Ivan Romeu és nomenat el nou president del PDeCAT al Montsià\nPublicat el 08/11/2017 15:02\nJa hi ha successor al càrrec que va deixar la presidenta Manolita Cid.\nL'assemblea comarcal del Partit Demòcrata ha escollit el canareu Ivan Romeu, de 39 anys, com a nou president del partit a la comarca del Montsià. Ha estat escollit per unanimitat i serà el successor de Manolita Cid, que va deixar el càrrec per motius personals. Ivan Romeu, ara el nou president, ha mostrat el seu agraïment a l'expresidenta i la confiança dels associats i associades de la comarca.\nRomeu ha dit: "encaro aquesta nova responsabilitat amb la màxima il·lusió i amb les màximes ganes de treballar per la comarca i pel Partit Demòcrata". També ha destacat que "estem davant d'un dels moments més rellevants de la història del nostre país, en un context summament complicat, i això suposa un gran repte per al nou equip comarcal".\nA Romeu l'acompanyaran 7 persones més a l'executiva: Manel Masià, Alícia Accensi, Marta Margalef, Carles Solanes, Laia Pla, Joan Roig i Lluís Granero. Avui dia Ivan Romeu és regidor del Partit Demòcrata a Alcanar, conseller comarcal i membre de l'executiva de la vegueria del PDeCAT a les Terres de l'Ebre. D'altra banda, el nou president, també exerceix d'agent professional d'una empresa d'assegurances i està cursant els estudis de Ciències Polítiques i Administració Pública.\nIMATGE: Nomenament del nou president del PDeCAt.


▷ ⭐Definició de clorofluorocarboni⭐ - Significat, Exemples i Sinònims\nelcorrector.cat » Definició de clorofluorocarboni\nDefinició de clorofluorocarboni\nA continuació pots trobar La definició i bastants exemples de com utilitzar la paraula clorofluorocarboni, en aquesta col·lecció de rectificacions ortogràfiques pots trobar com es pot utilitzar en un text Veritable aquest mot i fer servir un dels sinònims que et proposem de la llista completa que veuràs aquí també pots veure la seva Definició perquè et sigui moltíssim més simple comprendre què significa clorofluorocarboni.\n¿Cóm es diu clorofluorocarboni en castellà? / ¿Cómo se escribre y se dice clorofluorocarboni en catalán?\nSi vols saber com s’escriu en espanyol clorofluorocarboni has de saber que la seva traducció és clorofluorocarboni pots descobrir en la nostra lloc web més exemples en català perquè et sigui més fàcil contextualitzar-la en espanyol.\nExemples de com utilitzar clorofluorocarboni\nEls equips antics són […] destruïts i el gas clorofluorocarboni (CFC-R12) recollit […] per a ser reaprofitat, afavorint […] la preservació de la capa d’ozó.\nEl 1974, els científics van descobrir […] que les emissions de clorofluorocarboni (CFC) esgotaven la capa […] d’ozó a l’estratosfera.\nDurant molts anys el dipropionat de beclometasona (DPB) inhalat ha estat, juntament amb la budesònida inhalada, l’eix del tractament antiinflamatori per a l’asma Nous i diversos tractaments profilàctics per l’asma estan disponibles i el […] DPB s’ha reformulat amb l’ús d’un propulsor de hidrofluoroalcano-134a […] (HFA) que no conté clorofluorocarboni (CFC).\nDesprés de la Xina i l’Índia, el Brasil era el […] tercer consumidor de clorofluorocarboni, més conegut com CFC.\nTampoc instal·larà equips d’aire condicionat ni cambres frigorífiques […] que continguin clorofluorocarbonats.\n20 01 21 * Tubs fluorescents i altres residus que […] contenen mercuri 20 01 23 * Aparells […] rebutjats que contenen clorofluorocarburs 20 gener 25 Olis i […] greixos comestibles\nEn els últims anys el centre d’atenció ha estat la […] eliminació dels clorofluorocarbonis (CFC), ja que el termini […] per a la seva eliminació total per […] els països en desenvolupament es compleix l’1 de gener de 2010.\nComissió Econòmica i Social per a Àsia i el Pacífic CFC clorofluorocarboni\nEmissions a l’atmosfera: Ni el sistema de climatització de l’hotel ni les instal·lacions d’emmagatzematge de […] aliments utilitzen refrigerants a força […] de compostos clorofluorocarbonats, de manera que compleixen […] les pautes internacionals per […] evitar l’esgotament de l’ozó.\nA partir del […] 2010 la producció de clorofluorocarboni (CFC) estarà definitivament […] prohibida a tot el món.\nPoliuretans (que no continguin clorofluorocarburs) – Polisiloxalanos (silicones)\nA més d’eliminar els fosfats de totes les fórmules de […] NCL (a principis d’aquesta dècada), tampoc s’utilitzen ingredients nocius […] com ara, el clorofluorocarboni i el plom.\nLaprimeraserefierealaexportaciónapaísesenvíasdedesarrollode dosificadors […] inhaladors que continguin clorofluorocarburs (CFC) i la segona, a […] l’exportació de bombes de […] infusió que continguin aquestes mateixes substàncies.\n20 01 23 * Equips […] rebutjats que contenen clorofluorocarburs 20 gener 25 Oli i greix […] comestibles\nAllà, dins el motor compressor, l’agent […] refrigerant no és més el clorofluorocarboni (CFC) destructor de les […] molècules de l’ozó estratosfèric […] que protegeix la vida terrestre de les radiacions solars nocives .\nEl Departament de Justícia de Fiji sentenciar al gener, per primera vegada en la seva història, a pagar multes a una companyia local i al seu […] president per haver importat i […] emmagatzemat il·legalment clorofluorocarboni (CFC), una de les substàncies […] esgotadores de la capa d’ozó.\nAquesta calor és retingut en l’atmosfera gràcies a 6 gasos d'[…] efecte hivernacle (vapor d’aigua, diòxid de carboni, metà, òxids de […] nitrogen, ozó i clorofluorocarbonats-CFC).\nEls equips frigorífics més emprats en la indústria làctia són les màquines frigorífiques de compressió, […] utilitzant com a agent refrigerant amoníac o altres substàncies com els […] compostos basats en els clorofluorocarbonats (CFC).\nNo obstant això, s’estima que al país hi ha almenys 11 […] milions de […] unitats de refrigeració velles que contenen clorofluorocarburs, un potencial d’escalfament del planeta […] equivalent a 33 milions de tones de CO\nEl Fons Multilateral, instrument financer del Protocol per a prestar assistència als països en desenvolupament, ha desemborsat més de 1.400 […] milions de dòlars en favor de l’augment de la capacitat i projectes per a […] retirar gradualment el clorofluorocarboni.\nHi ha equips de […] refredament que fan servir R22 (clorofluorocarboni) l’ús eventualment […] serà s’abandoni per ser aquesta […] una substància d’ús restringit pel Protocol de Mont-real sobre substàncies que danyen la capa d’ ozó.\nEl IDMp ha fet servir […] tradicionalment un propulsor de clorofluorocarboni (CFC), però la retirada […] dels inhaladors amb CFC […] ha tingut importants implicacions per a la fabricació de fàrmacs inhalats.\nDesprés de […] la Xina i l’Índia, el Brasil era el tercer consumidor de clorofluorocarboni, més conegut com CFC.\nEl sistema de refrigeració de vacunes Naps […] […] CFS49ISi s’ha dissenyat en base a un nevera especial, lliure de CFC (clorofluorocarboni), de 12 Volt CC, amb un volum intern de 58 litres.\nConveni sobre la Diversitat Biològica CFC clorofluorocarboni\nLa reducció de la capa d’ozó sobre les regions de l’Àrtic i l’Antàrtic, que […] generalment s’accepta que es deu a […] l’alliberament de clorofluorocarboni (CFC), és rellevant […] per l’embalatge principalment […] en connexió amb els aerosols i empaquetatges plàstics escumosos, els quals fan servir aquests gasos.\nEl Conveni de Viena, de 1985, i el Protocol de Montreal relatiu a les substàncies que esgoten la capa d’ozó, de 1987, van establir un marc per a […] reduir i deixar de produir i […] consumir mica en mica clorofluorocarboni i halons, principals […] substàncies de l’estratosfera que esgoten la capa d’ozó.


No hi ha novetats en la petició d'extradició. El departament holandès de justícia pot cooperar en l'extradició basada en una declaració aconseguida mitjançant tortura.\nLa petició d'extradició ha arribat avui contra Juan Ramon Rodríguez Fernàndez, l'activista i cantant de Barcelona que va ser arrestat a Àmsterdam el 16 de gener.\nAquesta petició, signada pel jutge espanyol Baltasar Garzón, és gairebé exactament igual que l'ordre de detenció de fa dues setmanes. Hi ha, però, una distinció important: sorprenentment, sense afegir-hi cap nou fet, els càrrecs han canviat de "col·laboració" a "integració en organització terrorista" i "conspiració per a l'assassinat". En només dues setmanes, sense canviar una lletra del text anterior, els càrrecs han augmentat greument. Aquesta miraculosa inflació sembla seguir la lògica de "si augmentem la gravetat dels càrrecs, ens assegurem de ser presos en consideració "...\nAquestes acusacions són totalment absurdes, i no són, de cap manera, evidències que puguin ser utilitzades. Les 'suposades evidències' són una col·lecció de rumors infundats i el resultat d'una declaració aconseguida sota tortura. Aquesta declaració va ser posteriorment retirada per la persona que la va fer. El text literal d'aquests fets és com segueix: "Juan Ramón Rodríguez Fernández era part del denominat "comando Gorbea" de l'organització ETA. Aquest "comando" va cometre crims contra les vides, la integritat i la propietat de persones a les províncies de Barcelona i de Girona entre maig i juliol de 2001. Dins d'aquesta organització, en Rodríguez Fernàndez, a través d'un altre membre, va lliurar la informació sobre objectius de l'organització terrorista. En concret, va proveir informació sobre el fundador de l'organització CEDADE per a atemptar contra la seva vida. La informació proporcionada i controlada per en Juan Ramón va ser trobada en forma escrita en una casa que va ser utilitzada per membres del comando al carrer Villaroel de Barcelona. A part d'això, va treballar com a persona de contacte per a la direcció de l'organització ETA fora de l'Estat Espanyol".\nAquests " suposats fets" no són sostinguts enlloc per cap evidència. L'única cosa que s'indica és que l'acusació respecte a CEDADE es basa en la declaració de García Jodrá, el qual es troba empresonat a l'Estat Espanyol (en la mateixa declaració Jodrá indica que JuanRa va rebutjar ser una persona de contacte per a ETA. Això s'esmenta en el sumari, però no és, pel que sembla, tan rellevant per a Estat Espanyol com les altres parts de la seva declaració).\nGarcía Jodrá va fer aquesta declaració durant els primers 5 dies infames de la seva detenció, en la qual, a l'estat Espanyol, mantenen a la gent en aïllament i incomunicació total. Segons ell i el seu metge, el van torturar durant aquest període. Dotzenes de casos com aquests es destapen a Estat Espanyol cada any. Posteriorment, davant d'un jutge, va canviar la seva declaració.\nA part d'això, encara segueix sent un misteri perquè va haver de ser JuanRa qui facilités les dades del president de CEDADE. Aquest home és ben conegut com a president d'aquest grup neo-nazi, regeix una llibreria on es ven el "Mein Kampf ", i la seva adreça es pot trobar en moltes pàgines web antifeixistes, per no esmentar la guia telefònica...\nTot això és una constant a l'Estat Espanyol. Moltes organitzacions, diaris i ràdios han estat prohibides per decret en els últims quatre anys, sense que cap d'aquests tancaments es basés en una sentència. El que és nou, no obstant això, és que els Països Baixos estiguin cooperant en una extradició on els arguments són extremadament obscurs. Una extradició basada en la tortura, a un estat que viola regularment els drets democràtics i civils. Per descomptat, ens oposarem a això. En JuanRa està essent processant sobre la base del que és: un activista català, actiu en els camps de l'antifeixisme, l'antiglobalització i contra la repressió de l'Estat Espanyol envers la dissidència política.\nEls Països Baixos no han de cooperar amb aquesta extradició política!!!


