Els orígens d'Ignacio Garriga, el diputat català de Vox\nQui és i d'on ve el portaveu de Vox a Catalunya? CRÍTIC revela els orígens familiars i posa la lupa sobre la seva activitat política abans d'entrar al Congrés\nIgnacio Garriga, en un míting a Badalona el 2018 / ACN\nÉs negre, però participa activament en xerrades i col·loquis amb blancs supremacistes que als estadis de futbol criden “Negros no, España no es un zoo“. Es declara nacionalista espanyol i l’emociona escoltar els seus líders Santiago Abascal i Javier Ortega Smith-Molina recitant el brindis als Terços de Flandes del personatge de Marquina anomenat Diego Acuña de Carvajal, però oblida que per les seves venes corre sang d’una família nacionalista flamenca, d’aquells que els van derrotar. Ignacio Garriga va aconseguir la seva acta de diputat al Congrés com a cap de llista de Vox a Barcelona, i es va convertir en el primer diputat ultradretà i negre en la història de Catalunya. CRÍTIC revela en aquest article els orígens familiars del líder català de Vox i posa la lupa sobre la seva activitat parlamentària i les seves vinculacions polítiques amb elements històrics de l’extrema dreta.\nEls orígens guineans de Garriga Vaz de Concicao\nLa història de la nissaga familiar d’Ignacio Garriga Vaz de Concicao és poc comuna. S’ha publicat en diversos mitjans que Garriga té una família formada per cinc germans. No és així stricto sensu. El diputat de Vox només té un germà, anomenat Pablo, economista, fill de la seva mateixa mare, Clotilde Vaz de Concicao Morlay. Els altres tres només són germans de pare.\nRafael Garriga Kuijpers, el pare d’Ignacio Garriga, complirà 87 anys el pròxim 11 de novembre. Es va casar per primera vegada a Barcelona amb Carmen Ferreiro, una senyora que va morir el 1977 als 43 anys. D’aquell matrimoni en va tenir tres fills, nascuts als anys seixanta: Esmeralda, Gema i Rafael. Anys després, en la dècada dels anys setanta, el vidu Rafael Garriga es va casar amb la guineana Clotilde Vaz de Concicao, amb la qual va tenir dos fills. El gran, Pablo, nascut al juny del 1980, i set anys després naixeria Ignacio, el dirigent actual de Vox.\nGarriga: “Tant me fa que siguin xinesos, negres o blancs, sempre que vinguin a Espanya de manera ordenada”\nPer a molts, crida l’atenció que Garriga, sent una persona de color, tingui un ideari ultradretà. Algunes declaracions de l’exdiputat de Vox i aspirant a la reelecció pretenen treure importància al problema migratori i el situen en un estricte assumpte administratiu. Així, Garriga apel·la a la seva condició de nacional espanyol, en tant que nascut a Espanya, i a la de la seva mare, Clotilde Vaz de Concicao, que, òbviament, en haver nascut al febrer del 1947, 21 anys abans de la independència de Guinea Equatorial, conserva la nacionalitat espanyola.\nÉs a dir, que la seva visió sobre la naturalesa de les migracions no té una connotació racial, sinó nacional. Com a catòlic —així ho ha dit reiterades vegades—, “jo no tinc problemes amb les races: tant me fa que siguin xinesos, grocs, negres o blancs, sempre que vinguin a Espanya de manera ordenada“.\nA l'esquerra, esquela de la primera dona del pare d'Ignacio Garriga, publicada a 'La Vanguardia' el 1977. Garriga és fill d'un segon matrimoni amb la guineana Clotilde Vaz de Concicao. A la dreta, esquela de l'àvia de Garriga, Carlota Kuijpers, la connexió amb la branca flamenca de la família, publicada al gener del 1953 a 'La Vanguardia'. ARXIU CRÍTIC\nLa connexió dels Garriga Kuijpers amb el nacionalisme flamenc\nGarriga prové d’una família burgesa de tradició catalana. L’avi d’Ignacio, Rafael Garriga Roca, forma part de la història de Catalunya com a enginyer industrial i com a persona clau, al costat del seu germà Antonio, del desenvolupament dels productes de reproducció de la fotografia. La mateixa Enciclopèdia Catalana l’inclou entre les persones rellevants que van viure a cavall entre el segle XIX i el segle XX.\nA qui van votar els militars i els guàrdies civils a Catalunya?\nEl número 2 de Vox per Barcelona va anar a les llistes de Fuerza Nueva\nJoan Cantarero | @joancantarero\nDe Manos Limpias a Vox: així funciona l’estratègia judicial de l’extrema dreta\nJoan Canela | @JoanCanela\nSegons aquestes dades, Garriga Roca (Barcelona 1896-1969) es va especialitzar en fotoquímica i tecnologia fotogràfica. Va ocupar diversos càrrecs a la Junta de l’Associació d’Enginyers Industrials de Barcelona (1928-1963) i va ser catedràtic a l’Escola d’Enginyers Industrials de Barcelona (1942). El 1920 va fundar una empresa fotogràfica, que el 1928 es va transformar en Indústria Fotogràfica Nacional, SA, Infonal. Va publicar diversos tractats i articles, va editar El Progrés Fotogràfic i és autor d’un Curs de fotografia (1921), editat pel CADCI, i de Manipulacions fotogràfiques (1922). Es dóna el cas que el CADCI, el Centre Autonomista de Dependents del Comerç i de la Indústria, va ser una associació política i social de marcada tendència catalanista.\nL’empresa Infonal es va aixecar amb el suport d’altres socis: Higinio Negra Vivé, que exerciria de director comercial, i Photo Produits Gevaert, l’empresa flamenca belga fundada per Lieven Gevaert i gestionada conjuntament amb la seva mà dreta en els negocis i amb qui compartia el seu compromís nacionalista, Hendrik Kuijpers. Al principi del segle XX, Gevaert va donar suport i va finançar diverses iniciatives proflamenques, però es va mantenir fora de la política partidista. Els seus objectius principals van ser la neerlandització dels negocis i el desenvolupament d’una bona educació en llengua neerlandesa com a brou de cultiu per a una elit flamenca. Quan es va fundar el Vlaams Economisch Verbond el 1926, a Anvers, Gevaert va acceptar-ne la presidència.