LIQUID CRYSTALLINE MEDIUM - Informació sobre la patent\nLIQUID CRYSTALLINE MEDIUM /\nPatent europea per "LIQUID CRYSTALLINE MEDIUM"\nC09K 19/34,C07D 307/91,C09K 19/04,C09K 19/30\nC09K 19/34 - C07D 307/91 - C09K 19/04 - C09K 19/30\nEP3677659 (08/07/2020) - A1 Solicitud de patente europea con informe de búsqueda en la OEP\nInformació sobre el registre de patent europea per LIQUID CRYSTALLINE MEDIUM amb el nombre E20155207\nEl registre de patent europea per LIQUID CRYSTALLINE MEDIUM amb el nombre E20155207 va ser sol·licitat el 12/03/2015. Es tracta d'un registre en Espanya pel que aquest registre no ofereix protecció en la resta dels països. El registre LIQUID CRYSTALLINE MEDIUM amb el nombre E20155207 va ser sol·licitat per MERCK PATENT GMBH. El registre [modality] per LIQUID CRYSTALLINE MEDIUM amb el nombre E20155207 està classificat com a C09K 19/34,C07D 307/91,C09K 19/04,C09K 19/30 segons la classificació internacional de patents.\nAltres invencions sol·licitades per Merck Patent GmbH\nÉs possible conèixer totes les invencions sol·licitades per Merck Patent GmbH entre les quals es troba el registre de patent europea per LIQUID CRYSTALLINE MEDIUM amb el nombre E20155207. Si es desitgen conèixer més invencions sol·licitades per Merck Patent GmbH clicar aquí.\nAltres invencions sol·licitades en la classificació internacional de patents C09K 19/34,C07D 307/91,C09K 19/04,C09K 19/30.\nÉs possible conèixer invencions similars al camp de la tècnica es refereix. El registre de patent europea per LIQUID CRYSTALLINE MEDIUM amb el nombre E20155207 està classificat amb la classificació C09K 19/34,C07D 307/91,C09K 19/04,C09K 19/30 pel que si es desitja conèixer més registres amb la classificació C09K 19/34,C07D 307/91,C09K 19/04,C09K 19/30 clicar aquí.\nÉs possible conèixer totes les invencions publicades a Espanya entre les quals es troba el registre patent europea per LIQUID CRYSTALLINE MEDIUM. El nostre portal www.patentes-y-marcas.com ofereix accés a les publicacions de patents en Espanya. Conèixer les patents registrades en un país és important per saber les possibilitats de fabricar, vendre o explotar una invenció en Espanya.\nÉs possible conèixer totes les patents registrades en la classe C (QUÍMICA; METAL·LÚRGIA) entre les quals es troba la patent LIQUID CRYSTALLINE MEDIUM amb el número E20155207. Conèixer les patents registrades en una classe és important per a saber les possibilitats de registrar una patent en aquesta mateixa classe.\nÉs possible conèixer totes les patents registrades en la classe C09 (COLORANTS; PINTURES; POLIMENTS; RESINES NATURALS; ADHESIUS; COMPOSICIONS NO PREVISTES EN UN ALTRE LL) entre les quals es troba la patent LIQUID CRYSTALLINE MEDIUM amb el número E20155207. Conèixer les patents registrades en una classe és important per a saber les possibilitats de registrar una patent en aquesta mateixa classe.\nÉs possible conèixer totes les patents registrades en la classe C09K (SUBSTÀNCIES PER A APLICACIONS NO PREVISTES EN UN ALTRE LLOC; APLICACIONS DE SUBSTÀNCIES NO PREVISTES) entre les quals es troba la patent LIQUID CRYSTALLINE MEDIUM amb el número E20155207. Conèixer les patents registrades en una classe és important per a saber les possibilitats de registrar una patent en aquesta mateixa classe.\nÉs possible conèixer totes les patents registrades en la classe C07 (QUÍMICA ORGÀNICA) entre les quals es troba la patent LIQUID CRYSTALLINE MEDIUM amb el número E20155207. Conèixer les patents registrades en una classe és important per a saber les possibilitats de registrar una patent en aquesta mateixa classe.\nÉs possible conèixer totes les patents registrades en la classe C07D (COMPOSTOS HETEROCÍCLICS) entre les quals es troba la patent LIQUID CRYSTALLINE MEDIUM amb el número E20155207. Conèixer les patents registrades en una classe és important per a saber les possibilitats de registrar una patent en aquesta mateixa classe.


Telèmac: En flames (#274)\nEn flames és la segona entrega de la trilogia dels Jocs de la Fam de Suzanne Collins. Es va publicar el 2009, un any després de la primera entrega, i d'entrada semblava difícil fer una seqüela que estigués a l'alçada del primer volum, pel que fa a originalitat. Gran part de l'interès del primer volum era introduir-nos en la dinàmica dels jocs de la fam, un esdeveniment anual que articula la vida pública de Panem, el fictici règim totalitari en que se situa aquesta distòpia per a joves. Els seus protagonistes, Katniss i Peeta, eren els tributs enviats pel districte 12 a morir en aquest macabre joc de supervivència, en què només hi podia haver un guanyador. Al final del primer volum vam presenciar com les normes dels jocs es modificaven per permetre que fossin tots dos, en aquest cas, els guanyadors dels jocs. Però ara, en començar el segon volum, d'entrada ja tenim la certesa que els jocs de la fam es tornaran a celebrar. Per això la forma com es desenvolupi la narració, els seus detalls, els girs inesperats i la distribució de les escenes d'acció seran decisives per alimentar l'interès d'aquesta entrega. Al meu parer, En flames és una digna successora de la primera novel·la. Per començar, un dels seus punts forts és que fa molt per ampliar-nos el món de Panem, i donar-nos-en més detalls, en particular de la seva política. En l'any que passa de la celebració dels anteriors jocs de la fam als d'enguany s'esdevenen molts canvis a la vida dels protagonistes. D'entrada, sabem que Katniss i Peeta ara viuran els jocs com a mentors, és a dir, hauran d'ajudar a sobreviure els tributs que hi participin aquesta vegada. D'altra banda, el govern del Capitoli se sent amenaçat pel gest de rebel·lia per part de Katniss que la va portar a guanyar els últims jocs, i ara el president de Panem pretén exercir el control sobre la vida privada dels protagonistes. Aquest és un dels punts més febles de la narració, em penso, però d'altra banda respon a un trop força freqüent en la narrativa adolescent o young adult: la protagonista es troba atrapada en un triangle amorós amb els seus dos pretendents, i el destí d'una nació sencera depèn de la seva decisió última. Ara bé, l'autora se'n surt prou bé a l'hora d'explicar el funcionament intern i el dia a dia en un estat policial: les mesures de control dels districtes per part del Capitoli es comencen a fer notar amb més força així que els districtes comencen a donar mostres de rebel·lions internes. I quan el sistema es basa en l'opressió, l'única sortida és estrènyer encara més els desposseïts amb una repressió més ferma. Una part important del comportament dels protagonistes també anirà dirigit a transmetre l'estrès post-traumàtic que viuen des de la seva experiència a l'arena en els anteriors jocs de la fam, i Collins fa un esforç considerable per retratar-lo de forma realista i fer-ne un tema principal de la saga sencera, que adquirirà fins i tot més importància en la tercera entrega. En aquest sentit, el personatge de Haymitch pren un relleu especial i, fins i tot quan segueix essent força secundari per a la trama en general, com en l'anterior entrega, aquí Collins el tracta amb especial deferència quan precisament situa al centre de la novel·la el relat dels seus propis jocs de la fam, vint-i-cinc anys enrere. Així doncs, la primera meitat de la novel·la crea un interès propi descrivint-nos el món del districte de 12 i la política de Panem amb més detall, de forma que la novel·la enganxa amb el seu propi ritme des de força abans que es doni l'anunci dels propers jocs de la fam. Quan aquest arriba, ben bé a meitat de la novel·la, les vicissituds dels protagonistes ens tornen a colpir amb el mateix suspens que a la primera entrega. En flames és una lectura recomanable si us va agradar el primer volum de la trilogia i, tot i dependre d'aquest, absorbeix els lectors mantenint un ritme contant, dosificant sorpreses i suspens, i mantenint la tensió i la intriga ben bé fins al final.


"Al llibre reivindico que cada dia es pot sortir i trepitjar la costa catalana per redescobrir-la"\n29/05/2020 - 12:00h\nEntrevistem l’escriptor gironí Rafel Nadal arran de la seva nova novel·la “Mar d’estiu”\nRafel Nadal (Girona, 1954) escriu a La Vanguardia i col·labora a RAC1 i TV3. Va ser director d’El Periódico de Catalunya. És autor d’Els mandarins (2011), un llibre de retrats sobre el poder; Quan érem feliços (Premi Josep Pla, 2012), una obra de referència de la literatura de la memòria, i Quan en dèiem xampany (2013), sobre una saga familiar a cavall de Catalunya i la Xampanya francesa. La maledicció dels Palmisano (2015) ha estat traduïda a vint-i-dues llengües, i La senyora Stendhal (2017), a cinc. La seva obra El fill de l’italià (2019) va rebre el Premi Ramon Llull. Aquest divendres serà a Vilafranca per presentar la seva última novel·la, Mar d’estiu. De 6 a 7 de la tarda serà a La Cultural i de 7 a 8 a l’Odissea.\nFins a quin punt es va veure afectat per l’esclat de la pandèmia?\nHavíem començat a presentar la novel·la a tots els llibreters de Catalunya, però arran de la pandèmia ho vam haver d’ajornar tot, de manera que teníem el llibre al magatzem, però sense repartir. Ara les coses estan canviant, malgrat que encara no podem fer presentacions convencionals. N’estic fent moltes de manera telemàtica, i a Vilafranca la farem en format només de signatures del llibre.\nA l’abril no hi va haver Sant Jordi. Si tot va bé, es farà al juliol. Quines sensacions ha tingut aquests dos mesos?\nHe tingut una mica de nostàlgia d’aquelles primaveres i sant jordis normals. He trobat a faltar aquell contacte amb la gent i, sobretot, amb les llibreries i els companys escriptors. Són dies molt intensos que he enyorat, però també han sigut dies d’introspecció. Hem llegit i rellegit molt, i també hem repassat moltes coses de fons, algunes que ja havia llegit i d’altres que tenia pendents.\n‘Mar d’estiu’ són vivències personals?\nSí, la majoria sí. Passades totes per un filtre literari, és clar. A mi el que m’interessa és donar el plaer als lectors. Primer, del ritme narratiu i, després, de la trama i la història. Que siguin històries amb interès i que un cop llegides interpeŀlin el lector i l’acabin transformant. És una barreja d’una part de memòria personal i una de quadern de viatges, però també té alguna cosa d’assaig i sobretot molt de recull de contes perquè cadascun dels cinc capítols acaba sent com un conte, amb la seva història i els seus protagonistes, on passen coses que et sorprenen o et poden emocionar\nPodria tenir semblances a una guia de vacances?\nNo es podria considerar com a guia perquè no té una voluntat d’exhaustivitat. D’entrada és un llibre que es cenyeix molt a una atmosfera mediterrània. Intento fer-la recordant estius i viatges passats i somniant estius i viatges nous.\nAl llibre evoca les diferències de veure la Mediterrània des de terra o des de mar.\nEl que reivindico és que no és important mirar-lo de terra o de mar, sinó mirar-lo amb calma, a poc a poc. Si ho fas des de terra cal que baixis del cotxe i caminis pels corriols, sentis les olors, t’acostis als penya-segats a veure aquells arbres vinclats per la tramuntana i aquelles pedres que han agafat formes. Cal que t’acostis a mar per rebre els esquitxos de les onades. Des del cotxe a vegades hi ha vistes magnífiques. I si vas per mar ho has de fer en barca de pescador o en ferri. Al llibre no critico cap forma de viatge. Reivindico que cada dia es pot sortir i trepitjar la costa catalana i redescobrir-la. No és el mateix veure-la en un dia d’hivern que en un dia d’estiu, o veure-la de jove, de petit o en la maduresa.\nPer què s’anomena ‘Mar d’estiu’?\nCrec que hi ha diferents mediterranis, però sobretot n’hi ha dos: el mar d’estiu i el mar d’hivern. El d’estiu és aquell de les olors, els colors, els gustos, els sentits… És un mar plàcid que et convida, un mar de cultura, d’intercanvi, de civilització… Però també hi ha aquell mar d’hivern, de tempesta, de tragèdia, de drama, de guerres i catàstrofes naturals, dels quals ja n’he parlat en altres llibres meus.\nLa campanya “Llibreries obertes” ha estat un impuls per a les llibreries. Precisament, les dues que vostè visita avui han estat les que més comandes han rebut de tot Catalunya. Quina lectura en fa?\nDoncs que quan les coses es fan bé i amb criteri, el públic respon. Penso que la gent té molta confiança en els llibreters tant de La Cultural com de l’Odissea, perquè ja fa molts anys que donen servei. La gent sap, al final, si el llibreter li recomana amb criteri allò que a ell li pot convenir i li sap oferir alternatives. Crec que aquestes setmanes estan veient amb sorpresa que molta gent hi va no només a recollir els llibres encomanats, sinó també a buscar-ne de nous, i espero que això duri fins al Sant Jordi d’estiu. Jo vinc per ajudar-los –modestament– perquè crec que és la meva obligació i s’ho mereixen.\nCreu que el sector literari se’n sortirà, d’aquest entrebanc del coronavirus?\nSí. Serà difícil, però els llibreters i els editors s’han posat a pencar molt. És cert que perdre una temporada de març-abril en un any és fonamental i, per tant, ha estat una patacada molt forta, però crec que es trobarà la manera d’ajustar una mica els títols durant un temps. Crec que els lectors han respost llegint, i la prova és que ara, quan han acabat, el que comenten a les llibreries és que van a buscar nou material.\nEl seu llibre enceta una nova col·lecció?\nEs diu La joia de viure, i volen ser llibres que facin una exaltació de la vida. En el meu cas, faig un homenatge a la vida i, sobretot, a la manera mediterrània de viure. En aquest mar hi ha onze mil illes i illots i més de 500 habitants, però tots ens reconeixem. T’hi sents com a casa. Malgrat que tots venim de les mateixes arrels (de l’oli, el blat, la vinya…) al final a cada illa hi pots trobar un matís, però en totes t’hi identifiques. És un plaer descobrir-lo i passejar-hi.\nPer quin motiu s’ha endinsat en la literatura infantil?\nÉs la primera incursió que hi faig. Uns familiars que tenen un fill afectat de fibrosi quística em van dir si els podia ajudar amb un projecte. De mica en mica m’hi vaig anar embolicant i al final vaig trobar que tenia una història a les mans que tenia sentit. La vaig acabar de treballar juntament amb el Valentí Gubianes, que ha fet uns dibuixos extraordinaris, sobretot dels gegants i capgrossos. És la història d’un nen que està malalt de fibrosi i que va poc a l’escola, i quan hi va és una mica esquerp i els altres li fan el buit perquè el troben antipàtic. Però al final descobreixen que té una malaltia. Entenen què li passa i es bolquen a ajudar-lo i a integrar-lo a l’escola però, sobretot, a fer-li complir el seu somni de desfilar amb els gegants i capgrossos del poble. És un llibre solidari, perquè els drets d’autors els he cedit íntegrament a l’Associació Catalana de Fibrosi Quística i a un projecte d’investigació de la Vall d’Hebron sobre la investigació.