Mala maror a Cs per un embolic al Consell General\nDavid Mejía (ACN)\nUnes gravacions revelen malestar entre dirigents del partit pel fet que la votació fos a mà alçada i prèvia al debat\nper ACN Barcelona. 01 de desembre de 2019 19:06\nEl diputat de Cs al Parlament David Mejía no veu "cap error en l'execució" del Consell General que dissabte va escollir la Comissió Gestora que es farà càrrec de la formació taronja fins al Congrés General del 15 de març. Mejía ha fet aquestes declaracions després que 'El Periòdico' hagi publicat unes gravacions en què alguns dirigents de Cs mostren el seu malestar pel fet que la votació fos a mà alçada i prèvia al debat. "Tots els consellers van poder aportar lliurement i de manera transparent les seves posicions", ha indicat Mejía, que ha advertit que es va procedir d'acord amb el que marquen els estatuts del partit. El diputat ho ha dit en una atenció a la premsa, en què ha apostat perquè Cs tingui representació en la mesa del Congrés.\nDavid Mejía ha remarcat que els estatuts del partit "defineixen perfectament" quins són els procediments que té el Consell General i assegura que les votacions sempre s'han fet a mà alçada. "Si es vol votar amb urnes s'ha de demanar prèviament, cosa que no es va fer", ha comentat.\nAlhora ha dit que aquest dissabte "hi va haver un debat enriquidor" en el qual tots els consellers que van voler van poder "aportar lliurement i de manera transparent" les seves propostes. Per tot plegat, no veu "cap error en l'execució ni en el procediment" del Consell General .\nMejía ha fet aquestes declaracions poc abans de participar en les activitats del Dia Mundial de la Sida que s'han celebrat a la plaça de Sant Jaume.\nEl diputat de Cs també s'ha referit a la possibilitat que el PSOE i Unides Podem cedeixin un lloc de la Taula de Congrés a Cs i deixin fora Vox. "Lluitarem per tenir un espai a la mesa", ha afirmat Mejía, que ha afegit que José María Espejo és una persona "capacitada" i amb "experiència" com a membre de la mesa del Parlament. Així, s'ha mostrat partidari que en aquest òrgan "hi hagi representació d'un partit central i liberal que defugi de la confrontació i busqui els pactes que beneficiïn els espanyols".\nPel que fa a les negociacions per formar govern, ha reclamat a Pedro Sánchez que deixi d'asseure's a parlar "amb populistes i amb els que volen trencar Espanya" i que tingui "sentit d'Estat" i aposti per arribar a acords amb el PP i Cs.


La venjança dels Panteres Negres | llibresvalencians.com\nGuanyadora del premi Fundació Bancaixa de Narrativa juvenil 2015, La venjança dels Panteres Negres m’ha desvetllat de nou l’interès per Gemma Lienas (Barcelona, 1951). Aquesta autora barcelonina ha tornat amb una obra valenta, àgil, amb fonaments ferms, que no deixa que el lector se separi d’aquest thriller de ritme trepidant ni un sol moment.\nTot comença quan l’Òscar, un noi amb l’autoestima baixa, sent que el seu futur només existeix en el si dels Panteres Negres, una colla dominada pel Baldo, un líder ple d’odi per en Daniel, exmembre de la banda que els denuncià fa tot just un any. Tot s’embolica quan al Daniel no se li acut res més que tornar al barri, on sap que si el troben serà eliminat, un retorn que l’Òscar aconsegueix descobrir i comunicar al cap de la colla. Però, per si això no fos prou, la intervenció d’en López, un policia de l’antiga escola, acabarà de fer el brou espès, potent, amb cares diverses que fan d’aquesta obra una novel·la juvenil amb tots els ingredients.\nEl retrat de les colles que ens dibuixa Lienas és corprenedor, de fidelitat a l'abús dels més forts sobre els més dèbils, d’ús de la personalitat dels altres pel bé propi sense tenir en compte els mínims principis humans. Lienas, a més, col·loca amb saviesa el contrapunt d'en Daniel, un expantera que, després d'un període de reflexió, s'adona que aquell camí només pot fer-lo anar malament.\nA partir d'una trama àgil, d'un lèxic i dibuix dels protagonistes adequats al seu entorn, d'uns secundaris de luxe i de la crítica social, que, aquesta vegada, es manté a la rereguarda sense emboirar la història, Lienas ens ofereix una obra completa, de fàcil lectura, que pot obrir interessants debats entre els lectors adolescents massa enlluernats, a vegades, per sentir-se acceptats.


Primer plenari del curs del Consell d'Infants de Cerdanyola - Cerdanyola al dia\nPrimer plenari del curs del Consell d’Infants de Cerdanyola\nRedacció12 de novembre de 20212min0\nPlenari CIAC al MAC / Foto: Ajuntament de Cerdanyola (NP)\nLa sala d’actes del Museu d’Art de Cerdanyola va ser l’escenari del primer plenari del Consell d’Infants de Cerdanyola, que enguany el formen 45 consellers i conselleres de les escoles de la ciutat. Cada centre educatiu està representat per dos consellers/es de 5è i/o 6è de primària. Enguany pràcticament la totalitat del plenari s’estrena en el càrrec de conseller/a.\nLa primera reunió va comptar amb la visita de l’alcalde, Carlos Cordón, que no va voler deixar l’oportunitat de saludar els nous consellers i conselleres, desitjar-los sort i encerts i transmetre’ls la importància de saber debatre, arribar a acords i treballar en equip. En la primera reunió d’aquest curs també se’ls hi va explicar el funcionament propi del Consell, que es reunirà de forma mensual i treballarà per comissions. Cada conseller/a va rebre dues samarretes del Consell d’Infants, una carpeta per guardar els documents i una bossa de tela.\nEl proper plenari serà la primera setmana de desembre i servirà per preparar les activitats i propostes nadalenques del Consell.\npreviousActivitats per gaudir del dijous de Sant Martí\nnextIsaac Martínez i Ángeles Camacho, nous coordinadors de Cerdanyola En Comú


Teseu: Viatge a Itàlia 2013\nPer fi, després de tants anys escoltant als grans parlar del viatge a Itàlia, ens va arribar el torn a nosaltres.\nEmoció, nervis, preparacions, maletes i una llista de llocs i visites recomanades que havíem de fer en el nostre temps lliure.\nEl viatge, l’itinerari per Itàlia, prometia ser una experiència inoblidable per a tothom, però, sens dubte, per als alumnes de cultura clàssica i llatí que portem tant de temps escoltant les històries del món clàssic, la previsió de l’escapada adoptava un punt molt més emocionant.\nI podem donar fe, ara que ja som de nou a casa, que la visió de tot allò que hem estudiat en directe, adopta un color molt més especial.\nVerona, ciutat dels enamorats Romeu i Julieta, els nostres Píram i Tisbe. Venècia, amb les gòndoles, els canals i la basílica de Sant Marc. Bologna i la seva famosa salsa a la bolognesa... I Florència, amb la cúpula del Duomo imposant-se sobre les teulades i el David al museu de l'Acadèmia. Siena, tant medieval...I finalment, Roma, i la ciutat del Vaticà... On el temps sembla haver-se aturat. El foro Trajà per on fa anys caminaven persones de la nostra època clàssica, la Columna, l’increïble Colisseu elevant-se al bell mig del carrer. L’arc de Triomf, el Laoocont, atrapat per la serp de Posidó, als museus vaticans, molt a prop de l’August de prima porta. La basílica de sant Pere, la pietat de Miquel Àngel, la fontana di Trevi, l’impressionant Panteó i totes les esglésies, entre les cases, amagades, sostingudes per columnes dòriques, jòniques i corinties... Com si ens trobéssim a la Roma dels emperadors.\nSens dubte, un viatge inoblidable! Un petit tast d’allò que tornarem a trobar en properes visites que no trigaran a arribar.\nItàlia, et portem al cor!\nEva, Sofía, Mònica, Antoni, Regina, Elena\nPublicat per Elena Escubós a 14:53\nEtiquetes de comentaris: 2n BTX\nGemma 12 de març de 2013 a les 11:57\nCaramb! Això sí que és una crònica viatgera!Ja veig que per a ser un primer tast vau gaudir d'allò més. La següent fita podria ser fer un viatge amb la profe de llatí quan ja tingueu la categoria d'universitaris... Què us sembla? Gratias vobis ago, discipule discipulaeque! Per cert, esteu fantàstiques i fantàstic!


Recursos lingüístics. Llengua catalana\ncatalà-occità, occità-català, català-occità aranès, occità aranès-català, castellà-occità, occità-castellà, castellà-occità aranès, occità aranès-castellà\nTreballa l’ortografia amb aquesta col·lecció de dictats en línia autocorrectius.\nProfessionals i empreses de traducció i interpretació en occità aranès i referencial\nEstructures bàsiques de la llengua occitana.\nIntroduccions de la gramàtica de Loïs Alibert, publicada el 1935.\nLàmines. Versió en aranès.\nVocabulari en línia.


El blog del senyor i.: Propostes de futur que ens descobreixen el passat ( i 3 ).\nPropostes de futur que ens descobreixen el passat ( i 3 ).\nAra que ja heu "visitat" Cal Metge Solé i descobert els problemes que generen els tèrmits i corcs en la conservació del patrimoni, ens centrarem en Casa Morató, al número 19 del mateix carrer del Castell. Les dues construccions de tipus noble d'origen medieval, s'han modificat al llarg de l'època moderna.\nLes restes que han trobat els arqueòlegs a l' enderrocar la part de l'edifici que no calia conservar ens parlen de molts anys enrere. Les obres per construir la nova biblioteca comarcal van posar al descobert restes arqueològiques que ens ajuden a entendre com era la ciutat medieval.Aquest edifici estava en un punt neuràlgic de la Solsona dels segles XIV al XVI.\nAlgunes de les restes arqueològiques desapareixeran perquè per escalfar la nova biblioteca s'utilitzarà l'energia geotèrmica, que utilitza l'energia provinent dels jaciments d'aigua calenta i vapor, conseqüència de l'activitat tèrmica a l'interior de la Terra.\nL'arqueòleg municipal comentava a les visites guiades a Cal Morató que es mantindran el perímetre exterior de la casa. També es conservaran tres arcades medievals i dos cups de vi. Es recuperarà l'antiga plaça de l'Escudelleria on es pensa que hi havia un obrador de llana.\nAquestes excavacions ens ajuden a entendre els efectes del setge del rei Felip IV. Solsona va patir els efectes de la guerra entre França i Espanya que va acabar amb el Tractat dels Pirineus. Les bombes van caure sobre Solsona durant els quatre mesos d'assetjament. de les tropes espanyoles .\nLes restes arqueològiques ens permeten imaginar-nos com era l'urbanisme medieval abans de la destrucció que van suposar les guerres de l'era moderna. Els arqueòlegs han trobat restes de metralla dels canons dels soldats de Joan d'Àustria. Amb la rendició de Solsona, Felip IV la va desposseir del títol de ciutat i dels seus privilegis. L'any 1.659 Solsona va recuperar-los tots.\nEnfilat al mirador de l'Ajuntament contemplo com avancen les obres i comencen la teulada. Ja tinc moltes ganes d'entrar a la nova biblioteca.\nVoldreu visitar-la amb mi?\nEtiquetes de comentaris: biblioteques, història, medi, senyor I, Solsona


LlegeixB@rcelona » Arxiu del bloc » Recomanem… “Tema de l’adéu”, de Milo De Angelis\nInici » Biblioteca Guinardó-Mercè Rodoreda, Destacat, General, Novetats bibliogràfiques, Poesia\n5 gener 2017 1.107 views Sense Comentaris\nDe Angelis és un dels autors més destacats de la poesia italiana contemporània, però –si no anem errats– aquest és el primer cop que es publica un dels seus poemaris a casa nostra (Ediciones La Palma l’ha traduït al castellà, també el 2016). El 29 de febrer va participar als Dilluns de poesia de l’Arts Santa Mònica. Aquí teniu l’enregistrament de l’acte:\nLa traducció al català de Tema de l’Adéu és mèrit del poeta Joan-Elies Adell, que també hi ha afegit un pròleg on ens presenta l’autor i el llibre. El punt de partida del poemari va ser la mort prematura de la dona de de Angelis, la també poeta Giovanna Sicari, afectada per un càncer de pit. Tema de l’adéu és, en certa manera, una elegia i una “biografia lírica”, però també un estudi evocador i meditatiu sobre el tema de la separació i la pèrdua, que, d’altra banda, són temes recurrents en la seva obra. Així ho explica Joan-Elies Adell:\n“A partir d’aquesta història dramàtica, Milo de Angelis ha escrit un poemari quasi perfecte sobre el tema de la separació i del comiat, a través dels diversos trajectes que tota existència experimenta, des de l’amor fins al dolor, fins a arribar a la fi definitiva. En les diverses etapes d’aquest viatge, ple de referències personals i de records íntims, de ressons plens d’emoció i afecte, el poeta treballa amb una concreció tenaç que li permet de prefigurar la mort en els gestos, en els objectes i en les accions de la seva vida quotidiana. Al mateix temps, i paral·lelament, també sap capturar els petits moments de lleure i diversió, de treva il·lusòria, de quasi serena felicitat, que semblen interrompre l’irreversible viatge cap al no-res de la persona estimada.”\nMilà era asfalt, asfalt líquid. En el desert\nd’un jardí va arribar la carícia, la penombra\nendolcida que va envair les fulles, ara sense judici,\nespai absolut d’una llàgrima. Un instant\nen equilibri entre dos noms va avançar cap a nosaltres,\nes va fer lluminós, es va posar tot respirant sobre el pit,\nsobre la gran presència desconeguda. Morir va ser aquell\nesmicolar-se de les línies, nosaltres allí i el gest pertot arreu,\nnosaltres dispersos en les supremes tensions de l’estiu,\nnosaltres entre els ossos i l’essència de la terra.\nÉs bogeria de tothom, l’estiu, tràfec\nd’obres en la ciutat abandonada. Cadascú\nés la fase terminal, cadascú és l’estiu, aquest\nestiu viscut en una síl·laba, en un estremiment\nde la substància, en una escla mecánica,\nen un fil de mans. Cadascú demana on és\nla vena, de pressa, la vena.\nRessenya de Teresa Costa-Gramunt, a Núvol, 27 de juliol de 2016.\nCategories; Biblioteca Guinardó-Mercè Rodoreda, Destacat, General, Novetats bibliogràfiques, Poesia Tags: Milo de Angelis, Novetats bibliogràfiques de poesia, Recomanacions de poesia