\nEn aquestes mateixes dates, l’enginyer català Rafael Garriga contrauria matrimoni amb Carlota Kuijpers, família del seu soci i amic Hendrick Kuijpers, qui de facto exercia el control de l’empresa Gevaert, atès el delicat estat de salut del fundador. Les noces inicialment eren previstes per al 28 de juny de 1928, però es van haver d’ajornar perquè Rafael Garriga va patir un terrible accident en despenjar-se l’ascensor on es trobava, i va haver de fer front a una dura convalescència que es va perllongar durant dos anys.\nA l'esquerra, una de les publicacions de l'enginyer industrial i empresari de la reproducció fotogràfica Rafael Garriga, avi del diputat de Vox. A la dreta, esquela de Garriga avi, on consta la seva filiació empresarial a l'empresa Infonal. ARXIU CRÍTIC\nImpulsors d’Agfa a Espanya durant els anys seixanta\nDesprés del parèntesi de la Guerra Civil espanyola i de la Segona Guerra Mundial, els Garriga i el seu soci Kuijpers van reprendre l’activitat empresarial, buscant com a objectiu consolidar i enfortir la seva empresa, i van posar el punt de mira en les indústries Agfa. Així, el 1960, es va establir a Espanya Gevaert Espanyola i quatre anys més tard es fusionarien Agfa i Photo Produits Gevaert, per crear el grup Agfa-Gevaert. Aquesta decisió comporta, també a Espanya, la creació d’Agfa-Gevaert, SA, creada el 26 de març de 1966.\nDurant el nazisme, Agfa va formar part del conglomerat d’empreses al servei del III Reich, dissolt després de la Segona Guerra Mundial\nDurant el nazisme i la Segona Guerra Mundial, Agfa va formar part del conglomerat d’empreses al servei del III Reich anomenada IG-Farben, fundada el 1925, que produïa tota mena de productes per a la maquinària de guerra de Hitler, entre altres coses, el Zyklon B, utilitzat per matar massivament éssers humans a les cambres de gas dels camps d’extermini nazis.\nEl 1951, després de la Segona Guerra Mundial, el conglomerat IG Farben va ser dissolt pels aliats després del judici celebrat a Nuremberg entre el 1947 i el 1948, pel fet que, a més de la seva activitat, va utilitzar treball esclau en els seus processos de fabricació. Per això, a causa de la severitat dels crims de guerra comesos per IG Farben, els aliats van considerar que l’empresa estava massa corrompuda per permetre-li seguir existint, i després del procés judicial internacional van ordenar desmembrar el consorci. Moltes d’aquestes empreses van ser recomprades pels seus antics propietaris pronazis, que no serien condemnats.\nÉs el 1964 quan es formalitza la unió entre les dues companyies, tot creant Agfa-Gevaert, acordada entre els directius absolts d’Agfa que van col·laborar a IG Farben. Només un d’ells va ser condemnat: un directiu d’Agfa i membre del Partit Nazi des del 1933, Friedrich Gajewski, entre altres fets, per ordenar a la Gestapo l’execució d’un altre directiu jueu de l’empresa. Gajewski moriria, precisament, un any després de la fusió de Gevaert.\nEnrique Garriga Kuijpers, oncle d’Ignacio Garriga —germà del seu pare—, va ser la persona escollida pel seu avi Garriga Roca per incorporar-se com a director general a Agfa Gevaert, SA. Enrique va morir al febrer del 2006, havent abandonat el 1993 el càrrec d’apoderat de la companyia. Després de la seva mort, Rafael Garriga Ferreiro, el germanastre del dirigent de Vox, es va incorporar al grup Agfa Gevaert. El 2008, ho va fer com a apoderat del grup; el 2017, també com a apoderat de la sucursal a Espanya d’Agfa Graphics NV, i al juliol d’aquest any 2019, com a representant de la sucursal a Espanya d’Agfa NV. Cap altre membre de la família Garriga no forma part del grup.\nIgnacio Garriga en una imatge davant del Congrés dels Diputats / VOX\nEscassa activitat parlamentària i anticatalanisme per bandera\nPerò, més enllà dels seus orígens, quin balanç polític pot fer-se del pas d’Ignacio Garriga pel Congrés? Després de la constitució d’aquesta fallida XII legislatura parlamentària, Garriga, dentista de professió, va ser col·locat pel seu partit com a portaveu adjunt de la Junta de Portaveus; portaveu de la Comissió de Sanitat, Consum i Benestar; portaveu adjunt i vocal durant set dies de la Comissió de Ciència, Innovació i Universitats i, finalment, portaveu de la Comissió Parlamentària de Drets de la Infància i l’Adolescència. Però el diputat de Vox per Barcelona ha tingut una escassa productivitat parlamentària durant aquesta legislatura. Els seus sis mesos a l’hemicicle no han estat precisament brillants. Només una intervenció en un ple per enfrontar-se amb el ministre de l’Interior, Grande-Marlaska. La seva pregunta, “Expulsarà el Govern la Guàrdia Civil de Galícia, de Navarra, del País Basc i de Catalunya?”, va ser resposta pel ministre amb un simple “no”.\nGarriga només ha formulat sis preguntes parlamentàries durant la legislatura passada, sempre amb l’anticatalanisme per bandera\nLes seves poques intervencions les va dedicar a temps complet a qüestionar les demandes socials, culturals i lingüístiques catalanes, i a exigir més presència de les forces policials de l’Estat espanyol a Catalunya. L’objectiu de Garriga era aprofundir en la suposada escassa presència dels cossos policials de l’Estat espanyol a Catalunya, apel·lant a incrementar-ne els efectius, encara que la seva intervenció, la primera i única a l’hemicicle, la va fer en un evident estat de nerviosisme i de màxima excitació —”fuerzos” y “cuerpas”, va arribar a dir—, mentre era observat pels seus correligionaris del galliner.