Càpsules Vespertines – Pàgina 2 – Les Càpsules Vespertines tracten de fer créixer l’esperit crític del veïnat de Sarrià a través de la cultura. Un tast d'idees i debat mensual al Centre Cívic Casa Orlandai de Sarrià (Barcelona).\nCàpsules Vespertines\tProgramació\t3 comentaris 8 gener, 2021 8 Març, 2021 2 Minutes\nCàpsules Vespertines\tSin categoría\t3 comentaris 30 Juliol, 2020 4 Desembre, 2020 2 Minutes\nEl dijous 11 de juny va tenir lloc, de forma telemàtica, la darrera sessió de laCàpsula V: «La confiança». Sota el nom de «Traïció, confiança i ficció», Laro Del Río Castañeda, professor de Narrativa Audiovisual a la Universitat d’Oviedo, va oferir-nos una ponència on va reflexionar sobre la confiança que, com a espectadors o consumidors, dipositem en les obres de ficció i en els seus creadors.\nLaro Del Río Castañeda en un moment de la ponència.\nPer tal de començar a bastir el seu discurs, Del Río va preguntar-se «què és i per a què serveix la ficció». Atenent-nos a la definició tradicional, va prosseguir, és «allò que no és: una cosa imaginada o imaginària, una cosa que no és en el nostre món» –seguint aquesta lectura, doncs, el paradigma d’allò ficcional seria la fantasia: els mons de dracs, per exemple–. El que consegüentment sembla interessant plantejar-se, doncs, és en quins termes es pot precisar la definició i si és aquesta la més adequada.\nSeguint amb la seva exposició, el ponent va remarcar que, quan vinculem la «confiança» a la «ficció», la primera reforça la segona com a tipus de comunicació especial. Una comunicació especial que no és tan llunyana com ens podem pensar de la comunicació quotidiana: en el fons, la diferència és que exigeixen un grau de confiança diferent.\nAixí, per tal de respondre’s quin tipus de grau és aquest, Del Río va voler començar pensant en la ficció com una mentida, com allò imaginat i sense referència amb el món real. Seguint la distinció de Plató entre el món de les idees (perfecte) i el món sensible (el menys perfecte), el món de l’art seria una còpia d’aquest segon –còpia, al seu torn, del primer–: ben conegut és el fragment de La República en què demana als poetes que marxin de la ciutat perquè no parlen de «la veritat» sinó de ficcions allunyades de la veritat, de les idees. El món de l’art seria, seguint aquesta lògica, un món poc perfecte i gens didàctic per al poble platònic.\nAquest tipus de relació ficció/realitat, va explicar el ponent, té una tradició molt àmplia i és, per exemple, la base des de la qual van sorgir moviments artístics com ara el Naturalisme i el Realisme, els quals legitimen la ficció en tant que aquesta s’assembla a la realitat. Però, sense anar tan lluny, és també la lògica que s’utilitza en les pel·lícules en què, només començar, t’anuncien que són «basades en fets reals» –com si, per aquest fet, la proposta ficcional tingués més legitimitat o importància–. Tanmateix, al parer del ponent, tot està basat més o menys en fets reals i totes les pel·lícules tenen, també, parts imaginatives: per tant, la seva vàlua no hauria de ser –només– avaluada segons aquest criteri.\nFent una mica d’anàlisi a través dels precedents històrics, el ponent va explicar que amb l’aparició del Romanticisme la ficció va començar a incorporar elements fantàstics o de ciència-ficció, irrealistes: tal com destaca Samuel Taylor Coleridge a Balades líriques (1798), aquest gest s’aconsegueix tot suspenent momentàniament la incredulitat que les ombres de la imaginació constitueixen, gràcies a la fe poètica i a l’interès humà.\nEn altres paraules més planeres, el que comenta el poeta anglès és que, en llegir una obra de ficció, no ens plantegem directament que tot hagi de ser igual o referenciat a allò que passa al món real: el que fem és obligar-nos a creure’ns allò que està passant en l’obra de ficció. I, com que fingim creure-ho, va dir Del Río, «no ens molesta que un nen amb una escombra voladora i un palet vagi fent màgia per Anglaterra». Assumim i fem real que, en aquell món de ficció, això, és així.\nAquesta argumentació però, no resol totes les problemàtiques que ens planteja el fet d’assimilar «ficció» i «mentida»: en molts casos, la relació entre imaginació i referència amb el món real no pot acabar de catalogar-se en blocs diferents. Per exemple, quan s’estudiaven les obres Homer en l’Antiga Grècia, s’estudiaven com si fos realitat, història, ja que aquell moment es creia en la veracitat d’aquells mites. Pero passat el temps –i ja en la cultura llatina– hi ha una assumpció que hi ha coses que són veritat i d’altres que no. I, des de l’Edat Moderna i fins a l’actualitat, ja només s’estudien com a històries de contingut moral –entenent que no van passar així–.\nDe la mateixa manera, sense poder arribar a establir quins elements sobrenaturals es creien realment com a històrics en el moment que Alfons X va començar a escriure la seva Crónica General, allò més important, al parer del ponent, és entendre que el que buscava tot explicant-los era legitimar una política. És a dir, quan Alfons X decideix traçar una genealogia des d’Adam i Eva fins a la seva contemporaneïtat, allò que en resulta més destacable no és si ell creia que allò havia passat o no, sinó els discursos polítics i morals que vol legitimar, reproduir, esbombar –tot mesclant, de forma més o menys conscient, història, realitat, mites, ficció i imaginació–.\nÉs així com entenem millor que les pròpies cartes que arribaven des d’Amèrica al segle XVII mesclessin, sovint per motius econòmics i polítics, imaginació i realitat i història –per exemple, explicant l’existència d’El Dorado–. I és així com entenem millor que, avui en dia, hi hagi autors que optin per fer obres d’autoficció o de fals documental en les que plantegen als lectors/espectadors una sèrie de fets sense aclarir-los si són reals o no. I, si no ho fan, és perquè no és important si ho són –o, potser, tan sols, una miqueta–: el que busquen és que sigui el propi receptor el qui discerneixi si la proposta li crida o li resulta prou interessant.\nUn dels casos paradigmàtics d’aquesta proposta, va explicar Del Río, és el fals documental I’m Still Here (2010), durant la gravació del qual Joaquin Phoenix va començar a dur una vida polèmica –per dir-ho fi– davant i darrere les càmeres. Finalment es va revelar que «tot era ficció», canviant la perspectiva amb què es veia la pel·lícula, però només de forma parcial: és impossible determinar què és «ficció» i què és «realitat» en ella. Aquesta és, d’una banda, una idea interessant en si mateixa; però, d’una altra, I’m Still Here dissol la rellèvancia de poder distingir entre els elements que referencien el món empìric i els que no ho fan. Per tant, tot es torna una qüestió de recepció, de l’actitud de l’espectador, com probablement succeïa al món antic.\nAixí, aquest joc proposa una lògica que no acaba de ser del tot distinta de la que es feia servir abans de Coleridge: com podem trobar en el mateix pròleg de les Novelas ejemplares, de Miguel de Cervantes, no importava tant si els elements fantàstics eren o no reals, sinó que allò més rellevant és que es plantejaven qüestions morals, polítiques, religioses i de legitimació perquè el lector en treiés les seves pròpies conclusions.\nHavent repassat tots aquests exemples, tanmateix, Del Río va exposar els seus dubtes sobre el fet que la semblança amb el món real –la seva presència o la seva absència– sigui suficientment productiva com perquè ens resolgui el misteri de definir el terme «ficció». Així, tot i que hi hagi teòrics de la ficció i de la literatura que han reinterpretat les teories de la representació i la similaritat respecte a la realitat mitjançant l’aplicació d’idees més modernes i conformes al segle XX –com ara Nelson Goodman, Kendall Walton i la majoria dels seus seguidors–, potser caldria buscar altres enfocaments radicalment diferents des dels quals entendre com funciona la ficció.\nHavent arribat a aquest punt –i per tal d’intentar respondre les preguntes encara sense resposta–, el ponent va començar a relacionar «ficció» i «confiança». En primer lloc, va asseverar que, dins de la seva manera d’entendre les relacions socials, la confiança és el nucli fonamental d’aquestes. Una confiança articulada a partir de la idea d’hospitalitat de Derrida: obrir la porta a qui vingui, sense prejudicis i assumint-ne totes les conseqüències; un salt al buit sense el qual és molt difícil que es pugui teixir una relació social reeixida.\nUna confiança que ha d’existir a qualsevol nivell, ja sigui quan dos infants juguen a fet i a amagar –que l’altre no faci trampes– o quan fem un ús del llenguatge més complex que el del simple codi. És a dir, que dos interlocutors es puguin entendre quan un li demana a l’altre si «té hora»: el primer no li demana si la té o no, sinó que li indiqui quina hora és. Si el segon no ho entén així, es produeix un fracàs comunicatiu, de confiança: no ha entès que, més enllà de la literalitat, hi ha un pressupòsit contextual.\nAixò, va destacar el ponent, per més increïble que sembli, no va ser plantejat a la Acadèmia per primera vegada fins l’any 1957 pel filòsof del llenguatge Paul Grice. Una de les seves aportacions, que es poden considerar un dels orígens de la pragmàtica, és que hi ha quatre màximes que organitzen les conversacions humanes: quantitat, qualitat, mode i pertinència o rellevància.\nA partir de les teories de Grice, va prosseguir Del Río, Dan Sperber i Deidre Wilson proposen a Relevance. Communication and Cognition (1986) que el criteri de rellevància és un dels organitzadors de la comunicació humana. Aquesta explicaria, per exemple, la comunicació no lingüística: quan fem algun gest, no hi ha un codi perfectament concret que exposi i expliqui –imposi– com ha d’ésser fet: no hi ha un codi de com enretirar una cadira per deixar passar algú i que aquest gest aporti un significat concret.\nPer tant, segons Sperber i Wilson, allò més important en tot acte comunicatiu és que un interlocutor mostri a un altre una cosa tot fent-li creure que és interessant, i que aquest altre s’ho cregui. S’ho cregui tot intentant entendre què és exactament això que ho fa interessant o, utilitzant la seva terminologia, rellevant. El receptor del missatge, doncs, fa confiança a l’emissor i entén que aquest no li diu una cosa perquè sí, per molestar o mentir-lo, sinó perquè vol que n’extregui alguna conclusió.\nAixí, quan algú ens pregunta si tenim hora, entenem que el que fa és voler saber quina hora és ja que potser, a continuació, té una cosa important a fer, i llavors li expliquem. I aquesta és la diferència entre un model de codi, en el qual només es busca informar –informació codificada que el receptor descodifica– i un model inferencial, en què el mateix missatge fa coses –no és tan sols informació–. Per exemple, en un context molt determinat i enunciat per la persona adequada en la situació adequada, l’expressió «sí, vull», no és només «ho vull», sinó també significa literalment «em caso amb tu» i, per tant, esdevé una acció en si mateixa.\nUna lògica que té encara més importància si ens fixem en el fet que no es pot prometre si no és parlant: prometre és un gest en si mateix, un acte molt potent. Potent fins al punt que fins i tot Barack Obama, en pronunciar malament el jurament d’investidura de President dels EUA, va preferir repetir-lo. I ho va fer no pel que havia dit –que era bàsicament una cosa que tenia un significat molt semblant al que pertocava en principi– sinó perquè havia errat el jurament, l’acte: dir les paraules exactes i en l’ordre adequat.\nPer seguir exposant què entén ell per «confiança», el ponent va mencionar l’anterior sessió del filòsof Daniel Gamper, de la qual en va rescatar tres idees: la confiança suposa un risc; la confiança ha de ser recíproca; la vida implica risc. És així com entenem que, a diferència dels models de codi, en la confiança hi intervingui un model d’inferència, un procés actiu, un salt al buit. I hi intervé perquè, en aquestes situacions, no hi ha missatges literals i, per tant, la persona que l’emet i la que la rep parteixen, a vegades, de premisses i informació diferents. La clau està en acabar tenint una informació que sigui, almenys, similar i que, en produir-se un apropament entre el dos individus, cadascú arrisqui i suposi el que l’altre vol dir i vol que s’entengui.\nSi bé aquest darrer fet explicaria per què tantes discussions tenen un origen lingüístic –semàntic, si es vol–, paradoxalment també ens ensenya que, com més complex és el missatge –com més risc es pren en enviar-lo–, major és el tipus d’informació que se’n pot extreure: el missatge com a tal és més prolífic, el seu significat és més rellevant.\nArribats a aquest punt, el ponent va tractar d’unir les dues idees principals exposades fins aleshores: la ficció entesa més enllà de «allò que no és real» i la rellevància com a «caràcter mínim –unitat mínima– en les relacions entre persones». La confiança, al seu torn –i d’acord amb tot allò exposat fins ara– seria la base d’aquest petit salt al buit: l’assumpció que hi ha un missatge que mereix ser entès i valorat.\nPer unir-les, doncs, li va semblar interessant relacionar-les des d’una definició de la ficció diferent a la vista fins aleshores: la ficció com «un tipus de comunicació socialment ben limitat». És a dir: a partir de la seva qualitat de «cas comunicatiu» explicitat pel context –en agafar una novel·la, per exemple, elements com ara el paratext ens ajuden a establir-la–.\nAquest fet, al parer de Del Río, ens mostra que la ficció és l’únic cas comunicatiu on la confiança és extrema: aquell cas més obert i més radical fins al punt que la traïció a l’expectativa no està mal vista –traïció entesa en tant que «fracàs comunicatiu»: en no entendre un llibre totalment o parcialment o, fins i tot, arribant odiar-lo (una cosa no dolenta de per si)–. Així, una ficció no s’hauria de valorar tant –o només– en funció de si és veritat o mentida –si reflecteix bé o malament la realitat–, sinó segons si convida a un procés comunicatiu de confiança extrema amb ella. Llavors, l’essència de la ficció –si n’hi hagués– no seria realista o del tipus de món que crea: seria retòrica, pragmàtica.\nEn aquest sentit, també és important entendre que la ficció es defineix per la manera d’entendre del receptor: per exemple, si nosaltres utilitzem un refrany, un símil, una metàfora, en una conversa qualsevol, no estem tan lluny de parlar de manera literària. Així, al parer del ponent, no cal distingir radicalment entre la literatura «com una cosa intangible i sagrada» i «la comunicació del dia a dia»: al revés, molts cops introduïm petites traces de ficció en les nostres converses diàries i no passa res, perquè l’interlocutor entén el context retòric i la rellevància que el significat té.\nAixí doncs, el mateix passa amb els textos: una obra, com més complexa sigui, més missatge té i els lectors fem més esforços per extreure’n coses noves. Per llegir-les i rellegir-les i anar-ne traient coses que fins aleshores no havíem percebut –i, si això no s’esdevé, tampoc no passa res–. Per tant, la ficció no és ni el resultat del compliment d’una sèrie de trets textuals ni tampoc la suma d’unes catalogacions socials concretes –«la societat diu que la ficció és això»–. És, més aviat, l’actitud que prenem davant d’una obra, tot dient-nos: «ep, aquí hi ha alguna cosa!».\nUna actitud que tant pot tenir lloc davant una notícia narrada «com si fos un conte» –on allò interessant no és si el succés hi és ben explicat o no, sinó si hi trobem una lectura particular que ens agrada, un interès literari o ficcional del qual en podem extreure alguna cosa– o davant un llargmetratge documental d’animació –obra en la que s’intenta reflectir la realitat tot evitant-la i on el valor no rau en el «quant s’hi assembla» sinó en el «com nosaltres ho llegim, què és el que n’entenem, quin valor artístic li atorguem, etc.»–.\nEncarant la recta final de la ponència, Del Río va voler exemplificar des d’una vessant més personal aquesta actitud. D’una banda, va explicar, la seva manera de llegir i entendre les obres teòriques o filosòfiques és la d’entrar-hi amb les seves pròpies idees i lluitar a partir d’aquestes amb les que l’autor li proposa: «a veure què diu i amb què jo hi estic d’acord i amb què no». En canvi, en llegir ficció, aquest joc és lleugerament diferent: assumeix que «hi ha algo» i explora el text «a veure què s’hi troba». Això no vol dir que hi hagi textos que vegi que no li agradin o que, directament, estiguin mal fets, però el gest primer és: «hi saltaré, a veure què passa». Una cosa que troba més difícil que passi de la mateixa manera en filosofia.\nTanmateix, va puntualitzar, hi ha vegades en què els apriorismes –més o menys conscients– juguen en contra del lector –i, per tant, del joc–: Del Río, després d’haver llegit Bartleby l’escrivent de Herman Melville –i haver-lo interpretat en tant que al·legoria–, va començar la lectura de Moby Dick condicionat per una munió d’idees que reforçaven la idea que l’obra seria una al·legoria, també. Però, tot llegint aquesta novel·la, va arribar a la conclusió que no era pas una al·legoria i que, a més, tampoc sabia trobar ben bé una explicació de què és, exactament: hi ha molts passatges gairebé enciclopèdics, d’altres merament narratius i no és, fins molt al final, que hi apareix la balena. Enmig hi han passat moltes coses però, l’al·legoria que ell esperava trobar no només no apareix, sinó que fins i tot es troba, al capítol XLV, la següent cita:\n«No sé dónde encontrar un sitio mejor que aquí mismo para hacer mención de una o dos cosas que me parecen importantes, en cuanto que establecen en forma impresa, en todos los aspectos, lo razonable de toda la historia de la ballena blanca, y más especialmente su catástrofe. Pues éste es uno de esos descorazonadores ejemplos en que la verdad requiere tanto apoyo como el error. Tan ignorantes están la mayor parte de los terrícolas sobre algunas de las más claras y palpables maravillas del mundo, que, sin algunas sugerencias en cuanto a los puros hechos, históricos o de otra especie, sobre la pesca, podrían desdeñar a Moby Dick como una fábula monstruosa, o aún algo peor y más detestable, como una alegoría horrible e intolerable.»\nSi bé tampoc podem fiar-nos que Melville pensés això de forma tan estricta, aquest passatge, va explicar Del Río, el va deixar del tot descol·locat: fins i tot la pròpia lectura de Bartleby com a al·legoria li va trontollar. A partir d’aquesta experiència, va explicar, ell en va extreure que la literatura no ha de ser entesa, en un sentit estricte –la literatura no es gaudeix com una espècie d’obra total–: la literatura pot ser simplement ser gaudida en distintes intensitats al llarg d’una mateixa obra –potser sense arribar a entendre ben bé per què t’ha agradat una obra o essent incapaç d’arribar a descriure’n exactament el perquè–.\nI d’aquí, va prosseguir, també n’extreiem una conclusió més relacionada amb el tema de la ponència: no perquè una obra no t’hagi agradat no deixa de ser ficció ni deixa de ser interessant –o potser, fins i tot, no la deixaries de recomanar–. «Melville llença una novel·la i jo no sé ben bé què llegeixo, però he fet aquest salt al buit decidint de llegir-ho tot, assumint que hi ha alguna cosa d’interès, que espero trobar-hi alguna cosa al llarg de les seves gairebé 700 pàgines». Un salt al buit que comporta el risc, fins i tot, de no trobar-hi res –només passar-s’ho bé a estones o extreure’n algunes conclusions dispars–.\nConcloent la seva exposició, Del Río va dir creure provat que, si s’assumeix com a plausible la hipòtesi de la ficció com a risc total –com a obertura total, en la qual s’assumeix la possibilitat de la traïció–, es pot arribar a extreure plaer del fet de buscar alguna cosa –encara que acabi sense trobar-se–. És així com ell ha començat a valorar més autors com ara César Aira o el Manuel Vilas de Setecientos millones de rinocerontes –autors que escriuen d’una manera obertament estranya o amb cert surrealisme polític subversiu– o de pel·lícules que tampoc és que acabi ben bé d’entendre –com les de Leos Carax– però que tenen valor tan sols pel fet que et plantegen un repte i et traeixen les expectatives, tot fent-te pensar o replantejar-te per què estàs llegint o veient una pel·lícula. A més, el ponent va citar dos contes que, creu, poden interessar per a pensar aquestes hipòtesis: «Senyals i símbols» –conte de Vladímir Nabókov on hi ha un personatge que atorga significat a tot– i «Referential», de Lorrie Moore –versió del conte de Nabokov publicada al setmanari literari New Yorker–.\nArribats a aquest punt, el ponent va obrir el debat a la quinzena d’assistents que conformaven el públic. En la primera intervenció, se li va demanar a Del Río per la seva opinió –des d’un punt de vista ficcional i no moral– sobre la retirada momentània d’Allò que el vent s’endugué (1939) de la plataforma HBO per motius racials. Al seu parer, en aquests casos, allò més rellevant en aquests casos és preguntar-se si l’obra tan sols funciona des d’una perspectiva i des d’unes premisses racistes. Això no nega la possibilitat de saber-hi detectar racisme –més o menys explícit– i ens emplaça, al mateix temps, a preguntar-nos si no es pot extreure més rèdit de l’obra per un altre costat. Més enllà del fet que a ell li semblés curiós que fos precisament aquesta obra que la que decidissin treure del catàleg –havent-n’hi tantes d’altres tant més racistes, més masclistes o més…–, Del Río va valorar-ne el seu interès històric: no es tracta d’esborrar el passat per solucionar problemes del present, sinó fer les coses bé ara i saber llegir críticament les obres del passat.\nEn una altra pregunta –i a propòsit d’una experiència no del tot reeixida com a espectador amb la sèrie En casa (2020), també a HBO–, se li va fer la següent reflexió al ponent: si jo no faig servir la ficció cinematogràfica per pensar sobre la meva existència política i social real –i aleshores entro en la lògica de la inferència: «anem a veure quins dubtes em genera, què em planteja, quines intrigues imprevistes»–, no pot quedar despolititzada la funció de la ficció en les nostres vides? Quines altres eines podem arribar a tenir si no és la ficció per pensar-nos políticament?\nDel Río va agrair la pregunta en tant que posava en qüestió la visió que ell havia plantejat, i va reconèixer que la despolitització de la ficció pot ser problemàtica. Tanmateix, responent aquesta segona qüestió, va puntualitzar que el model inferencial és un model més ampli que el del codi i ho inclou, ho subsumeix: si hi ha una pel·lícula que parla d’unes realitats concretes i les fa dialogar entre elles, nosaltres entenem que les vincula i no hem de rebutjar-ho. Entendre la ficció com un salt al buit extrem no és el mateix que dir que tot s’hi val; com tampoc no és dir que totes les obres tenen alguna que cosa per oferir. És legítim entendre que una sèrie vulgui parlar d’un tema molt concret i que no ho faci bé –que sigui poc precisa o maliciosa–. Ara bé, la legitimació política es pot donar igualment perquè allò inferencial no només no resta del model de codi sinó que pot, fins i tot, motivar a l’espectador reflexions sobre una realitat social –el racisme, per exemple– d’una manera en què fins aleshores no s’havia plantejat: de vegades és aceptable entendre que una obra ens parla del racisme tot i que no tengui elements explícitament racistes.\nEn una tercera pregunta es va posar en qüestió per què algunes vegades pensem que una obra «no va» però seguim consumint-la, convencent-nos que «hi ha d’haver alguna cosa». Per ell, aquesta pot ser una de les preguntes més difícils de respondre: «per què una ficció funciona?; o per què et funciona a tu, en particular?». Atrevint-s’hi una mica, va dir que potser el que més ens hi empeny és saber si l’obra –o almenys, algun dels seus passatges– encaixa amb els cànons subjectius de cadascú; en d’altres casos, va prosseguir, allò que t’hi empeny és el repte –argumental o formal– que planteja l’obra: potser hi pots trobar algunes falles, però, com que t’agrada i t’interessa en tant que repte, et funciona i, per tant, la segueixes consumint.\nEn aquest sentit, va reblar el ponent, la deriva comercial d’algunes professions com ara l’edició de llibres fa que es puguin arribar a perdre algunes parts experiencials bàsiques. Al parer de Del Río, part de la gràcia de, per exemple, El Procés de Franz Kafka és que el lector es perdi, s’atabali i no entenguis res, com així li passa al protagonista. Una valorització de l’experiència lectora/espectadora com la que Sofia Coppola planteja Somewhere (2010), on gran part de l’interès de l’obra és poder avorrir, fer enfadar i molestar el vident: una cosa que no t’agrada o que fins i tot t’avorreix i et fa enfadar et pot arribar a explicar molt més que una altra cosa que t’agrada –sempre, si es fa l’esforç d’extreure’n els perquès–. Una obra que t’ha agradat perquè «està ben feta» però que no traeix la teva confiança pot no plantejar qüestions prou rellevants com per ser criticada –en el sentit neutre del terme–: parafrasejant Friedrich Nietzsche, si critiques una cosa és perquè t’has molestat en què això t’interessi i t’has molestat a pensar-hi.\nEn una de les darreres intervencions es va preguntar al ponent sobre l’anomenada autoficció: per què se’n diu així si sempre n’hi ha hagut?; per què es valora les obres segons aquesta etiqueta, com si la ficció no s’hagués treballat sempre des d’un jo, des de l’experiència personal? Del Río va respondre que allò nou de l’autoficció és que els autors plantegen que tot el que expliquen a les obres pot ser mentida i que l’acadèmic –o el periodista– pot pensar exactament el mateix del que aquests diuen sobre les obres en entrevistes, articles, etc. Com passava amb Joaquin Phoenix i I’m Still Here, l’autor no només es converteix a si mateix en personatge durant l’obra sinó que segueix essent-ho públicament. Per tant, tot i que aquests fenòmens han succeït des de gairebé sempre –en una altra mesura–, l’autoficció és una bona excusa per a poder llegir les entrevistes i declaracions dels autors com pura ficció, com a part de la seva obra.\nLa sessió va acabar amb dues altres reflexions. En la primera, d’acord amb la lectura d’Ulisses, de James Joyce, es va plantejar si no era un error separar completament la vida d’un autor de la seva obra. El ponent hi va estar d’acord: Joyce és un autor-repte les obres del qual perden molts matisos si hi matem l’autor en nom de l’autonomia de l’obra –mode d’anàlisi que va esclatar els anys 1960 però que van iniciar, almenys, els formalistes russos–. Si mesclar la vida de l’autor aporta profunditat i es fa conscientment, és un ús vàlid del text.\nEn la segona, es va voler destacar que quan ens preguntem «què, com, per a què i quan» llegim, també ens ajudem a pensar en nosaltres mateixos i a reflexionar sobre com han anat canviant els nostres gustos i la nostra personalitat al llarg de la vida. El ponent s’hi va mostrar totalment d’acord. De fet, va asseverar, l’art i la lectura s’haurien de plantejar així en l’educació primària i, sobretot, en la secundària: com una eina que ens proporciona noves estratègies per enfrontar-nos al món i al texts –ja que, en principi, també ens hi fa més oberts–.\nCàpsules Vespertines\tSin categoría\tDeixa un comentari 30 Juliol, 2020 21 Minutes\nCàpsules Vespertines\tSin categoría\t1 comentari 4 Juny, 2020 11 Minutes\nCàpsules Vespertines\tSin categoría\tDeixa un comentari 26 Mai, 2020 8 Minutes