El temps a Palamós: Ha plogut més en una tarda que en tres mesos\nEl carrer Pere Joan inundat.\nTal com deien les previsions i els avisos emesos, aquesta tarda, el pas del sistema frontal, l'aire fred que l'acompanyava en alçada, la humitat existent i la manca de vent de tramuntana, han generat una gran activitat tempestuosa en molts indrets de les comarques gironines, però aquesta vegada el plat gros se l'ha endut l'Empordà.\nAquestes precipitacions típiques de setembre, en molts casos han caigut amb forta intensitat., com exemple d'aquest fet trobem que a Palamós aquesta tarda hi hagut un moment on queien 2,56 mm/min. Cal destacar que els 56,4 litres que han caigut entre aquesta tarda i el vespre a Palamós, superen amb escreix la pluja total enregistrada en els darrers tres mesos, situada en uns 23 litres, repartits de la següent manera: Juny 11,4mm. Juliol 6,2mm. Agost 5,4mm.\nMalauradament, com sol ser habitual, la dolenta xarxa de clavegueram que hi ha a la zona del Mercat Municipal, no ha pogut absorvir la pluja caiguda en poca estona en aquest indret baix i s'han produït algunes inundacions en baixos i garatges.\nAixí mateix, la manca de manteniment i les fulles caigudes dels plàtans de l'Arbreda han fet un tap al clavegueram d'aquest indret i s'ha inundat l'entrada del pàrquing.\nMapa de llamps d'avui. Veiem la gran quantitat de llamps que han caigut a sobre nostre.\nDades de precipitació caiguda fins les 22:30h a l'Empordà:\nCalonge 81,4mm., Cabanes 68,4mm., Castelló d'Empúries 59,2mm., La Bisbal d'Empordà 55,9mm., Palamós-La Fosca 54,4mm., Roses 52,0mm., Palafrugell 55,6mm., Monells 41,1mm., Torroella de Montgrí 44,7mm o Sant Feliu de Guíxols 29,0mm.\nDe cares a les properes hores, encara poden anar caient alguns ruixats puntualment moderats fins a les dotze de la nit., no obstant, el protagonista serà el vent fort de tramuntana, amb ratxes que podran superar els 100km/h al cap de Creus, sobretot la propera matinada i la nit/matinada de dijous a divendres.\nAl nostre sector costaner, el vent del nord pot bufar a uns 18/22 nusos, amb ratxes superiors, durant la propera matinada i al llarg de la nit/matinada de dijous a divendres. La resta del dia la tramuntana moderada seguirà bufant.\nArribada de la primera tempesta que hem tingut a primeres hores de la tarda, amb el típic arcus i la cortina de pluja que es menja el paisatge cap a les Gavarres i Calonge. Imatge cedida per Àlex Castelló.\nPel que fa a les altres dades meteorològiques d'avui dimecres 12 de setembre a Palamós., temperatura màxima 25,8ºC, mínima 15,3ºC. Vent de direcció variable a 10km/h de mitjana, però amb una ratxa màxima de 67km/h E, provocada pel vent descendent de la primera tempesta de la tarda. Estat de la mar amb marejol arran de costa i maror o fora maror mar endins, amb mar de fons. Pressió atmosfèrica màxima 1016hPa, mínima 1011hPa. Humitat relativa màxima 99%, mínima 78%. Dades de meteoclimatic.com i meteo.cat\nRecull d'imatges de les acumulacions d'aigua que hi han hagut als indrets de sempre, les quals han causat alguns danys als baixos i garatges d'alguns edificis:


Estás aquí: Portada / Editorial / Beatificacions. Una altra oportunitat perduda\nAvui s’ha celebrat a Tarragona la beatificació de 522 persones assassinades per la bogeria revolucionària que es va encendre després de l’aixecament militar del 18 de juliol de 1936. Reconec que tenia esperances que el papa Francesc fes alguna menció a la necessitat de reconèixer errors i als efectes sanadors que té el demanar perdó. També he trobat a faltar una mínima sensibilitat cap a la terra que acollia les beatificacions i a la catalanitat de moltes de les víctimes. No demano fer política, demano cortesia i reconeixement d’una realitat cultural. Fer política és el contrari, obviar les realitats culturals i donar com a vàlida l’hegemonia castellana. En canvi la intervenció del cardenal Amato va tenir importants aspectes ideològics, de condemna d’ideologies i de situar la culpa en un únic bàndol.\nNo qüestionem en cap cas la innocència de les víctimes, ni les tortures i vexacions de tota mena que van patir, ni el dolor dels seus familiars, ni els valors evangèlics que ens la majoria dels casos van manifestar les víctimes. No eren combatents, no van cometre cap acte de violència. Van ser més de 8.000 catòlics i catòliques, entre laics, religiosos, preveres i bisbes, assassinats per representar una institució, l’Església, que era vista per determinats sectors com a còmplice i sustentadora d’un sistema polític i social que explotava i reprimia a les classes més populars.\nA tall d’exemple us oferim el testimoni de primera ma d’una de les persones més representatives i valorades de l’època, el del canonge Cardó, que en cap cas es pot titllar d’extremista.\nCarles Cardó, eclesiàstic i intel·lectual reconegut i estimat, perseguit per ambdós bàndols de l’Espanya de la Guerra Civil i de la postguerra, va deixar un testimoni d’incalculable valor, per entendre la situació de l’Església d’aquella època, en dues obres: “Les dues tradicions” i “El gran refús”, ambdues reeditades diverses vegades per Editorial Claret. Unes obres que tot catòlic i tot catalanista hauria de llegir amb fruïció.\nUs transcrivim uns fragment d’aquestes obres relacionats amb el tema que comentem:\n“Les repercussions sacrílegues que tingué en la zona republicana cauen, doncs, en gran part sobre la consciència dels promotors del fratricidi col·lectiu, entre les quals es trobaven alguns jerarques eclesiàstics, representants d’una esglesiola sense evangeli, totalment diferent de l’autèntica Església de Crist, representada pels prelats obedients a Roma, aleshores ja molt reduïts en nombre, com els fets malauradament demostraren”.\nEl mateix Cardó al llibre “La moral de la derrota” , publicat per Ariel el 1959 escriu aquesta sentència: “Les turbes no cremaren les esglésies sinó després que aquells sacerdots hagueren cremat L’Església” en clara referència al paper que va tenir la jerarquia espanyola en favor de les classes dominants des del segle XV.\nUn altre gran estudiós de l’Espanya de la Guerra civil ést el monjo de Montserrat Hilari Raguer. En el llibre “La pólvora i el incienso”, editat per Península, Raguer fa aquestes afirmacions: “Tal como hemos expuesto en el capítulo dedicado a los años de la República, la mayoria dl episcopado y de las derechas católicas tuvieron una gran responsavilidad en la crispación creciente que desembocaría en el conflicto bélico” En el llibre també narra una pregunta que es feia el jesuïta Alfons M. Thió Rodés, que va ser superior dels jesuïtes reclosos a la presó Model de Barcelona: “¿Rebutgen els ministres per causa de Jesús, o rebutgen Jesús per causa dels ministres?”.\nL’Episcopat espanyol, tot i que des del mateix moment que les tropes nacionals van guanyar la guerra, i durant tot el temps que va durar la dictadura del general Franco s’han portat a terme múltiples cerimònies i actes en honor d’aquests catòlics assassinats, sempre han maldat perquè l’Església universal reconegués el martiri d’aquestes persones i la persecució religiosa de la que van ser víctimes. Ni Pius XII, ni Joan XXIII, ni Pau VI en van volguer saber res d’aquesta pretensió episcopal. No va ser fins el pontificat de Joan Pau II que es van tornar a activar les causes de beatificació, coincidint amb una època on l’Església recuperava els actes de masses per tal de reivindicar-se davant la modernitat. Des de les hores fins ara han estat diverses les cerimònies de beatificació de persones relacionades amb la persecució religiosa dels anys 30.\nL’Església però, en cap moment ha accedit a reconèixer la seva participació activa en la repressió del franquisme, ni en la justificació de la Guerra Civil, ni molt menys en la preparació del terreny pel cop d’estat que la va desencadenar. Des de la recuperació de la democràcia, a l’Estat espanyol han estat diverses les veus que han demanat aquest gest solemne de demanar perdó, obtenint sempre una resposta negativa per part de la jerarquia. Tan sols lleugeres referències genèriques en alguns documents episcopals, com ara la carta pastoral dels bisbes catalans del 2011 “Al servei del nostre poble” on en el seu punt 22 diuen: “Som conscients de les mancances i els errors que, com a membres de l’Església, hàgim pogut cometre en un passat més o menys llunyà, i humilment en demanem perdó; però alhora som també conscients del paper insubstituïble que ha tingut l’Església i el cristianisme en la història mil·lenària de Catalunya, i estem convençuts que els cristians, guiats per la llum sempre actual de la Bona Nova del Senyor Ressuscitat, podem continuar contribuint-hi decisivament en el present i en el futur.”\nNo n’hi ha prou amb això. El que cal, el que és ineludible per refer la confiança entre la societat i l’Església, és un reconeixement solemne, explícit, i públic sobre l’actitud indeguda mantinguda en aquesta època; de petició de perdó i de manifestació del compromís d’evitar en el futur cap interferència religiosa ens els afers polítics en benefici de la institució i del seu statu quo, i d’acceptar un model de laïcitat que no exclogui l’Església dels debats socials però que delimiti les seves competències.\nAvui ha estat una nova oportunitat perduda, i ja van masses. Avui molts catòlics i catòliques de Catalunya sentim una sensació de vergonya per la manca de valentia i sentit evangèlic que en aquesta qüestió mantenen els nostres bisbes.\nSegur que en el pensament de moltes de les persones avui beatificades va sorgir la pregunta de per què? La jerarquia i tots nosaltres també ens la hem de formular, per què?\nPer què es va desencadenar aquella barbàrie?\nPer què avui la societat veu amb indiferència i a vegades amb menyspreu l’Església?\nPer què tenen tant poc ressò les paraules dels seus dirigents?\nPer què rep tantes critiques?\nPer què avui, com en aquells ja llunyans anys 30, encara hi ha qui diu, com el milicià anarquista que va entrar a la sagristia de la capella del Casal de la Visitació de l’Ametlla del Vallès, quan mirant un crucifix, va exclamar: “Tant bo com eres tu i tant dolents com són els que et segueixen!”\n2 febrer 2014 al 19:23\nArticle de Miquel Sunyol del seu bloc de s de Tarragona\nVÍCTIMES D’UNA PERSECUCIÓ RELIGIOSA?\nEn el butlletí ESGLÉSIA DE TARRAGONA nº 275 (juliol-agost 2013), dedicat a la “Beatificació de l’any de la fe”, es rebutja l’expressió “màrtirs de la guerra civil” encara que es reconeix que “la guerra civil és el context sociopolític en què es produeix la mort de la majoria” i, a continuació, s’afirma que “ells són víctimes, no d’una guerra civil, sinó d’una persecució religiosa” (pàg. 70). I el Sr. Arquebisbe, Jaume Pujol, en el seu article (pàg. 6) remarca que “van ser víctimes d’una persecució religiosa… els mataren «per odi a la fe»”.\nDe manera semblant, el secretari de la Conferencia Episcopal Española, Antonio Martínez Camino, va negar que la guerra civil fos el marc de referència d’aquestes morts: “Es beatificaran persones que van morir abans de la guerra civil; no volem faltar a la veritat i volem deixar clar que aquests màrtirs no són caiguts d’una guerra” (Més Tarragona, 27/09/2013, pàg. 4).\nL’expressió «per odi a la fe» és totalment inapropiada i no condueix a la reconciliació que, després de tants anys, ens és encara necessària. I si es vol parlar de «persecució religiosa» cal, abans, preguntar-se per les causes: per què aquesta persecució va anar dirigida contra un grup determinat de la societat?\nLa Jerarquia de l’església espanyola beatificarà les seves pròpies víctimes.\nElls i elles van ser les víctimes d’una església que al llarg dels segles no va saber transmetre a les classes socials més depauperades el missatge de l’evangeli. Classes socials depauperades per la injusta distribució de la terra a Espanya. No cal ara donar xifres, però sí posar una pregunta. Per què el “poble” va destruir la cartoixa de Scala Dei l’any 1835? Per «odi a la fe»”? O per odi a un sistema feudal, representat pels monjos?\nElls i elles van ser les víctimes d’una església que durant els segles XIX i XX -per no allunyar-nos massa en el temps- havia anat prenent una determinada posició social, cultural, política, mantenint-se sempre al costat de la Monarquia i de la Dictadura (la de Primo de Rivera, de 1923-1930): Aquesta va comportar una forta repressió del moviment obrer, i la prohibició dels drets públics i la supressió de partits polítics i de les organitzacions sindicals. La Jerarquia eclesial, juntament amb la Monarquia (Alfons XIII), l’exèrcit, la burgesia, i els terratinents, li donà suport.\nElls i elles van ser les víctimes d’una església que no va saber o no va voler (alguns dirien que els va alimentar) parar l’onada d’odis que s’anaven acumulant. “Una de las dos Españas ha de helarte el corazón”, escriuria Antonio Machado.\nElls i elles van ser les víctimes d’una església que, per la seva bel·ligerància durant tot el segle XX i sobretot contra la República, ja s’havia destruït a si mateixa, segons la confessió d’un sacerdot a Ventura Gassol: “Los rojos han destruido nuestras iglesias, pero nosotros destruimos primero la Iglesia”.\nAquesta Jerarquia eclesiàstica beatificarà les seves pròpies víctimes, les que ella considera del seu bàndol, però no farà el que potser seria encara més necessari: demanar perdó a tots aquells que ella els va convertir en “autors materials” d’uns odis que ella va contribuir a alimentar.\n25 octubre 2013 al 9:43\n… Voldríem que aquesta nova beatificació massiva, que segueix mantenint les ferides obertes, serveixiperquèl’Església catòlica,amb sincer remordiment, demani d’una vegada perdó a la ciutadania actual per la seva participació, com a impulsora del conflicte i, conseqüentment com agressora; que es penedeixiper la seva col·laboracióen la mort o assassinat de milers d’innocents, acusant, denunciant, oferint fins i tot llistes de feligresos sota sospita als escamots de la mort; que demani perdó per la seva responsabilitat en l’ocultació del sacrifici de tants que van lliurar la seva vida peR causa de la justícia i la veritat, i finalment que demani també perdó pels beneficis de tot tipus que va obtenir al llarg de tants anys de l’il·legítim règim de la dictadura.\nEs tracta fonamentalment d’exercir la funcióde portadora de pau que ha d’exercir.L’Església no s’ha de relacionar amb el món en funció d’ella mateixa sinó en funció dela construcció del Regne de Déu, això és, en funció de la justícia i de la veritat. En cascontrari, si s’allunya i es confronta amb el món, per molt dret que tingui a reconèixerel mèrit dels seus, corre el risc d’esdevenir secta. I ja que com a Església aspira a manifestar socialment el missatge de Jesús, no hauria d’oblidar mai d’encarnar en sí mateixa aquest desigde Jesúsrecollit en l’evangeli sobre la unió dels seus seguidors:\n“Que siguin un com ho som nosaltres. Mentre era amb ells, jo els guardava en el teunom, els\nque m’has donat. He vetllat per ells i no se’n ha perdut ni un sol ” (Jn 17,11-12)\nCol·lectiu de DONES EN L’ ESGLÉSIA\n22 octubre 2013 al 22:51\nVaya… debe ser que los mas de 8.000 religiosos asesinados eran invencion de Franco…\n25 octubre 2013 al 9:45\nI el règim de Franco quans va fer fusilar ? i encara moltíssims encara no se sap on ni estan els seus cossos…\nEl perdó esa demana pel dos bàndols…\nJosep Maluquer Bonifaci diu:\n21 octubre 2013 al 13:26\nNo em cap al cap el que l’Esglèsia hagi de demanar perdó despres de la quantitat de religiosos assessinats sense cap mirament sols pel fet de ser-ho. Encara no he sentit cap veu demanant perdó a l’Església per aquests assessinats tan flagrans. Si algun clergue de la part alta o d’on sigui va fer alguna cosa mal feta que se’l condemni, pero els pobres sacerdot de poble, frares i monjes allà en els seus convents quin mal havien fet?….\n25 octubre 2013 al 9:48\nEl bisbe Casademont per dues vegades va demanar aquest perdó, només un bisbe i Montserrat ja ho va fer anteriorment i ara ho ha tornat afer tal com ara pots llegir en els diversos apartats del web. Ara veurem que diran els bisbes de la Tarraconensse els dies 30 i 31 d’aquest mes…\nMarc Antoni Adell i Cueva diu:\n16 octubre 2013 al 14:20\nIndependentment d’altres i encertades consideracions que es fan, jo hi veig un retorn descarat cap al nacionalcatolicisme franquista, del que els actuals governants de l’Estat no estan d’amagar-se’n. La prova evident la donaren les paraules del ministre de Justícia, en qualificar l’acte de “religioso”. Aleshores què hi feia ell allà -i altres autoritats del govern central i de la Generalitat- si la Constitució estableix que som un estat no confessional?\nHipocresia? Incoherència? Servilisme ideològic? Burla descarada a la ciutadania? Infracció flagrant de la Carta Magna? O què?\nMargarida Corominas diu:\n15 octubre 2013 al 23:54\nDoncs perquè l’esglesia és essencialment una estructura de poder mantinguda per l’alta jerarquía i on s’hi sumen una part dels fidels de base. En aquesta estructura de poder poc hi compte l’evageli i la biblia, l’espiritualitat i els valors.\nPerquè a l’esglesia hi ha a vegades falses morals que ofenen, no només la Intel·ligència sinó també la sensibilitat de moltes persones i que els porten a la indiferència i fins i tot al menyspreu.