\nSi analitzem les sis úniques preguntes parlamentàries que ha formulat, observem que totes van quedar aparcades pel fet d’estar caducades i presentades en la seva majoria a finals de setembre. Però pràcticament totes tenien un objectiu comú: criminalitzar l’acció política dels partits independentistes catalans, així com la gestió cultural, educativa i lingüística que empara el mateix Estatut d’autonomia.\nGarriga ha preguntat al Govern espanyol sobre les “mesures davant l’ús fraudulent de càrrecs reservats al Govern de la nació per membres del Govern de la Generalitat de Catalunya” o sobre “mesures previstes per posar fi a la violència política que pateixen persones o entitats contràries a la independència de Catalunya”. En l’àmbit educatiu, també ha preguntat al Govern espanyol sobre “mesures que s’adoptaran per garantir que els llibres de text dels escolars no estiguin subjectes a manipulacions historicopolítiques“, sobre “mesures previstes per garantir l’ús del castellà com a llengua oficial de l’Estat per part de la Cambra de Comerç de Barcelona” —actualment en mans d’una candidatura independentista avalada per l’ANC— i sobre “mesures previstes per aclarir els fets ‘esdevinguts’ per la Generalitat de Catalunya i la Plataforma per la Llengua sobre l’espionatge a alumnes i professors al pati de 50 col·legis catalans”. Cap d’aquestes preguntes es va tramitar finalment.\nIgnacio Garriga amb Xavier García Albiol i Cake Minuesa en un acte al Club Empel, local d'extrema dreta hereu del Casal Tramuntana / ARXIU CRÍTIC\nFotos amb Royuela i els hereus del Casal Tramuntana\nJa amb l’acta de flamant diputat de Vox a les Corts Espanyoles per Barcelona, Ignacio Garriga no ha tingut cap problema a prodigar-se en els ambients més significats de l’espanyolisme a Catalunya. Són conegudes les relacions dels líders de Vox amb els autodenominats GDR (Grups de Defensa i Resistència), integrats per elements violents d’extrema dreta, de funcionament clandestí, i en els quals participen sovint membres de les forces de seguretat, com ha quedat acreditat en diversos comunicats i informes dels Mossos d’Esquadra.\nEl diputat de Vox ha pronunciat una xerrada en un local obertament feixista: el Club Empel de Barcelona\nTambé el diputat català de Vox, que aspira a la reelecció i que repeteix tàndem amb l’històric fuerzanovista Juan José Aizcorbe, tal com va revelar CRÍTIC, ha pronunciat xerrades o presentat llibres en locals obertament feixistes, identitaris i supremacistes com ara el Club Empel, hereu del neonazi Casal Tramuntana, clausurat el 2014 després d’una intensa campanya veïnal.\nAl Club Empel, acompanyat pel seu cosí Joan Garriga Doménech —exdirigent de la Plataforma per Catalunya i actualment imputat per diversos delictes al costat de membres de la direcció de Vox a Barcelona—, ha compartit moments amb la flor i nata de l’extrema dreta catalana, juntament amb el descavalcat Xavier García Albiol, expresident del PP de Catalunya, o amb el no menys conegut Cake Minuesa, col·laborador de mitjans com Ok Diario o Intereconomía, recentment detingut pel fet de forçar l’entrada al Valle de los Caídos per col·locar càmeres amb la intenció de gravar l’exhumació del dictador Franco.\nA l'esquerra, Ignacio Garriga en una trobada del Club Empel al costat del seu cosí Juan Garriga, a la dreta de la imatge. A la foto de la dreta, durant la mateixa trobada, veiem amb corbata Mauricio Royuela, fill del 'subhaster' ultradretà Alberto Royuela, que és qui està assegut a la dreta de tot de la imatge / ARXIU CRÍTIC\nEl Club Empel, segons recull en diversos reportatges La Directa, està impulsat per Javier Barraycoa, president de Somatemps. I entre els socis es troba Maurici Royuela, un dels fills del subhaster Alberto Royuela, exsecretari general de l’Hermandad Nacional de la Guardia de Franco. Les connexions de Royuela amb el món ultra més violent es remunten als anys de la Transició, com van documentar àmpliament publicacions com Interviú o Diario 16. Els autors de l’atemptat contra la revista El Papus es reunien en un pis de la seva propietat, segons va publicar el diari El País. Un any abans de l’atemptat de l’organització terrorista Triple A contra la revista el 1977, Royuela hauria proferit amenaces contra els seus redactors.\nL’altre fill del subhaster, Santiago Royuela Samit, també membre històric de l’afició radical del Reial Club Deportiu Espanyol, las Brigadas Blanquiazules, ja va ser processat i condemnat per terrorisme a la meitat de la primera dècada del segle XXI per la col·locació d’un artefacte explosiu al març del 2001 en un concert del músic basc Fermin Muguruza a les Cotxeres de Sants de Barcelona.\nPer això no és estrany que, després d’obtenir el seu escó, Garriga fos felicitat el mateix 28 d’abril d’aquest any per David Duke, líder històric del Ku Klux Klan des dels Estats Units, i amic personal de Pedro Varela, que va actuar d’amfitrió i editor del racista per a la presentació del seu llibre Supremacismo judío. El poder judío en la sombra. En descàrrec, Ignacio Garriga va afirmar a El Español que “no sé els motius que l’han portat a felicitar-nos. Vull creure que per la seva afinitat amb Trump o perquè també està en contra de l’establishment […]. Ens ha felicitat ell a nosaltres, no a l’inrevés”.\n*Fe d’errades: En el text inicial hi deia que Carlota Kuijpers era germana de Hendrick Kuijpers quan és una familiar.