OPERACIONS AUXILIARS D'ELABORACIÓ EN LA INDÚSTRIA ALIMENTÀRIA - CERTIFICAT DE PROFESSIONALITAT\nDurada: 340 H\nCURSOS SUBVENCIONAT PER PERSONES DESOCUPADES | PRIVAT\nCurs 100% Subvencionat per el Servei d'Ocupació de Catalunya\nEl certificat de professionalitat acredita les qualificacions oficials contingudes en el perfil professional d’una ocupació.\nS’obtenen superant els mòduls formatius, avaluant les competències donades per l’experiència laboral o per l’aprenentatge no formal, i sumant acreditacions de les unitats de competències contingudes en el certificat.\nEls certificats de professionalitat són expedits pels Serveis Públics d’Ocupació mitjançant les proves realitzades en centres estatals i autonòmics.\nUna vegada has demostrat que ets una persona qualificada per a exercir una professió se’t concedeix un certificat de professionalitat que acredita la competència professional de qui ho posseeix per al desenvolupament d’una activitat laboral. Aquests certificats són documents oficials i tenen validesa en tota Espanya. No són títols acadèmics, és a dir, amb ells no pots accedir a la universitat ni a cicles formatius però si pots obtenir els Títols de Professionalitat d’Educació.\nRealitzar operacions de suport en la recepció i preparació de les matèries primeres i auxiliars que intervenen en els processos productius. Col-laborar en aquests processos, ajudant en les operacions rutinàries i senzilles d'elaboració i d'envasat de productes alimenaris, d'acord amb les instruccions de treball i amb les normes d'higiene i seguretat específiques. Manejar càrregues amb carretons elevadors, per la càrrega i descàrrega de mercaderies.\nPrioritàriament a persones en situació d'atur tot i que un 20 % dels alumnes poden ser treballadors en actiu. No és necessari cap requisit previ quant a nivell formatiu.\n- Peons de la indústria de l'alimentació i begudes\n- Preparador/a de matèries primeres\n- Operador/a de màquines per elaborar i envasar productes alimentàris\n1- REALITZAR TASQUES DE SUPORT EN LA RECEPCIÓ I PREPARACIÓ DE LES MATÈRIES PRIMERES.\n- Col-laborar en el control i la recepció de matèries primeres i dels productes auxiliars.\n- Realitzar les operacions bàsiques de preparació de les materies primeres i auxiliars, utilitzant la maquinària, instrumental o equips necessaris, per canalitzar-les als processos d'elaboració.\n- Contribuir a l'adopció en les situacions de treball de la seva competència, de les mesures de protecció necessàries per garantir la seguretat i higiène personal i les normes que assegurin la qualitat i salubritat alimentària dins de les activitats pròpies de la seva competència.\n2- REALITZAR TASQUES DE SUPORT EN L'ELABORACIÓ, TRACTAMENT I CONSERVACIÓ DE PRODUCTES ALIMENTÀRIS\n-Realitzar les tasques rutinàries i específiques en les operacions d'elaboració de productes alimentaris, utilitzant l'utillatge i equips necessaris per la continuïtat del procés.\n- Col.laborar en el manejament de les instal.lacions i serveis auxiliars, optimitzant els recursos disponibles en compliment de la normativa sobre estalvi energètic.\n- Contribuir a l'adopció, en les situacions de treball de la seva competència, de les mesures de protecció necessàries per garantir la seguretat i higiène personal i les normes que assegurin la qualitat i salubritat alimentària dins de les activitats pròpies de la seva competència.\n3- MANEJAR EQUIPS I INSTAL-LACIONS PER L'ENVASAT, CONDICIONAT I EMPAQUETAT DE PRODUCTES ALIMENTARIS, SEGUINT INSTRUCCIONS DE TREBALL DE CARÀCTER NORMALITZAT I DEPENENT.\n-Participar en la preparació dels materials i en la regulació dels equips específics d'envasat, condicionament i embalatge de productes alimentaris, segons les prescripcions establertes en les intruccions de treball.\n- Realitzar el procés d'envasat i condicionament dels productes alimentaris, operant comandaments senzills i automàtics, seguint les instruccions de treball.\n- Realitzar el procés d'embalatge dels productes alimentaris envasats, operant comandaments senzills i automàtics, seguint les instruccions de treball.\n- Contribuir a l'adopció, en el lloc de treball, de les mesures de protecció necessàries per garantir la seguretat personal i la higiene i qualitat del producte alimentari.\n4- MANIPULAR CÀRREGUES AMB CARRETONS ELEVADORS.\n- Identificar les condicions bàsiques de manipulació de materials i productes per la seva càrrega en relació amb la seva naturalesa, estat, quantitats, protecció i mitjans de transport utilitzat.\n- Classificar i descriure els diferents tipus de paletització, relacionant-los amb la forma de constitució de la càrrega a transportar.\n- Interpretar i aplicar la normativa referent a la prevenció de riscos laborals i de la salut dels treballadors.\n- Interpretar la simbologia utilitzada en les senyalitzacions de l'entorn i en els mitjans de transport.\n- Manipular càrregues i/o conduir carretons, efectuant operacions convencionals de càrrega, transport i descàrrega de materials o productes, tenint en compte les mesures de seguretat, prevenció de riscos i senyalització de l'entorn de treball.\n- Enumerar les condidions bàsiques per transportar i abastir de materies primeres i materials les línies de producció.\n- Cumplimentar en el suport establert per l'empresa, la documentació generada pel moviment de càrrega.\n5- PRÀCTIQUES PROFESSIONALS NO LABORALS.\n- Aplicar mètodes d'aprovisionament de mercaderies amb destí a la producció alimentària i d'organització de vendes de productes acabats.\n- Utilitzar procediments de planificació, organització i control de la producció en la indústria alimentària.\n- Participar en el desenvolupament d'objectius de qualitat i protecció mediambiental de l'empresa, d'acord amb el model de gestió establert.\n- Elaborar registres de qualitat i mediambient, proposant actuacions per la millora del procés i del producte.\n- Supervisar la maquinària i equips de preparació i elaboració de productes càrnics, així com les instal.lacions dels serveis auxiliars. Cuidar i mantenir les normes d'higiene i seguretat, tant del personal com dels productes i de l'establiment.\n- Realitzar tasques de recepció i distribució interna de materies destinades a la producció càrnica i aplicar tractaments previs a les materies primeres objecte d'elaboració posterior, seguint les instruccions i manuals de procediment.\n- Elaborar preparats i productes càrnics manejant les materies i els equips necessaris, envasar i embalar tals productes, realitar l'emmagatzement posterior, tot això seguint els procediments establerts a l'efecte.\n- Participar en els processos de treball de l'empresa, seguint les normes i instruccions establertes en el centre de treball.\nUNE-EN- ISO 9001:2015