Atlàntida: AVENTURA IRREPETIBLE\nCicloexcursió als embassaments de Susqueda-Sau-Susqueda amb Josep B. i Jaume D. La ruta comença arran d’aigua, s’enfila i baixa en trams intermitents, entra i surt per raconades de fullatge on no deu penetrar mai el sol, travessa túnels arbrosos de castanyers, avellaners, alzines, brucs, verns, lledoners. Pomes de pomera de bosc, rosegades per selvatgines. Castanyes com eriçons. Pedregars, sorrals, rierols d’aigua que salten de les canals entre cingleres. A cada clariana del camí costa de no aturar-nos a contemplar les vistes que no paren de sorprendre’ns. L’aigua embassada a baix, immòbil, fonda i misteriosa, sembla una massa de metall fos; els cingles a dalt, sagrats, inabastables, tocant el cel; i entremig la tofa de l’arbreda esponjosa que ens envolta de verdors primigènies.\nEn Jaume, que és de Pals, no para d’exclamar: «Quina riquesa! Quina reserva de vida! Quin mar d’aigua dolça!». La seva percepció economicista del paisatge em fa pensar en el seu conterrani de Llofriu, Josep Pla, quan se sentia fascinat per la bellesa del paisatge com a paisatge, però ho dissimulava manifestant interès per les collites, les vessanes i la producció agrícola. La bellesa d’aquests llacs artificials al cor de les Guilleries remet inevitablement a l’aridesa d’aquest país mediterrani que bé ha de fer l’agost sobrepoblant-se de turistes de platja i regant hortes, deveses, fruiterars i arrossars, abans d’abocar l’aigua del Ter al mar de l’Estartit.\nA cada nou replà del camí reapareix la massa líquida, immòbil, d’un verd fosc negrenc, pastós. A mesura que avancem s’enfonsa i s’eleva, entra i surt dels meandres, es va estrenyent al fons de les gorges, fins que a la capçalera, al peu de la presa de Sau, la travessem per un pont i reprenem l’ascensió cap a l’embassament de dalt. Dinem davant del caputxó del campanar que sobresurt al bell mig de l’aigua embassada, amb els cingles de Savassona de teló de fons i els de Tavertet i Rupit a l’esquena.\nA la tarda tornem a Susqueda repetint el camí, Ter avall sense Ter. El sol peta de biaix damunt la superfície de l’aigua que es trenca com un mirall en milers de petites ones formades pel vent que puja del congost. Quan arribem, el capvespre cau de sobte, però la llum de tarda es reanima tan bon punt sortim al Pasteral. Hem fet tota la ruta «sens veure persona nada». Ningú, absolutament ningú ni a peu ni a cavall ni a motor. Ni caminants ni pescadors ni caçadors ni cicloturistes. Quines solituds! Diu que la companyia elèctrica «conserva» en mal estat el camí perquè no hi passi gent. Estem cansats, però orgullosos de la feta.\nTant a l’anada com a la tornada, davant l’aparició espectral de l’església ruinosa de Querós a l’altra banda de l’embassament m’ha revingut un àlbum d’imatges de l’adolescència. Són de l’estada a l’hostal del Molí de Querós que vaig fer amb el pare a l’acabament d’un estiu com aquest, abans que els pantans existissin. Era una trobada d’oncles i cosins Bertrana. Tenien un petit salt d’aigua i una turbina que feia anar una serradora de rabassa de bruc. Convertien la rabassa en carracs de fer pipes de fumar i els exportaven a Dinamarca. La imatge dels deu o dotze «rabassaires» quan tornaven a entrada de fosc, descarregaven el sac de rabasses de bruc, els el pesaven i pagaven a tant el quilo, sopaven, bevien vi calent i es posaven a jugar a cartes, escopir i renegar, és la imatge més viva que me n’ha quedat. Al costat de la del pare tornant de caçar amb dues perdius penjades al sarró i la de l’oncle Pere posant encordes de pescar anguiles, aquí, en el meandre que feia el Ter al voltant d’aquest illot, davant l’església, un tros avall del pont que ara no veiem, colgat d’aigua.\nTota la família de la banda de la mare, els Bertrana, venim de les Guilleries profundes, colgades sota aquestes masses d’aigua que avui la meva memòria ha remogut, quan hi passava de cicloturista i que ara, de tornada de l’excursió, se’m tornen imatges retrobades, com sortides d’un negatiu de revelat de fotos. Les dedico amb gratitud als companys de l’aventura. Tan singular, que ja no repetirem. Tan plena, que no ens l’acabarem.