Ebola: es passen d'alarmistes els mitjans? - Mèdia.cat - Observatori Crític dels Mitjans Ebola: es passen d'alarmistes els mitjans? - Mèdia.cat - Observatori Crític dels Mitjans\nLa primera infecció per Ebola fora d’Àfrica ha generat una forta alarma i ha suscitat l’interès informatiu a escala internacional. Diaris i informatius d’arreu del món s’han fet ressò de la notícia que –òbviament- ha monopolitzat portades, titulars i tertúlies a l’Estat espanyol.\nFins a un cert punt aquesta cobertura entra dins la lògica informativa: és el primer cop que algú es contagia d’aquesta malaltia fora d’Àfrica; el fet que hagi estat una professional sanitària és comprensible, però podria indicar un possible error en els protocols de control que caldria explicar, i a més el cas es dóna després que veus de l’hospital afectat haguessin advertit que no comptaven amb els mitjans necessaris per tractar malalts d’Ebola. Aquestes dades sumades a la gestió opaca i erràtica de la crisi per part del Govern espanyol no ajuden, precisament, a calmar els ànims.\nPerò tot i això, hi ha altres qüestions que la cobertura del cas hauria de tenir en compte per tal de no generar un alarmisme innecessari, inútil i fins i tot perillós:\n1. L’Ebola és una malaltia molt perillosa però això no és una pandèmia: La pitjor epidèmia d’Ebola de la història ha provocat en més o menys un any 7470 casos i 3431 morts a l’Àfrica Occidental. O sigui, que amb mitjans molt deficitaris, sense –en molts casos- una estructura estatal capaç d’implementar mesures preventives massives i eficients, la malaltia no ha deixat d’afectar a una mínima part de la població potencialment en risc. Tal com recordava Crític a l’agost, hi ha com a mínim tres epidèmies a l’Àfrica que haurien de preocupar més que l’Ebola.\n2. L’Ebola és controlable: Tal com recorda el periodista Xavier Aldekoa, tant Senegal com Nigèria n’han pogut controlar la malaltia amb unes condicions molt més adverses –mitjans, control de fronteres, proximitat…- que a l’Estat espanyol. De fet, explica que l’Ebola va arribar a Lagos, una megaurbs de 25 milions d’habitants, molts dels quals sense les mínimes condicions de salubritat i va poder-se controlar. Al Senegal ho han aconseguit sense que hi hagi hagut un sol mort.\n3. La cadena de contagi és curta: Alguns mitjans com El Periódico han optat per entrevistar experts com l’epidemiòleg de l’Hospital Clínic, Antoni Trilla, que recorda que “és difícil que ella pugui produir un contagi en cadena, perquè la malaltia no es transmet durant el període d’incubació”. Altres metges s’han expressat de forma similar contrastant amb les declaracions alarmistes i comentaris espantats que predominants a les tertúlies.\n4. Una mala gestió política és independent del perill real d’epidèmia: Hi ha fortes evidències de mala gestió de la situació per part de les autoritats sanitàries espanyoles i madrilenyes i també una manca de capacitat comunicativa, clau a l’hora d’evitar la sensació d’alarma. La roda de premsa d’ahir n’és una bona prova, així com la forma en què van menystenir-se les denúncies de manca de material i formació del personal de l’hospital Carlos III a l’agost. Però aquestes qüestions poden criticar-se sense necessitat de generar més pànic.\nsalutEstat espanyolalarma socialmitjans\nUn futur president de RTVE en la llista de sobresous de Bárcenas\nL’exsubdirectora de RRHH de RTVV, Noèlia Estarlich, entra a declarar pel cas Gürtel


FGV col·labora en l'exposició commemorativa del 125 aniversari del trenet entre València i Rafelbunyol - FGV\nFGVNoticiasCompromiso socialFGV col·labora en l’exposició commemorativa del 125 aniversari del trenet entre València i Rafelbunyol\nL’empresa de la Generalitat ha cedit material del seu arxiu històric per a la mostra que organitzen Alboraia, Museros i Rafelbunyol\nA més ha iniciat el procés de restauració del tren tractor instal·lat en l’exterior de l’estació d’este municipi de l’Horta Nord\nFerrocarrils de la Generalitat Valenciana (FGV) col·labora en l’exposició commemorativa que, amb motiu del 125 aniversari de la posada en marxa del trenet que unix València amb Rafelbunyol, han organitzat els ajuntaments d’esta mateixa localitat, Alboraia i Museros.,\nLa mostra “125 anys del trenet; Pont de Fusta – Alboraia – Museros – Rafelbunyol” compta amb una exposició en cada una d’estes tres poblacions.\nLa triple mostra, comissariada per Rubén Pacheco, fa referència al context històric i l’impacte econòmic, social i cultural que va tindre la posada en servei d’esta infraestructura ferroviària. A més, les exposicions oferixen imatges de l’època, documents i peces originals, a fi d’explicar i posar de manifest el valor històric del trenet.\nFGV ha aportat divers material del seu arxiu històric, com a fotografies, documents i peces originals com a rellotges, banderins, cartells indicatius o gorres pertanyents als diferents uniformes utilitzats a llarg d’este període.\nL’acte inaugural, ha comptat amb la presència de subsecretari de la Conselleria d’Habitatge, Obres Publiques i Vertebració del Territori, Francesc Signes, i els representants municipals de estes localitats.\nEn la seua intervenció, Francesc Signes ha assenyalat que “en estos 125 anys el paisatge ferroviari a la província de València ha evolucionat per a configurar la nostra actual xarxa ferroviària de via estreta, amb noves línies, infraestructures i estacions, però, el verdaderament important és mirar més enllà del trenet, el més important sou, som, tots nosaltres, els nostres records i l’aflorament de les nostres vivències junt amb el tren”.\n“La Generalitat, com no podia ser d’una altra manera, participa en la celebració d’este aniversari a través dels fons patrimonials conservats en FGV i la restauració del singular T.4, que tornarà al novembre a Rafelbunyol” ha explicat el subsecretari.\nSignes ha destacat també que “125 anys després el trenet necessita modernitzar-se i satisfer les noves necessitats de seguretat i de mobilitat, amb iniciatives com el nou horari nocturn o el Pla de Mobilitat Metropolitana, perquè per a este govern el transport públic és una de les nostres màximes prioritats”.\nLa triple mostra s’ubica en la Casa de la Cultura José Peris Aragó d’Alboraia, en la Casa de Cultura de Museros i en la Casa de Cultura de Rafelbunyol. Alboraia alberga l’exposició sobre els inicis del ferrocarril, Museros el procés d’implantació de la via estreta i Rafelbunyol la història del trenet en estos 125 anys. Les tres exposicions es poden visitar de forma independent i tracten de recuperar la història d’esta infraestructura vinculada al desenrotllament de la comarca.\nCom a part de les iniciatives relacionades amb esta commemoració, FGV ha iniciat els treballs de restauració del Tractor 4, exposat com a peça històrica en l’exterior de l’estació de Rafelbunyol, integrada en la Línia 3 de Metrovalencia (Rafelbunyol-Aeroport).\nEl retorn del Tractor 4 està prevista per al mes de novembre, coincidint amb la data en què es va inaugurar l’estació de Rafelbunyol, el 18 de novembre de 1893, quan complisca 125 anys.\nTags: 125 aniversari Alboraia FGV Museros Rafelbunyol trenet