"ECOMobilizat per uns pobles i ciutats més accessibles i sostenibles" - CRAJ\n“ECOMobilizat per uns pobles i ciutats més accessibles i sostenibles”\nECOM, moviment associatiu que agrupa més d’un centenar d’entitats de persones amb discapacitat física, i la seva Fundació se sumen un any més a la celebració de la Setmana Europea de la Mobilitat, que aquest any es portarà a terme sota el lema “Per una mobilitat sense emissions” entre el 16 i el 22 de setembre.\nLa Setmana Europea de la Mobilitat Sostenible és una iniciativa que té com a objectiu promoure hàbits de mobilitat més sostenibles, segurs i saludables com són els desplaçaments a peu, en bicicleta i en transport públic. Així com conscienciar socialment sobre la importància de generar canvis en l’espai públic per facilitar la mobilitat com a vianants, i impulsar mitjans de transport més sostenibles per reduir la contaminació i millorar la qualitat de l’aire.\nEn aquest sentit, ECOM fa anys que s’adhereix a aquesta iniciativa europea per tal de visibilitzar la diversitat humana de la ciutadania i alhora reivindicar el dret a l’accessibilitat del transport públic a tots els territoris\nECOM considera que l’accessibilitat està directament vinculada a la mobilitat sostenible i segura perquè un transport públic dissenyat per a tothom són més segurs i usables per tota la ciutadania. I posa de manifest que la manca d’accessibilitat del transport públic obliga a fer ús del vehicle privat, amb les conseqüències discriminatòries que això comporta en l’àmbit econòmic, personal i mediambiental.\nÉs per això que ECOM enguany impulsa el projecte ECOMobilitza’t per uns pobles i unes ciutats més accessibles i sostenibles! i ha organitzat un cicle de webinars sobre mobilitat sostenible i accessible i amb perspectiva de gènere les tardes dels dies 15, 17, 21, 23 i 29 de setembre i el dia 1 d’octubre, de 17:30 a 19:30 hores.\nL’objectiu d’aquests webinars és crear un espai de coneixement obert i formar a les persones amb discapacitat (en especial les dones del col·lectiu per la seva discriminació múltiple) perquè siguin agents actius de transformació als seus territoris. Promovent així la incorporació dels valors de la diversitat humana i la igualtat de gènere als plans de mobilitat urbana i a les actuacions en matèria de transport públic que es desenvolupin, tant a les grans ciutats com a zones rurals.\nEls temes que es tractaran al llarg de les diferents sessions en línia aniran des de l’urbanisme feminista i els conceptes bàsics d’accessibilitat i disseny a tothom, al transport públic a la demanda, l’urbanisme tàctic i la tarifació social integrada del transport públic per persones amb discapacitat i la T-Mobilitat. Així mateix, tenint en compte el context actual que vivim per la pandèmia de la COVID-19, s’ha inclòs una sessió on es posaran en comú un seguit de propostes de mesures de mobilitat sostenible per garantir el dret a l’accessibilitat, l’equitat de gènere i la igualtat d’oportunitats de les persones amb discapacitat.\nLa inscripció als webinars és obligatòria i gratuïta i comptaran amb la participació de Montserrat García i Emma Vives d’ECOM; Sara Ortiz de Punt sis; Daniel Pi, Lluís Carrasco i Adrià Ramírez de l’Associació per la Promoció del Transport Públic (PTP); Paula Sirvent de l’oficina per a la promoció de l’accessibilitat de l’Ajuntament de Terrassa; i Roger Cumeras de Shotl.\nAquesta iniciativa és possible gràcies al suport de l’Ajuntament de Barcelona i la Fundación Once, i comptarà amb subtitulat en directe.\nPodeu consultar la programació del cicle de webinars aquí i accedir al formulari d’inscripció aquí.\n934 515 550