INDRETS D'ESCRIT AL BERGUEDÀ : d’abril 2015\nSANT CRISTÒFOL DE CAMPDEVÀNOL. RIPOLLÈS.\nVisitàvem Campdevànol i ens assabentàvem, si no estem equivocats, de l’existència de tres esglésies sota la advocació de Sant Cristòfol.\nEl poble de Campdevànol (3125 h el 2005) és de formació relativament moderna, tot i que ja s’esmenta el 890 (Campodavanali) en la consagració de Sant Pere de Ripoll.\nVa pertànyer a la dotació del monestir de Ripoll per donació del comte Guifre el Pelós, i formà part fins a la fi de l’Antic Règim de la baronia del monestir.\nLa consulta etimològica al diccionari Alcover-Moll ens dóna aquesta definició.: del llatí campo de Vandălo ‘camp del vàndal’. La documentació de l'alta edat mitjana presenta el nom d'aqueix poble amb totes aquestes formes: Campo Davandali (a. 969); Campo de Vanalo (a. 979); Campi de auanal (a. 1075); Campo auannali (a. 1081); Campo vandali (a. 1147).\nLes tres esglésies que han conservat la religiositat del poble de Campdevànol són: La primera, la més antiga i romànica, de la qual només resten unes ruïnes va ser dinamitada durant la Guerra Civil. És situada fora del poble. La segona, la “vella” és al costat del cementiri a dalt de tot del poble. El seu estat és deplorable, malgrat ésser un gran edifici. La tercera i més moderna dins el casc de la població és l’actual parròquia.\nEncara no estava acabada i ja se’n va adaptar una part per al culte. El 25 de juliol de 1890 fou inaugurada la nova construcció formada per una nau central i dues de laterals amb un petit campanar d’espadanya.\nL’any 1909 es construí un nou campanar. Es tractava d’una torre quadrada i octogonal acabada amb cúpula punxeguda. Després de la guerra es varen començar a veure esquerdes a la paret del campanar, ja sigui per defecte de construcció o com a conseqüència dels bombardejos del 1939. La nit del 28 de març de 1944 es va ensorrar la torra i va caure damunt de la teulada de la rectoria i d’una part de l’església.\nEl 24 de juny de 1944, l’arquitecte barceloní Josep M. Pericas presentà els plànols i el pressupost per la reconstrucció i aquestes obres duraren un any, fins que l’1 d’octubre de 1945 s’inaugurà el renovat temple.\nActualment llueix ufanosa en l’ampla plaça del bonic poble de Campdevànol.\nSANT ANTONI DE CAMPELLES. RIPOLLÈS.\nAcabada la nostra visita a Campelles i baixant cap a Ribes de Fresser passàvem altre cop el rètol que assenyalava un camí, millor dit una pista asfaltada i bastant estreta, que conduïa a l’ermita de Sant Antoni.\nAdelerats com de costum per conèixer indrets del nostre país visitàvem el lloc de Sant Antoni de Campelles.\nAl cap d’uns dos quilometres, potser encara no, arribaven a un bonic lloc dalt del petit cim (1272 m. alt.). Al voltant de l’ermita està muntada una zona d’esbarjo amb taules i bancs de fusta. Recordo l’espessa i còmode catifa d’herba que ens convidava a descansar.\nLa seva edificació es deu a una actuació immobiliària provocada per un bé moble: en Magí, fuster de Ribes, havia adquirit un quadre del Sant a un pintor francès i no sabia què fer-ne. Enderiat amb aquest problema, mossèn Jaume Bonada, rector de Dòrria, el 1661 va fer la prometença de bastir-li una capella si curava Teresa de Solanell, membre d’una notable família de Ribes. El resultat va ser que el 1665 es donava per construïda la capella amb l’impuls del mossèn i l’ajut de la víctima restablerta.\nDarrere la capella hi ha l'antiga casa dels ermitans; tingué una època daurada al llarg del segle XVIII, però decaigué amb les guerres carlines del XIX, es construí un nou edifici el 1916 que fou cremat durant la Guerra Civil i refet a partir de l’any 1944, tal com actualment la veiem.\nTant la capella, les dependències dels ermitans com l’altre edifici, guarden el mateix estil confonent-se les parets d’uns i altres.\nDestaca a un costat de la construcció, en el mur que podia ser l’absis pla, una torre campanar quadrada amb finestres al quatre costats.\nTambé a observar un pou que ens ofereix una bonica i curiosa imatge.\nA l’interior hi ha un retaule abarrocat, en bon estat de conservació.\nUn episodi ben conegut en aquestes valls entronca amb les tradicions de desaparicions i retorns d’imatges sagrades, com el que va protagonitzar, Francesc Barceló i Puig, àlies Xic de la Font, sobre la talla del sant aprofitant un dia de boira de finals de juliol de 1936. Ell mateix en va escriure la relació, en què s’exposen les dificultats que va haver de salvar en un estil que resulta familiar als lectors d’obres de devocions:\n“S’havia de vèncer la foscor, mal camí, matorrals, rocatam, i despistosa i llarga distància, i, cosa singular —per no dir miraculosa—, dec dir que a pesar de ser de talla la imatge de Sant Antoni més gran que de tamany natural, son pes feixuc i la meva avançada edat, vaig trobar-me a casa sens el més petit cansanci, com si hagués transportat quansevulga feix lleuger.” N’havia hagut de separar el nen Jesús; ho va amagar tot plegat a la seva casa “tapades amb palla” des de l’agost del 1936 fins al març de 1939. I els ribatans van recuperar-les amb sorpresa, franca alegria i satisfacció.”\nEn una vessant del punt més alt hi ha un monument, una pedra amb la cara d’en Felix Rodríguez de la Fuente.\nUns metres per dessota de l’església una petita construcció envoltada d’antenes ens recorda que som en temps moderns plegats de diferents mitjans de comunicació.\nLa panoràmica des del mirador és magnífica vèiem a la distancia gran quantitat de poble com: Pardines, Bruguera, Ventolà, Dòrria, etc., i Ribes de Fresser als nostre peus.\nSi he parlat de pobles les muntanyes que ens envolten també parlem de punts escoltats una i altre vegada com: Núria, el Taga, etc., i el pic més alt d’aquestes contrades el Puigmal.\nUna bell racó per visitar més pausadament i gaudir-ne malgrat no he sabut trobar gaire informació de la possible vinculació amb Felix Rodríguez de la Fuente.\nSANT VICENÇ DE PALMEROLA. LES LLOSSES. RIPOLLÈS.\nBuscàvem una església ens va aparèixer un castell i al seu costat, a llevant, l’església de Sant Vicenç de Palmerola. No era precisament el lloc ni l’església que buscaven però ningú deixa enrere un insospitat regalet. Per tant visitàvem a Palmerola la seva església sota l’advocació de Sant Vicenç.\nEl poble disseminat (8h.1991 i a 1095 m alt.), en procés de despoblament, és en un turó a l’oest del puig Verdolet (1 148 m), on s’alça la casa forta o castell de Palmerola, molt restaurats en època recent pel marquès de Palmerola.\nEn la consulta etimològica el diccionari Alcover-Moll ens dóna aquesta definició.: contracció de Palomerola, forma documentada en l'Acta de consagració de la Seu d'Urgell i que representa un diminutiu del llatí Palumbaria, “colomer”.\nLa parròquia de sant Vicenç de Palmerola és establerta adjacent al castell. Aquest era, encara, l’any 1227, una domus, o casa forta, sota els dominis dels senyors de la Portella, a cura d’uns castlans cognominats Palmerola. L’església existia ja al segle XII juntament amb aquest domus.\nLa història de l’església va unida a la del castell, i la seva parròquia fou incorporada a la corona l’any 1398 pel rei Martí I, L’Humà. L’any 1448 rebé com a sufragània l’antiga parròquia de Sant Julià de Vilacorba (o de Palmerola), i el terme d’ambdues passà, l’any 1956, del bisbat de Solsona al de Vic.\nDe l’antiga construcció romànica, que era d’una sola volta de canó seguit, només queden una part dels murs de migjorn i de ponent i una part de la volta, ja que l’absis rectangular actual i els additaments de la nau de tramuntana, amb el campanar i el porxo de l’atri, corresponen a obres més tardanes efectuades en diferents èpoques, que han modificat substancialment l’edificació originària. Tampoc s’hi entreveu cap element romànic, ja que el ull davant la façana de ponent tampoc no sembla d’aquesta època, mentre que el portal primitiu, obert a la façana de ponent resta tapiat.\nL’església com el conjunt del castell ha sofert una radical reconstrucció, en èpoques molt recents, que fa molt difícil, per no dir impossible, de destriar les parts originals de les restaurades, ni establir comparances tipològiques, o estructurals.\nDesgraciadament les obres de restauració han quedat incomplertes i l’abandó tant del castell com l’església i la masoveria és patent. Restes d’obra, restes de elements higiènics, queden a l’abast de qui tingui ganes de pujar fins el castell.\nDes del puig del Verdolet es domina una amplia panoràmica.\nSANT MARTÍ DE CAMPELLES. RIPOLLÈS.\nEn la nostra recerca d’esglésies i llocs del nostre país visitàvem el poble de Campelles.\nEl poble de Campelles (125 h 2009), al sector occidental del terme, es troba en uns extensos replans a la solana de la serra de la Llacuna, divisòria d’aigües del torrent de Prat de Jou amb el Rigard. Era un poble eminentment rural que modernament s’ha envoltat de cases de segona residència.\nLa consulta etimològica al diccionari Alcover-Moll ens dóna aquesta definició.: incerta. Sembla derivat de camp, però és estrany que tingui la forma pròpia dels femenins (campella); un derivat diminutiu normal de camp seria campell. Meyer-Lübke, Noms lloc Urg. 18, proposa una explicació possible: fixant-se en la forma Kampilias que apareix en l'Acta cons. Seu Urg. (segle IX), creu que podria tractar-se d'un antic campinya (cfr. cast. campiña) que seria tornat campilla per dissimilació i després campella per canvi de sufix. Cal regonèixer, però, que és poc probable aquest procés. Sembla més possible que es tracti d'un derivat de l'adjectiu campa («terra campa»).\nEl lloc de Campelles apareix documentat a partir de l’any 918 en una venda que Gamisà i la seva dona Virgília feren a Emma, abadessa del monestir de Sant Joan de les Abadesses, d’una casa amb cort i horta en el “locum que dicitur Engelados [...] infines de Ville Camplilias [...] in valle Petrariense...in comittaum Ceritanie”.\nNovament, l’any 922, l’abadessa Emma de Sant Joan comprà un mas dins el terme de “Campellicis”, topònim que el 981 tornà a aparèixer en una venda, amb el nom de “Campelias”. Durant el segles XI i XII , el topònim adoptà les formes dominants de “Campillas” o “Campeyles”.\nAl segle XVIII, la parròquia de Campelles formava, juntament amb Bruguera, una batllia real de ls sots-vegueria de Ribes.\nSón molt escasses les notícies sobre l’antiga església de Sant Martí de Campelles, que l’any 1035 fou cedida pel comte Guifré de Cerdanya al seu fill Guillem, juntament amb la de Santa Maria de Ribes. Diu el testament del comte Guifré que ningú no podrà construir-hi cap castell sense el consentiment dels comtes de Cerdanya.\nNo se’n tenen altres dades fins el segle XX, que fou edificada la nova església parroquial al solar que ocupava l’antiga.\nL’antiga església fou reformada i ampliada substancialment al final del segle XVIII, i en fou canviada l’orientació. L’altar, actualment és a tramuntana, i a la porta de l’edifici, a migdia, consta la data de 1799.\nDe l’edifici romànic de Sant Martí de Campelles es conserva una part del pany de paret de migdia, aprofitat com a base dels murs d’època moderna. Aquest pany del mur s’identifica per un aparell de petits carreus, tallats i disposats a la manera del romànic del segle XI.\nHom hi pot observar l’arrencada d’una finestra de mig punt i més a llevant, prop del portal actual, el muntant del que devia ser una porta lateral del temple.\nA l’altra banda del portal del segle XVIII hi ha encara un tros de mur romànic, i no s’hi veuen restes de cap altra obertura. La porta i la finestra són força baixes, és a dir, que el nivell original del sól devia ser força més baix que l’actual. L’absis d’aquest edifici del segle XI no s’ha conservat.\nSota les capelles laterals de llevant, si és que no es malmeté en les obres del segle XVIII o anteriorment, hi deu haver la fonamentació. Les restes conservades de l’església romànica de Sant Martí a Campelles corresponen segurament al temple esmentat l’any 1035.\nMalgrat tot i la desaparició del romànic anterior l’església té una bona aparença i està força ben cuidada. Més val haver l’actual que ruïnes informes de restes romàniques com desgraciadament observem en el territori.\nLa nau té un gran absis a la part contrària la porta. Està ben pintada i neta.\nDos antics bancs de fusta col·locats a la part final de l’església van cridar la nostra atenció. Així com la pica baptismal separada en un apartat tancat per una reixa a l’entrada del temple.\nCampelles un lloc preciós per viure i net com una patena.\nSANT LLORENÇ DE CAMPDEVÀNOL. RIPOLLÈS.\nVisitàvem l’església de Sant Llorenç de Campdevànol situada a la vall de la riera de Merlès, al vessant esquerra. El lloc és situat molt a prop de la carretera de Campdevànol a la Pobla de Lillet.\nLa parròquia de Sant Llorenç va ser la segona que s’originà en la reorganització religiosa de la vida de “Campo de Vanalo”, nom antic de Campdevànol, existent des de l’any 890, quan apareix esmentat en l’acta de consagració de Sant Pere de Ripoll.\nLa seva gestió parroquial consta a partir de l’any 1075, fet que indica l’existència amb anterioritat a aquesta data. En les llistes parroquials de la diòcesi de Vic dels segles XI i XII surt esmentada generalment “Sto. Laurencio de Campdavane”\nPertànyer des d’antic, al monestir de Santa Maria de Ripoll, possessió confirmada l’any 1260 en un breu del papa Alexandre IV. La jurisdicció del seu termr fou motiu de plet entre el bisbat de Vic i el monestir de Ripoll, que l’any 1312 fou sentenciat favorablement a aquest. Sembla que el domini d’aquest monestir sobre el terme parroquial es consolidà l’any 1367 amb la venda feta pel rei Pere III a favor del cenobi de Santa Maria de Ripoll.\nL’edifici original fou profundament reformat entre els anys 1671 i 1674. En aquella època possiblement hom modificà la porta d’entrada, bé que resta al lloc original, i també foren construïdes una capella a la cara sud, dues a la cara nord i la sagristia. La teulada es va fer amb arc apuntat, es recobrí le pedra dels interiors amb decoracions de guix i se suprimí l’absis.\nL’any 1868 li fou afegida com a sufragània l’antiga parròquia de Sant Quintí de Puig-rodon.\nFins la desaparició dels monjos de Ripoll l’any 1835, bona part d’aquetes terres restaren sota el domini senyorial de l’Almoiner del monestir. Els habitants pagaven censos i li feien serveis a través dels seus batlles de sac, els hereus del mas de la Riera.\nDurant la Guerra Civil les tropes republicanes van cremar part de la rectoria i van deixar l’església plena d’armament i municions, que posteriorment van retirar les tropes franquistes, les quals per evitar el perill d’aquesta actuació, van incendiar el temple. Així quedà destruïda la major part de la teulada i les parets de la cara oest i nord, així com la rectoria.\nL’any 1990 el bisbat de Vic va fer donació del recinte a la família Capdevila, que la rehabilità: acabà el campanar amb les arcuacions llombardes i plafons del segon pis, i la coberta a quatre aigües, conservà els murs de pedra i reedificà les parets oest i nord, així com la teulada i el sostre de la capella sud.\nDe la primitiva església de Sant Llorenç de Campdevànol resta , com a part romànica, el campanar i una part del murs que han quedat incorporats a la construcció original.\nEl campanar, de planta quadrada, és una torre de dos pisos d’alçada, separats per un fris d’arcuacions llombardes. Aquestes arcuacions i els plafons en el quals hi ha obertes les finestres són emmarcats per quatre lesenes angulars.\nL’aparell ha estat fet en carrerons ben tallats i escairats, disposats molt ordenadament en filades uniformes i regulars, amb l’aspecte característic de les obres tardanes del final del segle XI o de la primera meitat del XII, concebudes encara dins els models expressius de l’arquitectura llombarda.\nProcedent d’aquesta l’església el Museu Episcopal de Vic conserva des d’abans de l’any 1983 un encenser d’aram esmaltat.\nVeritablement gràcies a la darrera reconstrucció l’edifici ofereix una bella imatge, destacant el campanar ara cobert a quatre vessants. El lloc és fàcil de visitar i l’entorn respira pau.\nMARE DE DÉU DEL ROSER. QUERALBS. RIPOLLÈS\nEl dia que visitàvem el poble de Queralbs, estació del cremallera de Núria, primerament fotografiàvem i donàvem voltes per l’entorn de l’església romànica de Sant Jaume. Després passejàvem pels carrers del petit poble i a l’entrada del carrer Pla observàvem una indicació de l’existència de la capella del Roser.\nAl costat del bar vam veure l’edifici molt ben conservat i net. Està completament integrat amb les cases del carrer.\nCercava dades de la capella i només he trobat una simple indicació també destacada en un rètol al mateix carrer que ens diu que és una construcció del segle XVII.\nDestaca la porta d’entrada adovellada. Una finestra enreixada a cada costat i alçant els ulls un simple campanar de cadireta d’un ull que culmina l’edifici. Una petita campana omple l’espai buit del campanar. Al seu costat una representació en ceràmica de la Verge sota quina advocació pertany el nom de la capella.\nEn el blog de Goigs i Devocions Populars de Mn. Josep M. Viñolas trobo el goigs corresponents a la Verge del Roser del poble de Queralbs que acompanyo.\nI poca cosa més he sabut trobar de la capella del Roser del poble de Queralbs. Si alguna persona pot facilitar-me més dades gustosament els afegiré en aquesta pàgina.\nMARE DE DÉU DEL SERRAT. QUERALBS. RIPOLLÈS.\nVisitàvem el Serrat, un petit veïnat (25 h. 2009) que es troba situat a la cota dels 1300 m. d’altitud. Pertany al municipi de Queralbs i és situat a l’esquerra del Freser, damunt el poble de Fustanyà, a la parròquia del qual pertany.\nLa riera de Serrat, afluent del Freser per l’esquerra, neix als vessants sud-occidentals del puig de Balandrau i desemboca aigua avall de Fustanyà.\nEn la nostra consulta etimològica al diccionari Alcover-mol es dóna aquesta definició.: derivat de serra, art. 1.\nEl veïnat del Serrat, que s’havia pràcticament despoblat, és format per grup de cases, moltes de les quals han estat restaurades per l’estiueig. La notícia més antiga que hem trobat és de l’any 1467, quan dos “homines de Serrato” consten com a contribuents o feligresos de Sant Sadurní de Fustanyà, d’on depenia el lloc.\nL’any 1519 consta que aquí fou aixecada una torre de defensa, ara destruïda, a l’indret de can Bonada. Ni una sola notícia històrica s’ha pogut trobar de la capella del Remei, que presideix el nucli.\nLa nau fou ampliada i apujada al segle XVII.\nL’advocació a la Mare de Déu del Remei és documentada des de l’època de les festes del segle XIV, però no es popularitzà en els santuaris que hi ha dedicats fins els segles XV i XVI. Per tant, si aquesta capella és romànica, com sembla, l’advocació primitiva, que potser era simplement a la Mare de Déu, li devia ésser canviada aquests segles.\nSempre ha estat una simple capella a cura dels antics rectors de Fustanyà.\nL’església de consta d’una sola nau, coberta amb volta de canó apuntada i amb senyals d’haver estat sobrealçada, capçada a llevant per un absis semicircular lleugerament descentrat respecte a l’eix principal i molt més estret que la nau i cobert amb volta de quart d’esfera.\nNomés hi ha dues finestres de doble esqueixada, l’una descentrada a l’absis i l’altra al mur de migjorn.\nLa porta, amb arc adovellat, un ull de bou i el campanar de cadireta, de dos ulls, són a la façana de ponent, que és arrebossada.\nTos els murs, tant de l’absis com de la nau, són de maçoneria, a base de pedres molt ben col·locades, malgrat que no siguin fets de carrerons. La coberta de l’absis és de pissarra, igual que la nau. Totes dues es veuen sobrealçades.\nA l’interior els parament resten enguixats, llevat del de l’absis, que manté el mateix aparell de l’exterior, és a dir, amb lloses desiguals de maçoneria, de gruixària variable.\nTot i que l’absis es troba esquerdat, la resta té un bon estat de conservació.\nA desgrat de la rusticitat general de l’edifici, convé destacar l’estretor de l’absis en relació a la nau, que es repeteix en esglésies properes, les característiques constructives cal situar-lo dins el segle XII.\nCopio el que ens explica un rètol situat a l’entrada del poble:\nSERRAT: NUCLI TÍPIC DE MUNTANYA.\nSerrat és un poble que conserva tot l’encant d’un poble d’alta muntanya on no s’han realitzat noves edificacions que es desdiguin amb l’entorn natural rural d’aquesta part dels Pirineus. Fins als anys 40 no es va construir la carreta actual, per la qual cosa els habitants del Serrat es veien obligats a transportar les mercaderies amb animals. A totes les cases importants, s’hi feia el pa i per això encara es poden veure molts forns adossats a les cases.\nLa situació de Serrat, a 5 quilometres de Queralbs i de l’estació del cremallera de la Vall de Núria, fa que sigui un indret especial.\nL’encant de Serrat és el silenci, el fet de trobar-se en un lloc gairebé verge, però perfectament urbanitzat amb el carrers empedrats, amb fanals, clavegueram i aigua potable.\nPer enveja nostra el que anuncia el rètol és real.\nMARE DE DÉU DEL ROSER. LLES DE CERDANYA. BAIXA CERDANYA\nPujàvem fins a Lles de Cerdanya. Les terres del municipi tanquen amb la frontera andorrana. I una vegada tornada a veure l’església de Sant Pere demanaven per conèixer la capella del Roser o també anomenada del Benefici. Envoltada per les cases del poble visitàvem dita capella.\nEn la consulta etimològica al diccionari Alcover-Moll ens dóna aquesta definició.: probablement pre-romana. En els documents de la baixa llatinitat apareix escrit Lercio. Segurament cal relacionar-lo amb el topònim Lles de l'Urgellet i amb el Lleers de la Parròquia de Ripoll.\nEl terme municipal de Lles de Cerdanya és el més extens de la Cerdanya, després de l’annexió el 1966 de l’antic terme de Músser i Arànser. Situat al Baridà, el municipi s’estén des de la línia de crestes dels Pirineus axials fins al Segre. El seu límit N és frontera amb Andorra i en un petit sector al NE, des de la Portella Blanca d’Andorra (2517 m) al pic de Calm Colomer (2 869 m) de la serra de l’Esquella, és partió amb l’Alta Cerdanya.\nEl terme és poblat des de molt antic. En l’acta de consagració de la catedral d’Urgell s’esmenten les parròquies de Músser (Munciar), Arànser (Aransar), Travesseres ( Traverseras) i Lles (Lesse). Dins l’antic comtat de Cerdanya, el territori que constitueix el terme actual era al límit amb les terres pertanyents al vescomtat de Castellbò.\nLa capella del Roser és un edifici de planta rectangular d'una sola nau coberta amb volta de canó i teulada a dues aigües. Al mur est hi ha un cos afegit que correspon a la sagristia.\nAl mur de migjorn està situada la porta, d'arc de mig punt, dovellada, i un rosetó també dovellat.\nEl campanar és petit i d'espadanya amb un únic ull. A l'interior, les parets són enguixades i pintades. Crist en Majestat esculpit sobre un bloc de pedra en forma de creu.\nLa capella del Roser està catalogada com a Bé Cultural d’Interès Local.\nÉs molt agradable voltar pels carrers del poble de Lles que fa uns anys era pràcticament despoblat i l’auge de la segona residència l’ha retornat a la vida.\nFotografia: M: Rosa Planell Grau.\nSANT SADURNÍ DE FUSTANYÀ. QUERALBS. RIPOLLÈS.\nVisitàvem l’església sota l’advocació de Sant Sadurní del poble de Fustanyà, (13h. 2009) situat en el municipi de Queralbs. Fustanyà es troba al vessant del pic de Roques Blanques, enlairat a mà esquerra del riu Freser, aigua amunt del seu aiguabarreig amb la riera del Serrat.\nUna estreta carretera asfaltada ens hi porta des del gran revolt que ens duu a Queralbs. El petit nucli que centra el veïnat el formen el gran mas Fustanyà, diversos annexes i l’església que té sota seu a poca distància.\nConsultat el diccionari Alcover-Moll ens dóna aquesta definició.: Fustenyà: segons Meyer-Lübke Noms lloch Urg. 29, derivat del nom propi llatí Fustanius. En els documents més antics apareix escrit Fustiniano (a. 819) i Faustiniano (a. 1163), i sembla que ha d'esser derivat del llatí Faustinus (cf. Balari Oríg. 9, i Aebischer Topon. 92-93).\nEl lloc de Fustanyà és esmentat a l’acta de consagració de la catedral d’Urgell de l’any 839, amb el nom de “Fustiniano”, bé que el primer esment fiable és el de l’acta de consagració de l’església de Queralbs, del 978, en la qual es diu que la nova església de Queralbs ha estat fundada i queda sota la subjecció de l’església de Sant Sadurní, “nuncupata Fustiniano” , que era per tant, la primera i més antiga parròquia del terme actual de Queralbs.\nEl nom de “Fustiniano” ha fet suposar als etimologistes que podria derivar d’una primitiva vil·la romana establerta aquí en l’època de la romanització, per algun “Fustinianus”. Aquest hipòtesis podria tenir una ceta versemblança si és cert que en una antiga explotació de coure sota el salt del Sastr, al camí de Queralbs a Núria, aparegueren dues escodes (martells grossos) i material atribuïble a l’època romana.\nL’any 1103 al lloc de Fustanyà tenia béns el monestir de Sant Martí de Canigó, fruit segurament, d’alguna donació dels comtes de Cerdanya, senyors primitius del lloc, que tingué sempre una història unida a la de Queralbs, d’on esdevingué pràcticament sufragània a partir del segle XV. Més tard tornar a tenir rector propi.\nL’església actual va fou enguijada el segle XVI, i hom devia modificar la finestra del mur de ponent , que fou convertida en un òcul. També és probable que fos erigit o modificat el campanar d’espadanya, ampliat vers la nau i cobert amb un acabament piramidal de llosetes de pissarra. El temple també degué ésser enguixat i decorat interiorment, segons es dedueix per la data de 1508 que figura al costat de la llegenda PULCHRA UT LUNA ELECTA UT SOL, escrita a l’arc que relliga el tester de l’absis amb la nau, dedicada, evidentment, a la Mare de Déu.\nInteriorment l’església té dues capelles d’arc rodó, obertes al gruix del mur, a manera d’inici del transsepte.\nL’església ha esta objecte de restauració per part de la Diputació de Girona que li ha afegit al mur de migjorn, un atri o cobert amb bigues de fusta, similar al que devia tenir segles enrere. Els forats antics han estat utilitzats per a col·locar-hi les noves bigues.\nÉs una construcció de nau única, coberta amb volta de canó apuntada. Presenta un arc triomfal i un absis semicircular molt més petit que la nau, orientat a llevant que a l'exterior mostra un fris sostingut per mènsules. Arran de l'arc triomfal, la nau presenta, a banda i banda, dos grans nínxols, com un rudiment de creuer.\nOrientada a llevant, té la porta al costat de migjorn, està formada per tres arcs en gradació i conserva la ferramenta original.\nExteriorment, la façana principal és sens dubte la de migdia, mur lateral que dóna sobre la terrassa que serveix de cementiri i que domina la vall. Té la forma d'un rectangle apaïsat amb tretze filades de bons carreus, coronat per una cornisa en forma de gola senzilla, de quart de canya. A la base, hi ha un sòcol, unit al parament per un pla inclinat a bisell. S'hi obre al portal, format per tres arquivoltes en gradació. En el mateix mur hi ha una finestra que correspon al nínxol que consideràvem com un rudimentari transsepte.\nAl damunt del nivell de la porta, vuit forats, rítmicament distribuïts, indiquen que hi hagué un nàrtex de fusta protegint l'entrada de gairebé tota l'amplada de la façana, que ha estat restituït en la restauració.\nSobre el peu de la nau s'aixeca el campanar de torre de coberta piramidal que possiblement és fruit d'una transformació de l'original d'espadanya.\nUn dels elements interessants de l’església és la ferramenta de la portalada d’entrada. La decoració realitzada amb ferro forjat i distribuïda en els dos batents amb una composició molt original\nAl realitzar les obres va rebaixar-se el terra i va descobrir-se un antic cementiri medieval amb tombes de lloses. També es troba fragments de ceràmica.\ni com a colofó unes paraules del mossèn, que amablement ens permeté veure l’interior i que lliguem en la descripció del cartell informatiu.\nCom sempre diem: Hi ha tantes coses per admirar en la nostra Catalunya, val la pena conèixer-les.\nSANT QUINTÍ DE PUIG-RODON. CAMPDEVÀNOL. RIPOLLÈS.\nAquest cop pel Ripollès també vam haver de fer una part de la ruta a peu. Sort que les persones a càrrec del Càmping van saber indicar-nos el camí. Primerament per una pista de terra en pèsimes condicions fins arribar a una cadena on vam aparcar el cotxe. Continuarem després per un caminoi que al cap de poca estona (un quart d’hora) ens porta a les envistes de la casa i l’església de Sant Quintí de Puig-Rodon.\nVisitàvem l’església de sant Quintí, (dita popularment Sant Quentí), millor dit les restes de l’església, situada dins el mateix edifici de la rectoria també en estat ruïnós.\nEn la consulta etimològica el diccionari Alcover-Moll ens dóna aquesta definició.: de Puig rodon a Puig redon: del llatí vg. pŏdĭu rotŭndu, ‘muntanya rodona’.\nL’antiga parròquia de Sant Quintí de Puig-rodon fou en altres temps una parròquia dependent del comtat de Besalú, la qual a l’any 1096, primera data en que apareix esmentada, fou donada a l monestir de SantaMaria de Ripoll pel comte Bernat II de Besalú i integrada al domini de la baronia del monestir. El 29 d’octubre de 1367, el rei Pere III vengué a l’abat del monestir la jurisdicció de la parròquia.\nEn les primitives llistes de parròquies de la diòcesi de Vic dels segles XI i XII, aquesta església apareix esmentada amb el nom de “Sto. Quintino de Puig redon”, “de Puy redon” o “de Pug rotundo”\nEl terme parroquial ha estat sempre un lloc poc poblat, malgrat tenir annexionat el terme d’Auira, a partir del segle XV. D’ençà de 1868, l’església parroquial de Sant Quintí de Puig-rodon fou convertida en sufragània de la de Sant Llorenç de Campdevànol.\nL’edifici romànic queda amagat per la construcció de la rectoria, afegida a les cares de llevant i de migjorn. Constata d’una nau, coberta amb volta de canó seguit, amb un arc de reforç i un absis semicircular, cobert amb volta de quart d’esfera, amb una única finestra al centre de l’absis.\nLa planta de l’absis, vista des de l’interior, presenta ostensiblement forma de ferradura. L’únic element decoratiu és constituït per un fris amb dent de serra fet amb pedra tosca, sota el ràfec de l’absis. Tot i que la vegetació cobreix la teulada, s’hi entreveuen les lloses de la seva coberta.\nEl campanar i la façana de ponent queden totalment tapats.\nCuriosament, l’absis es troba totalment orientat de cara a tramuntana, tal com succeeix a la veïna església de la Tremolosa, situada a l’altre vessant de la serra de Sant Marc.\nA l’interior, tant els murs com les voltes es troben enguixats i s’hi veuen fragments de pintura.\nPel que fa a l’exterior, només és visible una part de l’absis. El seu aparell és format per carreuons simplement escairats, ben posats i travats, col·locats en filades poc uniformes i irregulars.\nL’esta general d’abandonament pot causar l’esfondrament de la volta, ja deformada.\nL’estructura de l’església correspon a una obra rural, realitzada sense gaires ambicions. l’aparell absidal presenta un aspecte força descurat, que podria fer pensar en una datació reculada, la qual és contradiu, però, amb el fris de pedra tosca i la seva senzilla motllura, que fa que calgui situar la seva construcció dins el segle XII, com a obra rústega i poc acurada tècnicament.\nAixí ens ho descriu “Catalunya Romànica” fa trenta anys. Malgrat tot l’església, molt deteriorada, és manté dempeus. Quant temps si mantindrà és una altra història.\nEl lloc és bucòlic a més poder. L’església, un mas, prats i muntanyes. Un indret adequat per pensar i descansar del món modern.\nMARE DE DÉU DEL ROSER. LLES DE CERDANYA. BAIXA CER...\nSANT PERE D’AÜIRA. CAMPDEVÀNOL. RIPOLLÈS.\nSANT JORDI DE LLOBERES. GAIÀ. BAGES.