I Congrés d’Equo. Valoració d’IniciativaVerds - IniciativaVerds\nArrel de la web > Informa’t! > Notícies > I Congrés d’Equo. Valoració d’IniciativaVerds\nI Congrés d’Equo. Valoració d’IniciativaVerds\nDavant les diferents informacions aparegudes als mitjans de comunicació sobre els resultats del I Congrés d’Equo, en el qual hi participàrem com a delegació mallorquina, des de l’Executiva d’IniciativaVerds feïm la següent valoració:\nDes d’IniciativaVerds valoram positivament els resultats del I Congrés d’Equo, que ha servit per aglutinar per primer vegada en la història, a tot el moviment verd d’arreu de l’Estat. Una fita que ha estat possible gràcies a l’aposta feta per IniciativaVerds, que des dels inicis del projecte ha plantejat la necessitat que hi hagi un projecte polític arreu d’estat diferent d’allò existent, defensor de l’equitat social i la sostenibilitat ambiental, i radicalment democràtic.\nDes d’IniciativaVerds ens ratifiquem en les polítiques aprovades al II Congrés del partit celebrat el passat 16 de juny, en el qual apostàvem per “Un projecte estatal i europeu coherent”, des de la feina compartida amb IPV i ICV, Espai Plural i Equo, en la perspectiva de construir un tercer actor polític a nivell d’Estat, coherent amb allò que a les Illes definim com a “tercer espai”. Un espai necessari per fer front al bipartidisme i les seves polítiques generadores de pobresa i desigualtats, aquí i arreu.\nMantindrem, de la mateixa manera que ho hem defensat activament al Congrés d’Equo, la nostra sobirania organitzativa, així com la nostra aposta per un projecte polític i d’Estat federal, que reconegui la diversitat nacional realment existent com una oportunitat per al diàleg i la transformació.\nEn compliment del mandat del nostre darrer Congrés, dins el mes de setembre es convocarà una consulta oberta al conjunt de la militància amb l’objectiu tant de ratificar els documents aprovats al Congrés d’Equo, com de definir i decidir l’estatus de relació amb el projecte federal.


Plus Arts | Organització festes infantils Barcelona\nAlquiler de jocs, infables i activitats infantils a Barcelona\nComptem amb un gran ventall d’activitats infantils i espectacles per a empreses, escoles, ajuntaments i festes majors. Activitats infantils com els jocs gegants, les bombolles de sabó, l’activitat de circ, la festa de l’escuma, o altres activitats familiars que ompliran les festes infantils de jocs i diversió. Activitats lúdiques i educatives per a repartir cultura i diversió a tot tipus de festes, on el públic familiar serà el protagonista de les activitats de la festa. Aquestes activitats son ideals per les festes majors.\nDisposem d’una gran varietat d’inflables infantils, de totes mides i colors, per a festes infantils, festes majors o festes fi de curs. Tenim castells inflables per a saltar, inflables tobogan, inflables esportius o inflables d’aigua. A més a més, disposem d’inflables de l’humor amarillo pels més atrevits, una activitat genial per celebrar les festes majors. El lloguer dels nostres inflables per nens sempre estan vigilats per monitors especialistes, i tots ells disposen de tota la documentació en regla, així com també compleixen amb la normativa UNE, per a garantir la seguretat de les atraccions inflables. El nostre servei està disponible per tot el territori: lloguer d'inflables per a nens a Barcelona i altres zones de Catalunya.\nA Plus Arts volem que els nens deixin volar la seva imaginació, per això, comptem amb grans artistes que expliquen contes, a través de la música o mitjançant les titelles. Una activitat ideal per celebrar les festes majors. També tenim grans artistes del món de l'espectacle de la màgia, perquè així, puguin sorprendre als més petits, però també, als més grans de la casa. En canvi, si voleu passar una bona estona rient i passa-t’ho genial tots junts i participant de l'espectacle, us recomanem els pallassos o veure les nostres obres de teatre.\nVolem que tota la família passi una bona estona realitzant tallers infantils creatius, deixant volar la imaginació i elaborant manualitats d’allò més divertides. Els tallers de manualitats de Plus Arts són ideals per a qualsevol festa infantil, festes d’escoles, festes majors o festes particulars, on els nens i adults vulguin passar una divertida vetllada. Disposem del taller de crispetes, del maquillatge de fantasia, el taller de cuina, el taller de màgia, el taller de titelles, o d’altres tallers específics per a festes tradicionals, com els tallers de nadal, tallers de Sant Jordi o tallers de castanyada y Halloween.\nEspectacles de carrer amb animació itinerant per a cercaviles, cabalatges, rues, desfilades i festes majors. Oferim un munt de serveis itinerants amb espectacles per animació de carrer, molt visuals i amb elements de gran format que els fan realment atractius i divertits per a nens i adults. Els espectacles i animació de carrer o passa carrers són genials per a la dinamització de carrers, comerços i centres comercials. També per ajuntaments, cabalatges de reis, animacions de carnaval per a comparses, rues de carnaval i festes majors. Les animacions itinerants i espectacles de carrer més visuals els trobareu aquí.\nEls tallers online estan pensades per a què qualsevol persona pugui gaudir-les des de casa i amb la major comoditat possible. Es tracta d’activitats virtuals realitzades en streaming, en viu i en directe, o bé, prèviament gravades, i que garanteixen que els participants puguin veure-les, gaudir-les i inclús realitzar-les en el moment que a ells els vingui bé.\nCada any anem ampliant els nostres catàleg d'activitats i inflables, per donar un millor servei a les festes i celebracions que ens contracten. Tots els nostres serveis compten amb una gran seguretat gràcies als nostres monitors, ja que el nostre únic objectiu és que els nens passin una bona estona jugant i creant coses noves a través dels tallers de manuals.\nActualment, comptem amb centenars de tallers i manuals, espectacles com teatre, màgia i contacontes, gran varietat d'inflables i activitats diverses com ara animació amb mascotes, circuit de mini-bicicletes i jocs gegants per a nens de 3 a 5 anys.