La carta d'una mare al metge que li va recomanar que no tingués la seva fi\nLa carta d'una mare al metge que li va recomanar que no tingués la seva filla amb síndrome de Down\nEl doctor li va suggerir diverses vegades interrompre l'embaràs\nper Redacció dijous, 9 de juny 2016 - 13:31h\nImatge de la nena. Foto: Parker Miles\nUna mare va decidir enviar una carta al metge que li havia recomanat avortar quan va saber que el nen que esperava tenia síndrome de Down, la mare, també va publicar la història i la carta a Parker Miles, la pàgina web creada per la mare soltera d'un nen amb síndrome de Down. La carta de Courtney anava dirigida al que va ser el seu metge durant l'embaràs i li va recomanar interrompre'l perquè, segons ell, un bebè amb aquesta condició reduiria la qualitat de vida de la parella. La mare diu a la carta com d'equivocat estava el metge i com de malament la va fer sentir en el moment en què necessitava el suport d'un professional i no les seves crítiques, una carta que ha obtingut milers de comentaris de suport. Aquesta és la carta:\nUna amiga m'ha explicat fa poc que el seu especialista li havia dit durant una de les ecografies que el nen que esperava era «perfecte». El nen va néixer amb síndrome de Down i quan la meva amiga va tornar a veure el metge, ell li va dir «T'ho vaig dir. És perfecte». Aquesta història em va destrossar, mentre estava contenta per la meva amiga, em sentia terriblement decebuda perquè jo hauria d'haver viscut el mateix. Desitjo que vostè hagués estat aquell metge.\nVaig venir a vostè durant el moment més difícil de la meva vida, estava aterrida, angoixada i totalment desesperada. No sabia què li passava al meu bebè i el que necessitava de vostè era suport i encoratjament, i en comptes d'això, vostè ens va suggerir que poséssim fi a la vida de la nostra filla. Li havíem dit el seu nom, i vostè ens va preguntar si érem conscients de com disminuiria la nostra qualitat de vida si teníem un fill amb síndrome de Down. Ens va suggerir que reconsideréssim la nostra decisió de tirar endavant amb l'embaràs. Des d'aquella primera visita, la meva parella i jo temíem venir a una altra cita. El moment més difícil de la meva vida se'm va fer gairebé insuportable perquè vostè no em va dir la veritat, que la meva filla era perfecta.\nNo estic enfadada, no estic ressentida, només estic trista. Em deprimeix que els petits cors que vostè veu bategar cada dia no l'omplin d'emoció. Em deprimeix que els complexos detalls i el miracle que suposen els petits ditets, pulmons, ulls i orelles que es formen no el facin sentir millor. Estic trista perquè vostè estava tan equivocat quan va dir que un bebè amb síndrome de Down ens empitjoraria la qualitat de vida. Em trenca el cor que li hagi pogut dir una cosa similar a una mare avui mateix, però sobretot, m'entristeix que vostè no tindrà mai el privilegi de conèixer la meva filla Emersyn.\nPerquè l'Emersyn no només ha millorat la nostra qualitat de vida, sinó la de milers. Ens ha donat un sentit i una alegria gairebé impossible d'expressar. Ens ha donat els més grans somriures i rialles, i els petons més dolços que hem conegut mai. Ens ha fet conèixer la bellesa i amor més purs. Prego perquè cap altra mare hagi de passar pel que vaig passar jo, i perquè vostè vegi la veritat en cada ecografia. Prego perquè quan torni a veure un bebè amb síndrome de Down al ventre de la seva mare, li digui que el seu fill és perfecte.»\nEncertaríeu les preguntes amb què quatre espanyols han guanyat 2 MEUR a la tele?\nCreu que la seva filla amaga drogues però s'endú una sorpresa en descobrir què guarda


Les meves veritats: I A QUI LI PASSO???\nI A QUI LI PASSO???\nAra que estic repassant el meu bloc, i mirar si queda alguna resposta, me n'adono de que en l'escrit anterior no he passat el "meme" a ningú. Sabia que era despistat, però tant!!!???\nTotal que em disposo a passar aquest meme. Anem a vore, com de "memes" n'hi hauran més (i si no ja me n'encarregaré jo de que n'hi hagin), així per començar li passo aquest "meme" a:\nTondo Rotondo (Connexions From Tarragona), Roser Pros (Ara mateix enfilo aquesta agulla), Josep Maria Yago (Així ho penso)\nAu, ja teniu feineta.\nPublicat per Salvador Guinart a 7:29\nTinc pendent lo del meme, lo del premi, un altre meme... i encara repartir un premi de fa temps...\nHo faré, fent els honors pertinents, però no se quan doncs si ho faig no vull còrrer.\na veure què coi passes !!! ... si ja esta utilitzat ... a mi no !!! ... salut tio bueno\njo tinc famiia numeroa i pregunto , per quin motiu no esta obert la casa de la festa, els meus fills i mols nens de a nostra Ciutat sempre els han visitat quant estaven a Ajuntament\nElS NENS TROVEN A FATAR lA NOSTRa CULTURA i mes..........\nPER AIXO DIC.\npoitics, i tarragonins a per feina\nEi Tondo, se t'acomula la feina eh???. Això voldrà dir alguna cosa, no trobes??.\nMossèn, vos sempre tant àcid!. Una abraçada a tot tu, i petonets allà on més t'agradi!!\nLa Casa de la Festa, amic Rossend, és com un forat negre que ningú sap ben bé que hi passa. Ja me n'enteraré bé, però no se qui em va dir que es volia canviar la seva ubicació. Jo de fet no hagués anat allà, però "buenu".\nhttp://www.elpatitodegoma.com ha dit...\nTens un blog molt interessant ho he agregat als meus blogs favorits, espero que no t'importi. una abraçada.\nHòstia!!!, que fots per aqui nen??!!!, Cap problema, només faltaria. Jo també et posaré al meu bloc.


E-brutícies, el bloc dels damnificats d'e-notícies: On ets E-notícies? No et veiem.\nposted by e-brutícies at 12:31 PM\nabans de res, felicitats pel bloc. :-)\nNomés volia fer-vos una puntuació... dieu que Racó Català ha tirat endavant el seu projecte sense ajudes públiques, i em temo que si que en reben d'ajudes! :-) Si no vaig errat, aquest any han rebut una subvenció prou digna.\nTanmateix, hi ha moltes associacions que són subvencionades o sigui que no els hi resta mèrit. Però m'ha semblat coherent matitzar una informació crec que errònea. :-)\nDe nou, felicitats i endavant ;-)\nNo n'estic segur. Però crec que han rebut un premi, no una subvenció.\nho he trobat! :-) Segons la pròpia generalitat, Raco Català va ser subvencionat l'any 2005.\nbé, no es veu l'enllaç :(\nPer trobar-ho aneu a gencat.cat i busqueu:\nsubvencions internet racocatala\nés el primer resultat\nSenzillament un 10! Al final el que serà confidencial de debó serà E-brutícies i no el muntatge d'en Rius.\nA vosaltres us donaria una Creu de Sant Jordi!\nEscolteu, no us deu haver passat per alt que a aquest mateix llistat hi ha uatre subencions a e-notícies?\nPel que sembla hem ajudat a pagar-li el corrector, un servei de SMS (això deu ser autofinançable, no?), millores d'usabilitat (que encara no es deu haver implementat) i una secció de literatura (?)....\nUna mica patilleru!\nTota la llista és una mica estranya...\nl'enllaç correcte (versió text) és aquest:\nPel que fa al que dèieu de les dades ... e-notícies no en rep 69.500 sino que en rep 4.062 més (aquests 4000 són de l'apartat ajuts automàtics).\nPer cert parlant dels automàtics, Vilaweb rep 179.000€ per aquest concepte (uau!!) que sumats als 70.000 de la subvenció del punt 2 (apartat de Projectes) fan un total de 249.000€ ... una xifra bastant respectable!\nSorprèn el punt 3, el de les subvencions automàtiques, que d'un total de 219.000€ vilaweb en recull 179.000€.\nPer cert pel que fa al punt 2, també sorprèn que Edicions Primera Plana (El Periódico) rebi prop de 175.000€ per fer la versió digital d'el periodico ... que és una copia calcada de l'escrita excepte 4 actualitzacions durant el dia ...\n72.000€ per fer eurotribune (uf).\n150.000€ per El diari de l'estudiant en versió digital (ein?)\nl'AVUI rep 100.000€ per remodelar la web (caram!).\nPel que fa a la premsa no digital, cal remarcar el no gens menyspreable total de 1.9MILIONS d'euros que s'endu la Comit (vilaweb+el punt+etc etc+presència)\nEl grup d'el periodico 2.5 milions\ni el grup godó 2.7..\nPer a què necessiten subvencions aquests mitjans gegantins ? Que no generen beneficis per sí mateixos ?\nSoc el d'abans, m'havia deixat el Racó Català, que no en va rebre 30, sino 31.000 (falten els 1000 del punt 3), tot i que aquests em sembla que és el primer any que reben alguna cosa.\nAlgú té les dades d'altres anys ? Diria que hi ha algun mitjà que porta acumulats uns bons feixos ...\nA mi em semblen bé les subvencions sempre que el mitjà noti la injecció de quartos ! Però alguns mitjans cobren autentiques animalades per projectes que en realitat no costen ni una desena part del que cobren a la Generalitat (en definitiva, que ho paguem entre tots!).\nSi el mitjà creix proporcionalment a la inversió, i serveix per assentar-lo, endavant. Però si serveix per a controlar-lo políticament, o per engruixir algunes butxaques -o comprar algun piset al P. de Gràcia- ja no fa tanta "Gràcia".\nLa realitat de la premsa digital a Catalunya és que excepte alguns casos molt concrets no té viabilitat econòmica i només viu de la publicitat i els ajuts de les institucions municipals i autonòmiques, i donen una informació controlada, i això quan no es dediquen a enlairar amiguets o bé a ensorrar gent per encàrrec oficial. Es tracta d'un muntatge fet amb diner públic per ser usat amb finalitats polítiqueres. De jutjat de guàrdia.\nEstic impressionat, de vertitat. No us coneixia, però em sembla que m'hi aficionaré. Endavant!