El regateig del lloguer als comerços de barri s’imposa davant el desemparament polític\nAlguns comerciants expliquen com han estat les negociacions amb els propietaris per arribar a alguna mena de pacte\nEls negocis de barri han mogut l’única fitxa que se’ls ha permès moure. En una situació fràgil per la desaparició generalitzada dels ingressos i sense marge de moviment, a l’expectativa de les decisions polítiques en matèria d’ajudes al sector, els petits comerciants s’han vist abocats a pressionar l’únic agent mínimament pròxim que els quedava amb possibilitat d’alleugerir-los la càrrega que els separa d’un possible tancament: els propietaris dels locals on treballen. Així, centenars d’autònoms i petits empresaris han hagut de protagonitzar les últimes setmanes escenes de regateig amb els amos dels immobles per aconseguir alguna mena de cessió en l’abonament habitual del lloguer. Segons apunten col·lectius de comerciants de diversos punts de Barcelona a aquest diari, molts propietaris han acabat fent el pas i s’han fet càrrec de la situació, solidaritzant-se amb els llogaters.\nAixí i tot, la repartició de la generositat dels propietaris –o la possibilitat de ser-ho– ha estat desigual en el territori. En alguns casos, com l’Eix Gran de Gràcia, s’han detectat “un bon nombre de locals” que han barrejat diverses propostes per ajudar a treure la soga al coll de les botigues del barri, apunta la tècnica i dinamitzadora Marta del Castillo. Entre els 85 negocis associats de l’eix, s’han trobat casos tant de perdonar la totalitat de les mensualitats, com de reduir-la parcialment o d’aplicar-hi una moratòria – els llogaters tornarien els diners, de manera prorratejada, quan comenci a recuperar-se l’activitat. “La rebaixa del preu del lloguer, com a mínim a la meitat, és la mesura que més s’està repetint”, detalla la representant de l’ens gracienc. En aquest sentit, agraeix als propietaris aquest gest perquè “facilitarà que puguin tornar més comerços”.\nDel Raval al Poblenou\nA Sant Andreu, de fet, va ser el primer punt de la ciutat on es va saber que alguns propietaris de locals comercials havien escrit als seus llogaters, sense petició prèvia, per anunciar-los que no els cobrarien el lloguer d’abril. Ara, amb el pas dels dies, hi ha una radiografia més clara, gràcies a les dades de la fundació Barcelona Comerç a què ha tingut accés el TOT Barcelona. Dels 20 comerços que han volgut explicar la seva situació a l’Eix Sant Andreu, 3 s’han estalviar pagar la mensualitat, 7 tindran una reducció de la quota del 50%, 7 es beneficiaran d’una moratòria i 3 s’han trobat, per contra, amb una negativa inamovible per part dels amos dels locals.\nA l’Eix Mandri (Sant Gervasi-la Bonanova) les dades són menys optimistes. Dels 16 comerços que han fet públic el seu cas, només 3 tenen confirmada una moratòria i 2 més estan negociant. La resta haurà de seguir afrontant el lloguer com de normal. A l’eix comercial Cor d’Horta, en canvi, són 25 els negocis que han pactat una reducció del 50% del preu del lloguer durant el període de confinament. A cinc establiments els aplicaran una moratòria i a tres els han perdonat íntegrament l’abonament d’una mensualitat, ara per ara. En canvi, a quatre comerços els han advertit que si no paguen, hauran de marxar del local que ocupen.\nEl portaveu de l’Eix Comercial Raval, Jordi Bordas, també assegura que “la immensa majoria de socis estan arribant a acords amb els propietaris. Especialment, pel que fa a condonacions d’entre el 30% i el 50% del lloguer”. I en el mateix sentit, el president de l’Eix Comercial Poblenou, Miguel López, assegura que li han arribat casos de tota mena, però que “els primers a apropar-se als comerciants i dir-los “ep, no et preocupis, no paguis, ja en parlarem” ha estat gent del barri amb un o dos locals”. A més, concreta que dels 180 socis amb què compta el seu ens, “només quinze” s’han sumat a la crida de l’associació per rescatar aquells que s’han quedat sense cap pacte pel lloguer tot i necessitar-ho. “Hem buscat advocats i els intentarem trobar una solució col·lectiva”, promet López.\nEl decret espanyol només preveu ajuts per als habitatges\nTots aquests eixos han recollit la resposta dels propietaris de locals després d’haver-los dirigit una carta model que Barcelona Comerç va posar al servei de les 24 associacions comercials que apleguen. En el text, es recordava la situació d’extrema necessitat dels autònoms i el petit comerç arran de la crisi del coronavirus i s’apel·lava a la bona voluntat dels amos dels locals. Que, de fet, aquesta ha estat l’única opció que els ha quedat als comerciants. El decret del govern espanyol impulsat durant l’estat d’alarma que regula les mesures d’urgència al voltant dels lloguers –el Reial Decret Llei 11/2020– només planteja ajudes concretes als habitatges. Pel que fa als locals comercials, es planteja una moratòria de tres mesos en les hipoteques i no en els lloguers.\nDavant aquesta realitat, molts comerços que no han comptat amb una bona predisposició dels propietaris s’estan plantejant tancar definitivament. “Cada vegada és més clar. Nosaltres ja comptem que entre un 30% i un 40% dels negocis no tornaran a obrir”, apunta la gerent de l’eix comercial Cor d’Horta, Raquel Júlvez.\nEstira-i-arronsa: el cas d’un veterinari del Raval\nPer evitar tancar, alguns han recorregut a l’única sortida que els quedava: negar-se a pagar el lloguer. Són pocs, però convençuts. Un d’aquests comerciants és l’Eduard Poblet, que regenta des del 1988 el veterinari i comerç d’alimentació Casa del perro, al Raval. Ell no ha tingut obligació de tancar durant el confinament, però “la davallada de clients ha estat molt bèstia”, comenta. Els primers dies de l’estat de l’alarma, obria durant el matí. En veure que era inútil, que no hi passava ningú, va centrar-se a atendre únicament urgències i treballar en moments puntuals per abastir de menjar per a animals els clients habituals. “Els ingressos han baixat en picat”, insisteix.\nArribats a aquest punt, va intentar negociar un pacte amb la propietat a través de l’administradora de finques. Va enviar una primera carta avisant de la situació i li van donar una resposta “molt genèrica, sense fer gaire cas i evitant oferir res”, diu. Va enviar una segona missiva i ja ni tan sols li van respondre, apunta. Però tot canviaria aviat, segons explica Poblet: “Al final em van cobrar el mes i jo em vaig negar, el vaig tornar. Llavors sí que es van posar en contacte amb mi”. Aquest veterinari del Raval es va afegir a la vaga de lloguers que s’ha impulsat a nivell estatal com a resposta a la situació de crisi i la resposta dels amos del local va ser, finalment, iniciar una negociació. “Ara estem en un moment d’acostament, ho estem acabant de tancar. Però sembla que aquests mesos els pagaré més endavant a poc a poc”, clou Poblet.\nHaver de recórrer als estalvis\nMenys sort ha tingut Ana Medrano. Aquesta petita comerciant té tres locals: un magatzem, una botiga i un centre de perruqueria i tractament d’ungles. La botiga, ubicada al carrer Gran de Sant Andreu, és l’establiment amb un lloguer més car. Paga 3.000 euros al mes. Quan va comentar-li al seu propietari la situació, l’home li va respondre que no tenia res a fer, que ell també tenia una hipoteca de la qual fer-se càrrec i que no en faria cap mena de reducció. Amb el centre de perruqueria, que li costa 1.500 euros al mes, li va passar el mateix. “Però aquí ja no em van donar cap explicació, simplement s’hi van negar”, expressa Medrano.\nFinalment, però, ha aconseguit una petita victòria. Al magatzem, que té llogat per un miler d’euros, ha pactat una reducció del 50% de la mensualitat mentre duri l’afectació. És a dir, que en total li ha quedat únicament una rebaixa del 9% del que paga de lloguers cada mes. Ella, de moment, assegura que tira endavant gràcies al coixí d’estalvis que havia fet abans de la crisi del coronavirus, però recorda que això no és infinit, ben al contrari.\nTambé ho veu negre el president de la Unió de comerciants del Passeig de Fabra i Puig, Jordi Navarro: “De moment, res. No tinc ningú dels socis que ens hagi transmès que els han resolt el problema del lloguer”.\nAlgunes veus, però, recorden que les disputes amb el preu del metre quadrat a Barcelona no és un problema que vingui de nou. “El lloguer és i ha estat sempre el principal escull per començar i mantenir un negoci a Barcelona”, resumeix Marta del Castillo. La crisi del coronavirus ha estat el toc de gràcia.\nBarri de la Vila de Gràcia Barri de Vilapicina i la Torre Llobeta Barri del Poblenou Barri del Raval Petit comerç Sant Andreu