Darias recorda a Vergés la importància de les segones dosis i confia que arribaran més vacunes La República\nDarias recorda a Vergés la importància de les segones dosis i confia que arribaran més vacunes\nACN Madrid.-Carolina Darias ha recordat a Alba Vergés la importància de les segones dosis de les vacunes contra la covid-19 davant la proposta de la consellera de Salut d’allargar el […]\nACN Madrid.-Carolina Darias ha recordat a Alba Vergés la importància de les segones dosis de les vacunes contra la covid-19 davant la proposta de la consellera de Salut d’allargar el termini per posar les de Pfizer que tocarien al col·lectiu de 70 a 79 anys i poder protegir, així, el màxim de població. També li ha recordat que està previst que el ritme d’arribada de vaccins augmenti en les pròximes setmanes. La ministra de Sanitat ho ha explicat després del Consell Interterritorial de Salut (CIS), i ha afegit que, per poder debatre la qüestió amb la màxima informaió, ha demanat a Vergés un estudi impulsat per la Conselleria que situa en un 50% la protecció amb la primera dosi de Pfizer i en un 80% quan la pauta és completa, segons Darias.\nD’aquesta manera, la ministra de Sanitat no ha tancat la porta a la proposta de Vergés, però tampoc s’hi ha mostrat obertament favorable. Darias ha recordat que les propostes que es porten al Consell Interterritorial són debatudes primer a la Ponència de Vacunes i després a la Comissió de Salut Pública, abans d’elaborar un dictamen que serà el que aprovarà, o no, el CIS.En aquest sentit, Darias ha considerat que, abans de prendre una decisió, és una qüestió a tenir en compte l’anunci que ha fet avui mateix la presidenta de la Comissió Europea, Ursula Von der Leyen, segons el qual Pfizer avançarà 50 milions de dosis previstes per al quart trimestre de l’any al segon, per pal·liar els entrebancs que hi ha hagut amb AstraZeneca i amb Janssen. La ministra de Sanitat ha indicat que d’aquests 50 milions a Espanya n’hi correspondran entre 4 i 5, que s’afegiran als vaccins ja compromesos per al segon trimestre de l’any.Entre aquests, hi ha previstos els de Janssen, aturats temporalment fins que l’EMA emeti dictamen després dels casos de trombosi entre persones vacunades amb aquest producte que hi ha hagut als EUA. Darias confia que la decisió de l’agència europea del medicament sigui similar a la que va prendre amb AstraZeneca, quan va subratllar que els beneficis del vaccí són superiors als riscos, de tal manera que les dosis de Janssen -avui mateix n’han arribat a Espanya a la vora de 170.000- ja es podrien distribuir a les Comunitats Autònomes. S’espera que l’EMA prengui la decisió en els pròxims dies.Amb l’objectiu de vacunar “quan abans millor” la població de més de 60 anys, l’estratègia del Pla de Vacunació marca que el vaccí de Janssen es començaria a administrar a les persones de 79 anys cap a avall (al costat dels que ja s’estan posant de Pfizer i Moderna), mentre que la d’AstraZeneca ja s’està posant a les de 60 cap a amunt. En aquest sentit, ha indicat que “és prioritat aquesta setmana” acabar de vacunar el grup d’edat de persones de més de 80 anys. Un 95% del col·lectiu ha rebut la primera dosi, i entre un 54 i un 55% ja tenen la pauta completa, segons les dades que ha aportat la ministra.Una altra qüestió que queda per resoldre és què passa amb les persones de menys de 60 anys que havien rebut la primera dosi d’AstraZeneca abans que el CIS decidís restringir-la al grup d’edat d’entre 60 i 69 anys. Darias ha indicat que s’està treballant “de manera intensa” amb els diferents actors per acordar una resposta conjunta, que ha esperat poder compartir al CIS “en breus dies”.