Obertes les inscripcions per les activitats dels centres cívics\nTaller de maquillatge als centres cívics\nS'ofereixen més de 160 cursos per a petits i grans, a més a més de xerrades, exposicions i serveis\nLa Xarxa de Centres Cívics manté obertes les inscripcions per a les activitats de primavera. Destaquen les activitats infantils de la Setmana Dolça, durant les vacances escolars de Setmana Santa. Els tallers, adreçats a infants a partir de 3 anys, inclouen taller de fer mones, de pintar ous i de xocolata.\nTambé per a infants hi ha propostes de cursos d'anglès, contes, ioga, gim-jazz, llenguatge de signes, màgia, manualitats o postres, entre d'altres. I per als adults, s'ofereixen més de 160 propostes de cursos de totes les temàtiques: cuina, culturals, d'activitats físiques, gràfiques o manuals i amb propostes noves com el curs d'imatge personal, que es pot fer al Centre Cívic i Esportiu La Collada-Els Sis Camins.\nA part dels cursos, la Xarxa de Centres Cívics ofereix també xerrades de temes d'interès, com per exemple l'experiència de l'adopció des del punt de vista de les persones adoptades, o també les activitats de la campanya "És aquest el món que vols?", que organitzen les entitats per una Vilanova i la Geltrú més solidària.\n78 receptes per un euro\nD'altra banda, s'hi organitzen exposicions, ludoteques i els espais Connecta't d'accés a Internet i espai wifi. A més a més en qualsevol centre cívic es pot comprar per només un euro el llibre de cuina Jo cuino, tu cuines, cuinem?, amb 78 receptes proposades per persones que utilitzen habitualment algun dels equipaments de la xarxa.\nEn els centres cívics es pot recollir el llibret amb totes les activitats de primavera. També és disponible a l'Oficina d'Atenció Ciutadana i a la web de l'Ajuntament de Vilanova i la Geltrú.


Inspira Terramar! - FEGP\n12 de maig de 2022 11 de maig de 2022 SocisDeixa un comentari a Inspira Terramar!\nUn any més, el Festival Jardins Terramar de Sitges reunirà un gran nombre de noms propis del panorama musical. Un total de 14 artistes i bandes pujaran dalt de l’escenari de l’auditori principal per presentar en directe els seus nous treballs i els grans èxits dels seus respectius repertoris. La cinquena edició se celebrarà del 28 de juliol al 13 d’agost, amb la recuperació del 100% de l’aforament, ampliant-se la previsió d’assistència de públic amb 36.000 espectadors. El Festival Jardins Terramar de Sitges és una iniciativa cultural i de promoció econòmica del territori, que vol continuar refermant-se com a un dels nous certàmens musical de referència a l’estiu, a més de ser un reclam turístic més per a la destinació Sitges.\nEl cantautor Joan Dausà oferirà el 28 de juliol el concert inaugural, presentant les noves cançons del seu darrer treball Ho Tenim Tot. Una altra de les veus més rellevants dels últims temps, Rozalén, s’afegeix a la programació del festival el 2 d’agost, en un any que combina escenaris a banda i banda de l’oceà amb la seva exitosa gira El Árbol y el Bosque. La tercera data que se suma al festival és el 8 d’agost, amb un dels artistes del moment, Nil Moliner, amb Nuestra Locura Tour. I el 13 d’agost, Tricicle presenta Carles Sans a Per Fi Sol!, el monòleg del segell La Casa de la Risa, el cicle de comèdia del Grup Balañà, per cloure la cinquena edició del festival d’una manera original i divertida.\nAquestes noves actuacions completen una programació que compta a més amb Joan Manuel Serrat (29 de juliol), el Dúo Dinámico (30 de juliol), Alvaro Soler (31 de juliol), El Pot Petit (3 d’agost), Rosario (4 d’agost), Vanesa Martín (5 d’agost), Stay Homas (6 d’agost), bROTHER iN bAND (7 d’agost), God Save The Queen (11 d’agost) i Hombres G (12 d’agost).\nUn any més, el village del Festival Jardins Terramar de Sitges acollirà la programació dels Imprescindibles, que és l’escenari de talent local de la comarca vinculat a la música i la dansa. La configuració d’aquest cicle es donarà a conèixer pròximament.\nGrup Ametller Origen i Natura Bissé, guanyadors del Premi Emprenedor de l’Any d’EY per Catalunya\nElena Trilla participa a l’Espai Demo de les Fires de Maig\nMCEExpert®: la primera qualificació professional certificada en Marcat CE de Màquines\n16 de maig de 2019 fegp\nAantal Consulting (Susanna Mañé) rep l’acreditació com assessora d’ACCIÓ\n12 de setembre de 2021 27 de setembre de 2021 fegp\nFoix Arts Gràfiques us presenta els nous productes Biodegradables i Ecològics\n25 de febrer de 2021 fegp


08 | Desembre | 2018 | BELLATERRA.CAT\nArchive for 8/12/2018\nEL DIA DE SABADELL: “Bellaterra vol pertànyer a Sant Cugat”\nPosted in Bellaterra, tagged Bellaterra, Cerdanyola del Vallès, EMD Bellaterra, Ramon Andreu Atik, Sant Cugat del Vallès on 8 Desembre 2018|\nRamon Andreu, des de 2010, president per majoria absoluta, de l’EMD de Bellaterra\nPer Nemesio García\nEls veïns de Bellaterra tornen a la càrrega. L’any 2015 van organitzar un procés per separar-se de Cerdanyola i constituir-se com a municipi propi. Fins i tot es va organitzar una consulta entre els residents amb un resultat del 94% dels vots a favor de la separació, 5% en contra i 1% altres. Ara, el president de l’Entitat Menor Descentralitzada (EMD) de Bellaterra, Ramon Andreu, ha anunciat davant el ple del consistori de Cerdanyola la intenció dels bellaterrencs d’iniciar una recollida de signatures per plantejar la possible annexió de Bellaterra a Sant Cugat del Vallès.\nL’Ajuntament de Cerdanyola sempre s’ha oposat al moviment separatista assenyalant que Bellaterra es una part del territori indivisible. El Consistori de Sant Cugat no s’ha pronunciat sobre els desitjos annexionistes dels veïns de Bellaterra, però en cercles propers a l’actual equip de govern no sembla agradar la idea d’un creixement territorial.\nPerò, el representant de l’EMD de Bellaterra va ser molt clar en l’última sessió plenària de la corporació municipal de Cerdanyola. En el apartat de precs i preguntes, Ramon Andreu va prendre la paraula i anuncià la intenció dels bellaterrencs d’organitzar una recollida de signatures entre els veïns del sector per decidir si es planteja una separació amb Cerdanyola i la consegüent annexió a Sant Cugat.\nAndreu va argumentar que, per circumstàncies territorials i de desenvolupament de la zona, Bellaterra està absolutament desconnectada de Cerdanyola. Hi ha molta més vinculació dels seus habitants amb les ciutats de Sant Cugat o Sabadell. Entre les circumstàncies territorials, va destacar la construcció d’una universitat de dos quilòmetres i la barrera insalvable que suposa l’autopista que divideix en dos Cerdanyola.\nPer contra, va afegir que la construcció de la línia de ferrocarril que uneix Bellaterra amb Sant Cugat i Sabadell els ha unit més amb aquests municipis. La realitat, va dir Andreu, és que “gairebé ningú a Bellaterra coneix o es desplaça a Cerdanyola i si ho fa a Sant Cugat o Sabadell”.\nEl president de l’EMD ha assenyalat que s’ha de tenir en compte l’actual realitat per actuar en conseqüència sense que la separació amb Cerdanyola es plantegi com un anar contra aquest últim municipi ni retreure res a ningú pel que s’ha fet o s’ha deixat de fer, va afegir. No és anar contra Cerdanyola, sinó que es tracta d’arreglar una situació anòmala, va dir.\nAndreu va comunicar que en breu s’iniciarà la recollida de signatures entre els veïns de Bellaterra. “Si es supera el 50% de persones a favor de l’annexió amb Sant Cugat, formarem una comissió de veïns per iniciar el procés”, va anunciar davant del ple de l’Ajuntament de Cerdanyola. “Només els demano a vostès que siguin respectuosos amb aquest procés que iniciarem”, va concloure.


Edición del domingo, 04 marzo 2012, página 38 - Hemeroteca - Lavanguardia.es\nEdición del domingo, 04 marzo 2012, página 38\n38 DINERS DIUMENGE, 4MARÇ 2012 LA VANGUARDIA Carlos García-OsunaA lllarg del darrer lus- tre, els col·leccionis- tes es van gastar 176 milions de dòlars en artafricàalessubhas- tes internacionals. El 2010, Sotheby’s va recaptar 21 mili- onsdedòlars.L’anypassathiva havermésd’unatrentenadepe- ces que van superar el milió de dòlars iles més cotitzades pro- cediendeBenín,Senufo iBaga. El top de les cotitzacions el va obtenir Cariàtide Luba,una obra cabdal del Mestre de Buli de la República Democràtica del Congo que el desembre del 2010esvaadjudicarper 5,4mi- lions d’euros. Una figura llega de quatre caps, també del Congo,quefeia 32,7cmd’alt, es va vendre el maig del 2010 per 2,2milionsdedòlars,quanl’esti- mació se situava en 30.000 dò- lars. Originàriament, aquesta peça havia pertangut al geòleg i col·leccionista Nicolás de Kun, queva viureenaquest paísafri- cà entre el 1948 iel1960. El tercer lloc de les vendes d’art africà de Sotheby’svaser per a una Figura de proa d’una pira- guade guerra de lesilles Salomó, quevapartirdels150.000euros iesvaadquirir aParís el juny del 2011 per 1.500.000 euros. D’altra banda, cada tempora- da Christie’spresenta subhas- tes d’art africà ioceànic aParís els mesos de juny idesembre. I elslotsméssignificatiusvanser una figura de reliquiari kota ndassadel sud-est de Gabon (1,2 milions d’euros), una altra figura real masculina bangwa delCamerun (un milió d’eu- ros), una màscara baulé de la Costad’Ivori (983.400 euros), unafigura de la Polinèsia Cen- tral(961.000euros)iunadivini- tat baga de la República de Guinea (901.000 euros). ElSahelésunaregiógeogràfi- ca iclimàtica del continent africà que limita al nord amb el desert delSàhara,alsud amb lessabanes iselves del golf de Guinea idel’Àfrica Central, a l’oest amb l’oceà Atlàntic ia l’est amb el Nil blanc. Té una extensió aproximada de quatre milionsdequilòmetres quadrats –vuit vegades Espanya– iinclou el sud de Mauritània, el Senegal, Mali,Algèria,elnord deGuinea i BurkinaFaso,elNíger,elnordde Nigèria ielCamerun,així com el Txad,elSudan iEritrea. És una zona formada per estats, en gran part antigues colònies franceses, quesón dels més pobres isub- desenvolupats del planeta. Està composta per nacions majori- tàriament islàmiques, amb go- verns febles iuna gran desafec- ció política. Amb motiu del cinquè aniversari de La Exoteca (tel. 93-209-74-17),aquestagaleria presenta, fins al 31 de març, una exposició singularsobre Tribus del Sahel.Hitrobarem mobles, escultures, màscares, fetitxes, portes,joies, objectes d’ús iantiguitats. Els preus dels objectes que s’exhibeixen aLaExoteca os- cil·lenentreels100iels1.250eu- ros, tots daten del segle XX in’hi hadetandiferentscomunporta- carbasses tuareg del Níger (160 euros), un coixí tuareg de cuir (200 euros), un vas de condi- ments gurunsi de Burkina Faso (100euros), uns pals peulh del Níger(200 euros cadascun), una porta bambara de Burkina Fasso (400 euros), una tabaquera de bronze dogon de Mali (250 euros), una porta dogon (600 euros),uncavalldeterracotadje- né de Mali (600 euros) iuna màscara dogon de Mali del pri- mer terç del segle XX que es ven per 1.250 euros. Els pobles de l’Àfrica han estat històricament “societats sense escriptura”,cosaqueelshacon- ferit una aura de primitivisme que no es pot aplicar de cap manera aladelicadesa que trobem en cadascuna d’aques- tes talles. Aquesta absència de tradicióescritahapermèsman- tenir els conceptes artístics d’aquests pobles invariables, sense influències externes que distorsionin la concepció origi- nal, itransmetre através d’aquests objectes quotidians i rituals el caràcter que descriu la seva vida ihistòria, de la mateixa manera que un narrador que va desgranant les vivències pròpies iles de la tribu. Éssers que vénen de les estrelles La cultura Dogón que floreix a Mali, una de les mésben repre- sentades en aquesta mostra, sol utilitzar imatges dels seus avant- passats aqui les llegendes de la zona els atribueixen l’adveni- ment des de les estrelles. IMMOBILIARI ARTS DECORATIVES Art de les tribus del Sahel Mobles, escultures, fetitxes ijoies són alguns dels objectes que reuneix La Exoteca 1 MÀSCARA DOGON (aprox. 170 cm alt). Mali. Primer terç segle XX. Preu: 1.250 € 2 PALS PEULH Meitat segle XX. Níger. Preu: 200 € 3 PORTACARBAS- SES TUAREG Pri- mera meitat del segle XX. Níger. Preu: 160 € 4 PORTA DOGON Finals segle XX. Preu: 600 € 5 VAS CONDIMENTS GURUNSI Primera meitat segle XX. Burkina Faso. Preu: 100 € El Sahel té una extensió de prop de quatre milions de quilòmetres quadrats, vuit vegades Espanya 1 2 3 4 5