La dispensació de mascaretes a farmàcies, interrompuda per la caiguda del sistema informàtic | RTVVilafranca\nLa dispensació de mascaretes a farmàcies, interrompuda per la caiguda del sistema informàtic\nA primera hora, el repartiment s’ha iniciat sense problemes però en qüestió de mitja hora el sistema informàtic de recepta electrònica ha col·lapsat.\nAquest dilluns 20 d’abril és el primer dia que les farmàcies catalanes començaven la distribució del primer milió i mig de mascaretes de la partida de 14 milions anunciada pel govern de la Generalitat. A primera hora, el repartiment s’ha iniciat sense problemes però en qüestió de mitja hora el sistema informàtic ha col·lapsat i s’ha hagut d’aturar la dispensació, no només de mascaretes sinó també de tots els medicaments amb recepta electrònica.\nOriol Amadó és el responsable de la farmàcia Amadó i ho comentava aquest matí poc abans de les 11.\nA Vilafranca del Penedès, com a la resta de Catalunya, cada farmàcia ha rebut 450 mascaretes que estan preparades per a ser distribuïdes però no es podrà fer fins que el sistema informàtic funcioni.\nLes farmàcies han fet una crida a la responsabilitat ciutadana per evitar aglomeracions i el col·lapse del sistema i demanen que es prioritzi la població més vulnerable perquè accedeixi primer a les mascaretes.\nCada ciutadà té assignada una màscara gratuïta amb la seva targeta sanitària, a través del sistema de recepta electrònica del CatSalut. Amb aquest sistema, les farmàcies portaran un control informàtic de totes les mascaretes que reparteixin i la Generalitat les anirà reposant a mesura que es vagin esgotant. Les següents que s’hagin d’adquirir per aquesta via costaran 76 cèntims.\nJordi Miralles és el responsable de la farmàcia Miralles.\nLes mascaretes que es reparteixen són quirúrgiques de la classe 2, amb tres capes més filtració de fluids, capaces de retenir les partícules en sortida. És a dir, dissenyades perquè qui les porti no encomani, però no per evitar contagiar-se.\ncoronavirus, Farmàcia Amadó, Farmàcia Miralles, farmàcies, Jordi Miralles, mascaretes, Oriol Amadó\nEs manté estable l’ingrés de malalts covid als centres sanitaris de l’Alt Penedès i Garraf\nEs manté el baix nivell de pressió hospitalària a l’Alt Penedès i Garraf per coronavirus\nEs manté a zero el registre d’ingressats per coronavirus a l’hospital de Vilafranca