EL VALS DELS BARONS DE CASTELLET\nL’any 1984, i com a iniciativa de la regidoria de Cultura de l’Ajuntament, es creen els primers gegants del poble: el Marià d’Alegre i d’Aparici i Paula Duran i de Cerdà, els últims Barons de Castellet. A partir d’aquest moment també es constituïx la Colla de Geganters, que serà l’entitat responsable de mantenir i donar vida als nous gegants.\nD’aquesta manera el 1989 es decideix crear el ‘Vals dels Barons de Castellet’, un minuet-valset, molt melòdic composat pel músic i geganter Joan Penes i amb coreografia de Joan Manel Miquel. La gravació va a càrrec del grup manresà Naki amb la col·laboració al violí de la santvicentina Carme Tobias.\nDes de llavors aquesta peça s’ha convertit en un element imprescindible per les festes del poble on participen els gegants dels Barons de Castellet (l’aplec de Castellet, la ballada popular de Gitanes, la Trobada de Gegants,...) També l’han ofert en ocasions especials fora del municipi.\nLA TINA I EL JANOT DEL NIU\nLa Tina i el Janot són els gegants de l’Escola Bressol El Niu, des de l’any 1983, inicialment com a capgrossos i a partir de 1989 com a gegantons.\nEn motiu de la festa dels 25 anys de l’escola, el 2003, es va estrenar la cançó de ‘La Tina i el Janot’, amb lletra de David Bricollé i la música de Joan Penas, i des d’aquell any totes les festes de l’escola han tingut la col·laboració dels grallers de la Colla de Geganters de St. Vicenç de Castellet i s’ha convertit en una de les tonades més conegudes pels infants del poble.\nEl curs 2013/2014 es va fer un nou arranjament, adaptació i enregistraments de la cançó a càrrec del músic Miquel Coll.\nGOIG DE LA MARE DE DÉU DE CASTELLET I DE SANT VICENÇ\nA la nostra població amb els anys s’han fet servir dos goigs, el dedicat al patró de la Parròquia Sant Vicenç Màrtir (22 de gener) i el dedicat a la Verge de Castellet (8 de setembre), d’aquests se’n coneixen diferents impressions i textos, però no melodies musicals concretes. És per això, que s’ha utilitzat, sempre, una melodia típica del goig de Sant Antoni Abat.\nDins els actes de la 8a. Fira del Vapor, l’any 2016, s’estrena l’espectacle ‘Els Esquellots’. Una obra que pretén recuperar, de forma teatralitzada, una tradició arrelada a molts municipis de Catalunya. Una festa que a la vegada era una protesta, ja que era mal vist que un home vidu és casés en segones núpcies. A Sant Vicenç si observen unes connotacions singulars: a part del sorollós cercavila i el convit, es llegien uns capítols matrimonials satírics.\nL’espectacle és fruit d’un treball amb la direcció escènica de Joan M. Segura, guió i dramatúrgia de Rubèn Montañá i Toni Sans, recerca històrica de Jordi Suades, composició musical Miquel Coll, lletra de la cançó David Bricollé i la interpretació de tot l’espectacle a càrrec del grup Cul-i-Seu. A part d’un gran nombre de col·laboradors i entitats participants.\nLa peça musical ‘Soroll d’esquellots’, que acompanya el cercavila, es crea amb una estructura musical molt simple de 8 compassos, amb estrofa i tornada, per tal que pugui ser de fàcil aprenentatge i es converteixi amb un himne dins els actes de la fira.\nAmb fanfàrries i cassoles\nsorollós fem el camí.\nLes sotanes no ens fan vores,\nni ens arronsen tres civils.\nque la bóta no s'amaga.\nno callem l'esquellotada.\nVidus rònecs, carallots;\nfigues tendres segrestades,\nja podeu fer convidades\no patiu-ne els Esquellots.\nEL CORREFOC "LA LLEGENDA DE CASTELLET"\nL’estiu del 2015 el grup de Correfoc de la Colla de Geganters comença a treballar amb la creació d’un espectacle amb foc i música, basat en la Llegenda de Castellet, on tant una cosa com l’altre estiguessin basades en un nexe, una història i l’arquitectura dels carrers del poble, dins l’acte del Correfoc de la Festa Major.\nUn cop dibuixat el primer croquis de l’espectacle, es treballa en la creació de les músiques a càrrec de Miquel Coll. Aquest reconegut compositor crea les músiques imaginant com seria “visualment” la Llegenda si fos una pel·lícula. El procediment de treball que segueix és exactament el mateix de quan composa una banda sonora per pel·lícules o en la música per publicitat. També treballa amb peces amb un aire molt tradicional i popular, on fàcilment tothom s’hi pogués afegir cantant-ne les tonades.\nL’obra s’estrena el 8 de juliol de 2016, dins la Festa Major d’Estiu i està formada per quatre cançons principals: La donzella, El pacte, La Lluita, L’alliberament, i també hi ha unes ambientacions musicals durant la resta de recorregut per ajudar a enllaçar la Llegenda explicada a cada una de les quatre places.\nLes composicions i bàsicament les seves melodies han estat creades per ser tocades i interpretades amb instruments tradicionals catalans: gralla, flautes, sac de gemecs, grall, viola de roda, tarota.\nA més, s’utilitzen altres instruments com: trombó, trompes, flauta travessera, flauta travessera irlandesa, whistle, violins, violes, violoncels i contrabaixos, guitarra elèctrica, baix elèctric, bateria, taiko (tambor tradicional japonés), piano i sintetitzadors.\nEn els enregistraments hi participen:\n- Alba Logan: Gralla, grall, sac de gemecs, viola de roda i tarota\n- Joan Ramon Quirante: Trombons\n- Miquel Coll: Flautes, guitarra, baix, bateria, piano i programacions\nMúsical popular · El Correfoc "La Llegenda de Castellet"\n00.00 · Alliberament\n02.16 · El pacte\n19.20 · La lluita\n00.00 · Cançó de l'Esquellotada\n01.43 · El vals dels Barons de Castellet\n05.26 · Goig de Sant Vicenç\n07.36 · Goig de la Verge de Castellet\n12.09 · La Tina i el Janot