Entrevista a la dona que va dirigir el Black Panther Party - Literal\nLa dona que va dirigir el Black Panther Party – Elaine Brown\nAquests textos van ser publicats ara fa un any en el llibre.\nLes estratègies depenen de les condicions, però crec que hem de crear un món en el qual ningú sigui explotat ni estigui oprimit. Un món on els éssers humans tinguin el que volíem, que formem part d’un univers amb sentit. Però això no és possible amb un sistema que en origen és explotador. Pots ser anticapitalista o no, però al final hem de parlar d’explotació d’éssers humans o d’opressió. Segueixo pensant el mateix que en el passat. Tot i que sembla que pot no ser possible, sempre hi ha esperança.La Fira Literal vam voler dedicar el llibre dels 5 anys i també aquests textos a totes les persones que estan empresonades i o a l’exili per motius polítics, en especial a l’Anna Gabriel i al Jordi Cuixart.\nHi som perquè hi sou.Benvinguda, Elaine.\nCarlota Freixenet, llibretera de La Carbonera i coorganitzadora de la Fira


Tennis, pàdel i esquaix durant la Festa Major - Diari de Sabadell\nTennis, pàdel i esquaix durant la Festa Major\nLes pistes del Cercle Sabadellès-1856 viuran una nova jornada de pàdel d'alt nivell / LLUÍS FRANCO\nEl Cercle Sabadellès-1856 organitza una nova edició de ja tradicional torneig de tennis de Festa Major. A partir d’aquest divendres (18 hores) els vint-i-vuit participants intentaran fer-se un lloc per a la final de dissabte (14 hores).\nParal·lelament al campionat de tennis, el club sabadellenc organitza el 17è campionat de pàdel amb la participació de divuit parelles en el quadre masculí i quinze en el femení. L’horari de la final està previst per a les 17 hores d’aquest dissabte.\nEsquaix al Club Tennis Sabadell\nEl Club Tennis Sabadell organitza el 15è Open d’Esquaix a partir d’aquest divendres (18.30 hores) amb la participació de trenta jugadors i jugadores en un únic quadre. Les dues finals (campió i consolació) estan previstes que se celebrin a partir de les 14 hores a les instal·lacions del CTS.\nTemes:esquaix, Festa Major, Pàdel, Tennis


Sols Andalusia i Castella-la Manxa reben menys diners que el País Valencià per a formar els aturats - Diari La Veu\nEscriba el número 414990\nL'infrafinançament llasta l'autogovern i influeix en la qualitat de vida dels valencians. Però no sols això sinó que també minva les oportunitats de refer l'itinerari laboral de les persones que es queden sense treball. Així ho asseguren les dades de què disposa el Servei Valencià d'Ocupació i Formació (Servef, en les seues sigles en castellà) referides als fons destinats per l'Estat a cada autonomia per a formar a les persones desocupades; unes xifres segons les quals cada desocupat valencià rep 87 euros menys que la mitjana espanyola d'aturats.\nSegons les dades de la liquidació de finals d'octubre, el País Valencià va rebre 489,7 euros front als 576,9 euros de la mitjana espanyola, una diferència que representa el 15% menys de fons. Aquesta distància s'incrementa considerablement si es compara amb altres territoris com Balears, que rep 799,2 euros per aturat; Galícia, amb 751 euros per desocupat; Aragó, 738,3 euros, o Catalunya, amb 727,2 euros. El País Valencià sols està per davant de territoris com Andalusia, amb 438,9 euros, i Castella-la Manxa, amb 467,8 euros. Així doncs, la majoria d'autonomies reben molts més diners que el País Valencià per a la formació i la inserció laboral dels desocupats, sent en molts casos la diferència de més de 200 euros.\nAquesta diferència llasta l'acció del Servef. Un mal comú a totes les àrees del Consell. Per al secretari autonòmic d'Ocupació, Enric Nomdedéu, el fet que el Servef reba 87 euros menys per aturat "certifica que el problema de l’infrafinançament no va només de grans xifres" sinó que "afecta directament la vida diària i les oportunitats de treball i de formació de les valencianes i valencians".\nA la manca de recursos per a redreçar els itineraris laborals de les persones desocupades i formar-les perquè puguen tornar al mercat laboral, Nomdedéu suma el fet que la política d'ocupació que puga fer la Generalitat Valenciana es troba "restringida per les directrius del Ministeri". Amb tot, el secretari autonòmic destaca que des del Servef s'està fent un "esforç molt important per a avançar cap a un nou model de servei públic que possibilita traure endavant iniciatives com els programes Avalem Joves o Avalem Experiència".\nL'assignació de fons estatals per a la formació dels desocupats es calcula, segons expliquen des del Servef, d'acord amb una metodologia que té en compte dues variables. Una primera, que és variable, que es calcula atenent als resultats obtinguts per la comunitat autònoma en l'avaluació dels objectius (indicadors) del Pla Anual de Política d'Ocupació (PAPE) de l'any anterior, i una segona, que és fixa, que calcula l'assignació d'acord amb el percentatge assignat en la distribució total dels fons entre comunitats de l'any anterior.\nAixí, els criteris de distribució per a l'any 2017 van establir que la proporció fixada per al repartiment va ser la següent: 50% variable en funció dels indicadors corresponents al PAPE del 2016 i 50% fix segons el percentatge assignat en la distribució total de fons de l'any 2016. Amb aquestes dades, des del Servef es denuncia que tot i els bons resultats del pla anual de política d'ocupació, que va ser un 2,89% superior a la mitjana espanyola, la metodologia emprada discrimina els valencians, ja que els assigna menys fons que altres territoris amb pitjors resultats en els objectius d'ocupació de l'any anterior.\nEl secretari autonòmic d'Ocupació, Enric Nomdedéu, demana establir una metodologia per a repartir els fons estatals "clara i consensuada amb les autonomies". / DIARI LA VEU\nEn matèria d'ocupació també es pot parlar d'alguna mena de deute històric. Així, segons l'estudi realitzat pel departament que dirigeix Enric Nomdedéu, la diferència de fons que rep un aturat valencià respecte la mitjana de desocupats espanyols no només no ha disminuït sinó que en els darrers anys ha augmentat. El 2016 la dotació per aturat va ser de 75,46 euros inferior a la mitjana, i el 2015, de 68,63 euros.\nPer a acabar amb aquesta discriminació "crònica", des del Servef es reclama al ministeri d'Ocupació "establir una nova metodologia de repartiment de fons que tinga en compte la incidència de l'atur i les condicions socials i econòmiques pròpies de cada comunitat autònoma i que avalue la consecució d'objectius d'inserció laboral de forma clara i prèviament consensuada amb les comunitats".\nEscriba el número 140965


Total Rènting, la teva millor opció per a obtenir el cotxe dels teus somnis - Catalunya Connecta\nEn els últims anys s’ha posat molt de moda el rènting o lloguer de cotxes, que presenta una novetat que no s’havia vist fins ara: un procediment que pot resultar ser a llarg termini. El rènting de cotxes consisteix, precisament, a llogar un cotxe per un període concret de temps que pot anar des dels 12 mesos fins fins i tot els 10 anys, la qual cosa significa que és gairebé com tenir un cotxe propi.\nL’usuari podrà disposar d’un vehicle que podrà utilitzar quan vulgui a canvi d’una suma mensual que s’estipularà amb el comprador, però que té tots els avantatges de tenir un cotxe propi. La majoria de marques de cotxe ofereixen l’alternativa del rènting perquè els clients puguin triar el cotxe que més s’ajusti a les seves necessitats i gustos personals.\nEl rènting disposa de gran quantitat de reconegudes marques com Volkswagen, Renault, BMW, Peugeot, etc. La plataforma totalrenting.es els podria ajudar de manera considerable en la seva elecció, perquè posseeixen totes les dades necessàries sobre el procediment del rènting, a més de que també posseeixen un comparador de preus d’empreses rènting perquè als usuaris els sigui molt més fàcil visualitzar els imports que ofereix cada companyia.\nÉs important no deixar-se portar exclusivament pel preu, ja que, si es volen una certa quantitat de quilòmetres i es recorren de més, s’acabarà abonant una diferència de la qual es podria prescindir perfectament. El procés del rènting és fàcil, tan sols s’haurà de seleccionar el vehicle que s’adapti a les necessitats dels futurs clients, i una vegada es tria, caldrà emplenar un formulari de contacte perquè els assessors de totalrenting.es puguin posar-se en contacte amb ells. Aquests professionals seran de gran ajuda per a preparar la informació necessària per a l’estudi de crèdit.\nEls preus dels cotxes rènting d’aquesta plataforma depenen dels serveis que es triïn al moment de finançar el cotxe. Els costos variaran segons la mena del vehicle, el límit de quilometratge anual, manteniment, desperfectes, cobertura del segur, etc. També s’han de tenir en compte les modificacions dels preus depenent de si s’és particular, empresa o autònom.\nL’IVA dependrà al seu torn de l’ús que se li doni al vehicle en l’activitat professional, de manera que pot arribar a ser deduïble íntegrament. Per a triar hi ha entre motocicletes fins a cotxes tradicionals, furgonetes, híbrids, etc.\nEn Total Rènting es podran trobar els millors preus del mercat, amb una relació qualitat- preu immillorable en el mercat actual que permetrà als usuaris gaudir del vehicle tot el que desitgin. Es garanteixen la màxima cobertura dels serveis als menors costos possibles.\nMolts usuaris decideixen realitzar el procediment del rènting d’un vehicle, però no obstant això els sorgeix el dubte d’on fer-lo i com. Per això, en aquesta pàgina web, els usuaris podran visitar un catàleg amb els models més moderns de cotxes i les marques més reconegudes perquè aquests puguin triar el cotxe que més els agradi i obtenir informació sobre el rènting particular.\nNo és necessari tenir un cotxe fix, sinó que es pot reemplaçar per un altre abans del termini establert en el contracte. S’ofereixen diferents plans de cobertura i serveis que s’ajusten a les necessitats dels clients. L’opció d’un pla personalitzat també és una alternativa, de manera que no calgui ajustar-se a uns estatus fixos.\nTotal Rènting són una de les empreses més econòmiques del món gràcies a la seva relació immillorable entre els costos de les quotes mensuals i la cobertura i serveis que ofereixen als seus clients.\nEn cas que els usuaris tinguin qualsevol tipus de dubte, aquestes podran resoldre’s molt fàcilment a través de les diferents formes de contacte que ofereixen en la seva pàgina web, on els atendran de manera ràpida i eficaç. Un bon ús del rènting pot fer que sigui fins i tot més rendible que l’adquisició d’un cotxe propi. A més, existeixen ofertes especials per a particulars on poden triar els cotxes més moderns amb les quotes més accessibles.\n← Reformaslocales.vip, una empresa d’avantguarda en les obres de construcció → L’elegància del whisky japonès


