrit dels que van començar les excavacions i la tasca que s'ha portat fins a l'actualitat per conservar i estudiar tot aquest patrimoni.\nUs deixem unes fotografies del acte del dia 15 de Març i un enllaç amb el programa d'activitats commemoratives durant aquest 2008.\nPublicado por Sergi Corral Buela en 13:47