Casal Calassanç 1976: Homilia del diumenge 17/06/2012 del P. Josep Mª Balcells\nHomilia del diumenge 17/06/2012 del P. Josep Mª Balcells\nOH, LA VIDA, TOTA VIDA!\nPer encetar aquest comentari dominical he d’anar -i m’agrada anar-hi- a les fonts mateixes de tota vida. Moments d’inusual solemnitat: dia a dia es va descabdellant tota la Creació. I és una meravella nova a cada estrenada aparició a la terra i al cel... I és el mateix Creador nogensmenys qui en queda encisat. Déu és poeta. Poesia, etimològicament és creació. Ja està tot dit i descobert: darrere de cada cosa nova hi ha tot un misteri, a quin més gran! Estem als albors del Gènesi...\n“Déu digué: Que la terra produeixi vegetació, herbes que facin llavor i arbres de tota mena, que donin fruit amb la seva llavor, per tota la terra. I va ser així. La terra produí la vegetació, les herbes de tota mena que fan la seva llavor i els arbres de tota mena que donen fruit amb la seva llavor. Déu veié que tot això era bo. Hi hagué un vespre i un matí, i fou el tercer dia”.\nJesús era poeta. No en tinc cap dubte. El mestre era itinerant. Avesat a camps i camins, a viure i sentir la natura. No pot ser que fos indiferent a la vida, a tota vida. A contemplar-la i a estimar-la en les seves més petites manifestacions. Podríem resseguir passatges i passatges dels evangelis i hi descobriríem el seu amor a la verdor en què, a cada primavera anticipada veia com els camps, abans secarrals, anaven vestint-se de vida, tímida al principi, més esponerosa després. Emblemàticament, agafem a les darreries del capítol sisè de Mateu: “No us preocupeu per la vostra vida... Mireu els ocells del cel... Fixeu-vos com creixen les flors del camp. No treballen ni filen, però us asseguro que ni Salomó, amb tota la seva magnificència, no anava vestit com cap d’elles. I, si l’herba del camp, que avui és i demà la tiren al foc, Déu la vesteix així... El vostre Pare celestial ja sap prou que en teniu necessitat. Vosaltres busqueu primer el Regne de Déu i fer el que Ell vol, i tot això us ho donarà de més a més”.\nQuantes contemplacions de la natura no hi ha darrere aquest evangeli d’avui, revestit mínimament de paràbola. Palestina al seu temps no era pas cap paradís exuberant. Escassejava l’aigua i el paisatge tenia el color terral de la nostra Segarra, abans que apunti el gra amb la seva verdor tan pura. Els cereals, sobretot els bladars, eren visió acostumada a Jesús i els dotze. Veure com sembraven, veure la sega eren imatges sovintejades. Però on troba la grandesa, la poesia, aquesta paràbola, és en la lenta però joiosa creixença del gra. Tot un misteri i tot un miracle -que deia Agustí-, i tot a vista de tothom qui sap veure, mirar i contemplar el que es manifesta a ulls dels que tenen sensibilitats apreses, que saben trobar bellesa i meravella on s’hi amaga, on hi fa l’ullet. De la paràbola en queden gairebé al marge sembrador i segador. Tot queda concentrat en només el misteri de la creixença del que germina i fa el cicle de la vida, creixença vetllada misteriosament per la presència activa de Déu, vida i imatge del Regne de Déu a la vegada. L’home desapareix en pic sembrada la llavor i no tornarà a escena fins que les messes estiguin per segar... En l’entremig hi ha un misteri de vida amagat, intuït, valorat pels observadors, pels que veuen “més”, pels que saben què passa soterradament. Posada la primera llavor-vida, l’home ja surt d’escena i deixa obrar a la natura, a Déu, a la vida. No sap com, i, ni que ho sabés, no hi afegiria res de treball, res de res. És l’hora de Déu, l’hora de la natura, és l’hora de la mateixa vida. No diu la paràbola que el Regne de Déu s’assembla, sinó que “passa” com en el cicle de la creixença. Fora segones persones, deixeu el camp lliure... Déu està actuant. Només espai per a la meravella. “I Déu veié que tot era bo”. És la satisfacció de l’obra ben feta, ben acabada. Cada gra ¡una vida, única, irrepetible, singular! Acostumem a veure camps, conjunts... Déu veu cada gra, l’estima per ell mateix. ¿Un luxe? Què va! Per a Déu tot és singular. Déu et veu tot tu amb les teves singularitats. “Déu estima tot el que ha creat. I a més, entranyablement”. Déu té cura de cada cabell del cap. El mirar de Déu privilegia el que mira. En el focus de l’atenció divina només hi ets tu. Si diu que al camp de la sembrada li passa com a la Regne de Déu, vol dir que per a Ell i, per tant, per a mi, tot el Regne de Déu es juga amb mi. Com és possible? Així és! Quina dignitat que se m’ofereix, quina oportunitat més indeclinable. Jo sóc protagonista juntament amb Déu del meu germinar, de l’apuntar del bri, del creixement de la tija, del formar-se a poc a poc de l’espiga, d’omplir-se cada gra, del colltòrcer-se del pes, de donar el major percentatge de grà possible. La pujada del Regne: granar des de gairebé res. Bonança d’arrelament, sol, pluja, vent i oreig, apuntar tremolós, envigoriment, fer-se plenitud d’espiga. Quin granar, quin granar del Regne..! En tu, en mi a amistat entrellaçada: tu per a mi, jo per a tu...\nNo sap, qui ho viu, com s’esdevé el miracle – no sap el com de tot plegat. Però n’és espectador en el millor dels casos; n’és meravellat “acompanyador”; veu -millor el somia, perquè la poesia només es pot somiar- veu tot el meravellós procés. En la seva vida s’acompleix allò del salm: “Encomana al Senyor els teus camins, confia en Ell, deixa’l fer”. Què n’és de gran aquest deixar-li pas, deixar que sigui ell qui faci, sense posar-li entrebancs! Què bé, què gran, què esplèndid, si sabéssim deixar que Ell portés la iniciativa del coronament de la nostra pròpia vida! Deixant-lo fer, aquí hi ha tota la força de la meva col·laboració. Els dos tots a una, quina meravella! Deia Jesús que “el meu Pare continua treballant, i jo també treballo. Us ben asseguro que el Fill no pot fer res pel seu compte, fora d’allò que veu fer al Pare. Allò que fa el Pare, ho fa igualment el Fill. El Pare estima el Fill i li mostra tot el que fa. I encara li mostrarà obres més grans que aquestes i en quedareu meravellats”. Déu es presenta com a Pare dels vivents, del qui dóna vida i la dóna a desdir. La creació per definició sempre és continuada, és un anar-se fent, és un procés i un progrés... “Deixa’m fer-te!”\nTrobo aquesta paràbola una preciositat. Cap més evangelista la reporta. Hi ha com unes variants en què hi juga el tipus de terreny on cau la llavor, o bé n’hi ha una altra on el diable s’interfereix i dóna lloc a la creixença de la cogula. Aquí només es té en compte l’acció desconeguda, misteriosa de Déu que fa créixer tota vida. Ell n’és el creador i nosaltres només hem de fer que Ell actuï amb total llibertat. En aquesta paràbola es veu com actua la Paraula, que és la llavor, i la Paraula és el Regne que s’obre pas: apunta, verdeja, rosseja, i es fa digna de la sega amb plenitud. Poca cosa ha de fer l’home. Sembra, i deixa pas a l’acció de Déu: Ara, deixeu-me sol, estic creant; respecteu la meva acció. Tot ho portaré feliçment a terme! Déu en sap més que cap de nosaltres. “Segons fora; estem rodant!”\nÉs el procés de la Paraula, que se’ns escapa; que va desgranant tota la seva potencialitat. I és misteriosa. Hi és, però no es veu. Tot procés és lent, continuat, és una obra de creació, partint del quasi no res.\nLa vida és una llavor sembrada, és una crida a fer-se, a omplir-se de densitats; és una potencialitat en acció. Esdevé: preciosa paraula! Les vides no són, esdevenen, pugnen per arribar a ser-més, tot està marcat per una creixença possible, desitjable, per un transcendir-se. Què n’és de pobre escanyar la vida, quan pot donar tant de si!\nSempre m’ha embadalit i entusiasmat veure com la natura es fa ella sola: quina bellesa, quina harmonia, quin goig de veure-la fer-se sens treva, sens parar... Em ve el record de “Paraules per a Júlia”: “Tu no pots tornar enrere / perquè la vida ja t’empeny. La vida és bella, ja ho veuràs / com, malgrat tot, / tindràs amics, tindràs amor. El teu destí rau en els altres / el teu futur és la teva pròpia vida, / la teva dignitat és la de tothom. Altres esperen que resisteixis / que els ajudi la teva alegria / la teva cançó entre les seves cançons. Llavors, sempre recorda / allò que un dia vaig escriure / pensant en tu com ara hi penso. Mai no et deixis vèncer ni et facis / a un costat en el camí, mai no diguis / no puc més i aquí em quedo. La vida és bella, ja ho veuràs / com, malgrat tot, / tindràs amics, tindràs amor... (José Agustín Goytisolo) “La bona vida” d’Àlex Rovira. Ara llibres.\nDiumenge XI de durant l’any, 17 de juny de 2012. Barcelona\nPublicat per casal calassans a 5:20\nEtiquetes de comentaris: Homilia 17/06/2012