"El premi és un orgull, però el que ens interessa és la connexió amb el públic" | El Cinèfil\n“El premi és un orgull, però el que ens interessa és la connexió amb el públic”\nGerard Vidal, Pau Cruanyes, Eduald Valdi i Ignasi Àvila són els directors, guionistes i productors de Les dues nits d’ahir, guanyadora del Premi del Públic a la XIII edició dels Premis Gaudí. La pel·lícula narra el procés de dol que viuen tres amics quan un company de la colla mort en un accident. La idea parteix d’un treball de la universitat que tots quatre han portat fins on són ara, a l’estrena als cinemes.\nCom a duet ja havíeu treballat junts en un projecte anterior, el curtmetratge Celebració (2016), però ara heu fet aquest pas cap al llarg també junts. Què us atrau d’aquesta unió de forces?\nPau: Igual que Celebració, Les dues nits d’ahir va néixer a la universitat i ha acabat anant molt més enllà. La universitat per a nosaltres va ser el laboratori creatiu en què se’ns va permetre experimentar, fer talles, escriure i establir unes bases i a partir d’allà nosaltres vam anar seguint amb tot això. Després de 3 anys i mig, hem arribat fins aquí i amb un llargmetratge, bàsicament perquè crec que ho demanava la història i allò que volíem explicar.\nGerard: Ens considerem un equip de quatre: jo, en Pau, l’Ignasi i l’Eudald. I és cert que tot el que fèiem a la universitat ho fèiem junts. Vam decidir que era el grup més sòlid a l’hora de desenvolupar la pel·lícula. Teníem molt clar que volíem treballar tots quatres junts i acabar aquesta pel·lícula. I amb en Pau ens complementem moltíssim a la direcció.\nEntreu molt a dins en el tema del dol i la gestió emocional de la pèrdua en una edat molt jove. Com heu treballat el tem?\nP: En el meu cas és un tema autobiogràfic. Amb 18 anys vaig viure una mort d’un amic totalment inesperada i d’aquí neixen les ganes d’explicar els sentiments.\nG: La peli ve d’experiències i coses que ens han passat relacionades amb el tema, i d’altres que hem anat afegint. A mesura que anàvem parlant amb gent ens hem adonat que és un tema força més proper del que ens pensem i ho havíem d’explicar.\nTeniu un repartiment molt jove, però alhora molt potent. Com els heu escollit i com heu treballat amb ells?\nP: La Judit potser és la que té més bagatge amb el llargmetratge, però són molt joves i crec que per a ells va ser un gran salt i espero que així ho sentin. Durant el procés de càsting buscàvem gent que funcionés com un grup d’amics. No vam anunciar mai càstings oberts individuals, els vam buscar i vam anar citant els actors ja amb grups, perquè havien de funcionar com a trio d’amics. Havien de funcionar com a col·lectiu.\nG: Tot i així els actors no es coneixien gaire entre ells, per tant, vam partir de jocs d’improvisacions per fer-los entrar dins del joc. A cada personatge li plantejàvem una situació. Llavors ens fixàvem en la reacció dels altres o d’aquest personatge mateix, però sempre a partir d’una base que els donàvem Per exemple “un vol anar a fer cervesa, però l’altre es vol quedar a casa i no fer res” això genera una situació de conflicte i propicia una improvisació. És un exemple molt genèric, però va ser així.\nP: Exacte. Al llarg no es veu mai la mort de l’amic, però era important que els actors fessin seu el dolor, per tant, vam crear assajos previs is en què simulàvem la trucada amb la notícia. Hi va haver un treball de crear el trauma de la mort que no existia dins seu i de generar aquest sentiment de pèrdua. L’havien de fer real.\nG: Sí, això va generar moltes hores de debat productiu entre nosaltres, per tal de crear aquestes circumstàncies que no es plasmen a la pel·lícula, però que sí que són importants per saber d’on venim. Per als actors, era important posar-se en situació i viure moments previs als que mostrem en pantalla.\nA l’inici de la pel·lícula, l’Ona (personatge interpretat per Judit Cortina) diu la frase “En Pol està en un tàper” i em sembla una frase meravellosa, plena d’emoció i buida alhora. Per a mi resumeix força bé el sentiment de la pel·lícula. Com ho noteu vosaltres?\nP: Quan veus la pel·lícula pots pensar “que hipòcrites que són aquesta colla”, però precisament crec que això et fa connectar amb ells. És aquesta innocència, aquesta buidor que senten. Empatitzes quan els veus actuar de formes tan diferents i tan poc coherents, perquè saps que són víctimes del dolor. I la frase pretenia venir a dir això.\nG: És una d’aquestes frases que potser et sorprenen per la normalitat, per la simplicitat i literalitat que té. És una de les frases que m’agraden perquè té una cosa molt òbvia, una mica de broma sorneguera, però que alhora és un cop de realitat i et fa adonar de la situació, de tocar de peus a terra i de ser conscient de què ha passat.\nEl cinema català li costa molt sortir de l’aparador. Creieu que la vostra pel·lícula pot ser atraient per al públic general?\nP: Ens agradaria pensar que sí. Sí que és veritat que quan fas cinema de forma indirecta acabes pensant amb el públic, de manera que tot tindrà una raó de ser si la gent la va a veure i la gaudeixen. Però al cap i a la fi serà el públic que acabarà jutjant si realment, el que hem creat. Nosaltres hem fet una pel·lícula perquè teníem ganes d’explicar un sentiment. Evidentment que pensem en el públic, però no és el més essencial.\nG: Nosaltres volem intentar que el cinema arribi a tants llocs com sigui possible i tan lluny com sigui possible. Però és cert que al cinema català en general, li costa aquesta projecció. Crec que és un problema en general de la indústria de com estem acostumats a consumir.\nNosaltres hem fet una pel·lícula perquè teníem ganes d’explicar un sentiment\nI el públic juvenil?\nP: Sí, jo crec que sí que pot atreure públic juvenil, però també l’adult. La pel·lícula parla d’uns fets i uns personatges, però també parla d’una generació i de com ens han educat a enfrontar la mort, com un tema molt tabú. Ens explicaven que els nostres avis es morien, però ningú ens deia que els joves també, i si passava se’ns amagava o era un tema tabú. La pel·lícula crec que és una clatellada de realitat, i crec que pot ser molt interessant per connectar amb un públic jove amb les seves emocions. Sense obviar el públic adult, evidentment.\nG: Potser és cert que el públic juvenil és el que hi podria arribar a empatitzar més. Bé, tot el públic crec que li pot agradar. Però el llenguatge, les accions, el dilema. No és el mateix que una persona de 18 anys perdi un amic que ho faci un de 60 anys. Els protagonistes de la pel·lícula són joves perquè aquesta és la història que volem explicar. Crec que la pel·lícula pot donar veu a una generació i fer que gent més gran pugui sentir aquesta veu. Donar veu a una generació i que tothom l’escolti.\nCom esteu vivint aquesta nominació per als Gaudí?\nP: Feliços, sorpresos, molt contents. No ens n’amaguem gens, estem eufòrics. Però tocant de peus a terra, l’objectiu era fer un llarg i estrenar-lo. Per tant, per a mi el valor és que gent el pugui veure i el gaudeixi. La nominació és un orgull, però al cap i a la fi, el que m’interessa és la connexió amb el públic. Per desgràcia allò que ens ha pres la pandèmia.\nG: És surrealista. Estem molt contents. Hi ha dies que no li dones importància. I d’altres que penses que és una recompensa enorme. En el fons això parteix del nostre TFG i haver arribat aquí és enorme. Una cosa és el projecte inicial de grup, i l’altre que hagi tingut aquest reconeixement.\nCom veieu el panorama del cinema actualment i encara més concretament del català?\nP: Veig que hi ha molt talent. I en l’àmbit català també. Hi ha moltes escoles, molta gent amb moltes inquietuds, sensibilitat i ganes. Veig que si no s’aprèn a canalitzar el talent a través d’ajudes i d’oportunitat el perdrem. Crec que és una cosa molt delicada. Nosaltres estem molt orgullosos d’haver aconseguit aquesta pel·lícula a través d’un Verkami i els nostres propis mitjans i ser on som ara mateix. Però no hauria de ser un exemple, això ha de servir com a forma de reivindicar més esforços per al cinema. No hem d’acostumar el govern o la societat al fet que la cultura es fa sense diners. Malbaratarem el sector.\nG: El veig fotut. Com tots els panorames. Ja estava fotut abans de la pandèmia, ara està tocat. Però a mi no em canvia res. No deixaré de fer cine. Ni jo ni crec que cap dels quatre de l’equip. Nosaltres seguim tenint ganes de fer coses, d’obrir nous melons. Sempre hi ha un punt de no voler-hi pensar gaire per no perdre l’esperança i no ho farem. Crec que hem de seguir lluitant per la cultura, en el nostre cas, la del cinema.\nArticle anteriorPer a què serveix la crítica de cine?\nArticle següentCom es pot fer la crítica d’una sèrie?


A continuació pots veure La definició i uns quants exemples de com utilitzar la paraula reprovar, en aquesta web de rectificacions ortogràfiques pots trobar com es pot usar en un text Veritable aquesta paraula i fer servir un dels sinònims que et recomanem de la llista completa que trobaràs aquí a més pots veure la seva Definició perquè et sigui molt més simple comprendre què significa reprovar.\n¿Cóm es diu reprovar en castellà? / ¿Cómo se escribre y se dice rèprobe en catalán?\nSi tens ganes de saber com s’escriu en espanyol reprovar has de saber que la seva traducció és rèprobe pots trobar en la nostra lloc web més exemples en català perquè et sigui més simple contextualitzar-la en castellà.\nReproven el mant enimiento de […] la pena de mort en 78 països, especialment a l’Aràbia Saudita, Xina, Cuba, els Estats […] Units, Guatemala, Iran, Japó i Singapur.\nEn aquest cas, com Responsables serien també imputables, almenys d’alguna manera, dels […] successos que ara es reproven.\nAquesta ordre va forçar el tancament de totes […] les organitzacions noticioses privades, situació que es va perllongar durant setmanes […] i va ocasionar la reprovació internacional.\nd) promoció de campanyes de publicitat en els mitjans […] de comunicació reprovant els casos de violència […] i donant suport a les víctimes mitjançant […] la posada a la seva disposició d’una ajuda psicològica, moral i concreta.\nHa estat moltes vegades en el sistema de justícia per a menors per robatori, té una llarga història de […] inassistència a classes i va reprovar el setè grau.\nEn aquests casos s’informarà als abonats sobre aquest tractament i, si […] no expressen la seva reprovació en un període […] que determinarà l’Estat membre, es considerarà […] que han donat el seu consentiment.\nReprovo tal duplicitat, condemno aquesta hipocresia, […] però per sobre de tot faig una crida al Govern de Dublín per […] que posi fi a aquesta vergonya i expulsi immediatament a aquests pròfugs.\nLa resposta de Déu a Job consisteix en la reprovació en funció del poder del creador, sense que […] amb això s’expliqui el patiment.\nLes diferents qualificacions […] poden ser útils per identificar les àrees en les que el candidat reprovat pot necessitar més preparació abans de tornar a prendre l’examen.\nTambé pot revelar una informació insuficient de les víctimes sobre els seus drets, la por de la reprovació social o represàlies, la inquietud per part de víctimes amb recursos limitats davant el cost i la complexitat dels procediments judicials, la manca de confiança en els òrgans policials i judicials, o bé, una atenció o sensibilització insuficients d’aquestes autoritats […] […] enfront de les infraccions tenyides de racisme\nD’altra banda, una bona aproximació dels […] alumnes aprovats en un any donat, es pot obtenir utilitzant la taxa de repetició com a proxy […] de la taxa de reprovació.\nSóc metge i per això reprovo la interferència […] de la política en qüestions de salut pública.\nContinuo llegint: «La justícia de Déu, la seva reprovació del pecat, les exigències de la seva santa llei, tot això ho perden […] de vista.\nElls no […] aconsegueixen suportar la reprovació de la seva impietat […] i de la seva concupiscència.\nEl mateix dia, la Comissió d’Examen de la delegació regional de la Junta de Naturalització […] (denominada d’ara endavant la Comissió d’Examen) competent per avaluar les proves, […] va determinar que l’autora havia reprovat.\nPer exemple, a Itàlia, s’utilitza la sanció de «reprovació oficial».\nEl Parlament té la facultat de destituir la Comissió Europea a través […] d’un vot de reprovació.\ntot acte en aquest sentit ha de […] ser condemnat i reprovat.\nAquesta aproximació suposa que la taxa de repetició com a estimació de la reprovació per a un grau donat és la mateixa independentment de l’edat dels […] alumnes.\nEls ascetes perquè Buda reprovava el seu fanatisme i els brahmines per que Ell refusava admetre els seus drets als privilegis socials i al coneixement de la veritat només […] per haver nascut brahmín.\nReprovem que persones innocents […] i de bé, pares de família, persones entregades a la seva feina es vegin afectades per la […] violència que està imperant en la nostra ciutat.\nA més, la taxa de reprovació del 43% en l’ensinistrament per a l’ús d’armes de foc va fer necessari que el curs s’impartís a grups més petits perquè els […] […] instructors poguessin centrar-se en les dificultats.\nEls nens no romani normalment tenen dos o tres […] oportunitats i ja han reprovat el segon o el tercer […] any de l’escola diverses vegades quan […] són assignats a l’escola especial de regularització.