Mercader i Garganté: ‘Els sindicats han de passar a l’ofensiva’ – Espai Fàbrica\nby Ivan Gordillo · 14 de febrer de 2011\nEntrevista a Josep Garganté i Saturnino Mercader*\nEntrevista a Saturnino Mercader i Josep Garganté, conductors d’autobusos de Transports Metropolitans de Barcelona, coneguts sindicalistes de CGT i protagonistes d’una de les majors lluites laborals que ha viscut la ciutat de Barcelona en aquests últims anys. Mercader i Garganté expliquen aquella lluita, i en referència al sindicalisme, sostenen que ha d’anar més enllà dels límits imposats –i autoimposats– i avançar cap al futur. També defensen la importància dels marcs unitaris de treball.\nEl vostre sindicat va guanyar protagonisme (tothom a Barcelona ho recorda) arran de la proposta dels conductors d’autobusos per a aconseguir dos dies de descans setmanal. Recordem una mica, si us sembla bé, en què va consistir, com va ser aquesta vaga, com us vau organitzar…\nGarganté: El conveni del 2005-2008 l’havien signat CCOO., UGT i el SIT (un sindicat independent molt groc i pro-empresa). Durant un any es va fer el teatre que es negociava i, semblava clar que signarien sense aconseguir millorar els descansos, una reivindicació històrica. Tots els sindicats anaven en la mateixa plataforma de conveni. Nosaltres, com CGT, vam muntar una altra. Abans que ho signessin ja convoquem vagues, però només com CGT, ja que la resta de sindicats no estava per la feina. Aquestes mobilitzacions no van ser un èxit a nivell extern: va parar solament un 10% de la plantilla i no aconseguim forçar a l’empresa a negociar millores. Però per a nosaltres va ser un èxit intern perquè, tenint uns 125 afiliats, vam aconseguir mobilitzar a 300 (és a dir, més del doble dels que érem) d’una plantilla de 4.000, comptant als mecànics, porters i conductors. Més tard ens vam adonar que aquesta mobilització ens va servir per a acumular forces, però en aquell moment ens va semblar un desastre, perquè ningú a Barcelona semblava adonar-se que estàvem en vaga i tampoc semblava que tinguéssim repercussió en la pròpia empresa.\nFinalment es va organitzar un referèndum –ja que els altres sindicats no organitzaven assemblees decisòries– perquè la plantilla decidís si acceptava aquest conveni o no. Hi havia dues urnes, perquè també es modificava, sense millorar, el sistema de descansos dels conductors. Una de les urnes era per als conductors (uns 3.000 treballadors) i l’altra per als restants 1.000 treballadors. CCOO. i UGT van cometre l’error de declarar que, si en una de les urnes sortia el “no”, no signarien el conveni. I en la urna dels conductors va sortir el “no”. Però ho van signar igualment. En les eleccions sindicals CGT va passar de ser el quart sindicat en vots a ser el primer. Això ens va atorgar una responsabilitat –encara que CCOO., UGT i el SIT sumaven majoria– i també el tenir la iniciativa per a aconseguir resultats, ja que els treballadors ens havien votat i donat la seva confiança.\nÉs llavors quan vam començar a treballar per a intentar superar el problema que sempre havíem tingut a l’hora d’anar tots els sindicats junts en la negociació i en un moment donat quedar-nos sols perquè CCOO., UGT i el SIT acabaven signant un acord a la baixa mentre nosaltres seguíem reclamant la reivindicació completa i els treballadors no ens seguien perquè ho donaven tot per tancat.\nLlavors a Mercader se li va ocórrer organitzar un comitè de delegats sindicals que fossin conductors. En la cotxera escoltàvem freqüentment que els conductors (que és el col·lectiu més gran i al que més afectava el problema) es queixaven que amb un dia de descans no tenien suficient (llavors teníem 5 dies de descans al mes, tres setmanes un dia i la quarta dues). Aquest comitè de delegats de tots els sindicats estava format per conductors (fins i tot els que no exercien com a tals) i tenia com objectiu aconseguir un acord comú per a dur a l’empresa i, si l’empresa no ho acceptava, començar les mobilitzacions. Durant tres o quatre mesos de reunions, CCOO., UGT i SIT no ens van portar cap proposta i l’única cosa que ens van demanar era rebaixar la nostra. En aquest moment, com CGT, després de quatre mesos sense arribar a cap acord i insistir-nos a esperar dos anys més fins al nou conveni, vam informar al comitè d’empresa que començaríem una campanya per a donar a conèixer la falta de descansos. La campanya de conscienciació anava dirigida tant cap a dintre (els propis conductors) com cap a fora (usuaris i opinió pública). En el procés Mercader es va trobar que a Madrid, Sevilla i altres ciutats els conductors comptaven amb dos dies de descans. El que es demanava no era cap utopia.\nQuan engegàvem aquesta campanya de comunicació, ACTUB (un altre sindicat que hi ha en l’empresa) i un sector del SIT, concretament els conductors, es va dividir i va voler participar amb nosaltres. Com no podíem utilitzar les seves sigles (perquè no era el sindicat, sinó un sector del mateix), creem el Comitè de descansos, sense sigles, de manera alegal, i vam fer una crida a tots els afiliats i delegats de CCOO i UGT que volguessin participar, amb la condició que els delegats havien d’anar a treballar com a mínim un dia a la setmana i que els diners dels membres del comitè de vaga anessin a una caixa de resistència. Més tard, com Comitè de descansos, vam decidir una aturada de quatre hores per a organitzar una assemblea. Esperàvem a cinc-cents conductors i finalment es va presentar gairebé tota la plantilla: va parar el 90% de l’empresa. Allí vam decidir que si les condicions no canviaven abans dels Nadal del 2007, aniríem a la vaga.\nMercader: La clau va ser que ningú anés amb pancartes ni banderes del seu sindicat: tothom sap on està i se sent orgullós del sindicat on milita. Així no es va produir la divisió que es produeix quan la gent comença a veure pertot arreu pancartes amb diferents sigles. Decidim començar a lluitar pels dos dies i fer-ho de manera assembleària. Decidim que allò que començàvem allà tots junts ho acabaríem tots junts. Hi havia una antiga dita dintre del sindicalisme que deia que en totes les guerres hi ha morts, és a dir, que en tota lluita sindical hi ha acomiadaments. Nosaltres decidim en canvi que tots els que començàvem acabaríem. La gent estava molt cremada. Baixem per Via Laietana fins a la Plaça Sant Jaume i vam intentar entrar per sorpresa en l’Ajuntament. Només van aconseguir entrar un parell de companys, però aquell dia va ser un èxit i a l’endemà es parlava d’això en les cotxeres. De fet, semblava que CCOO començava a replantejar-se les coses i fins i tot ens va enviar un correu electrònic (o una trucada de telèfon, no ho recordo bé) per a participar en l’assemblea, però ens posava una condició: que no els poséssim condicions (o sigui, que no volien anar un dia a la setmana al seu lloc de treball). Naturalment, ho rebutgem. A partir d’aquell moment es decideix tot un seguit de mobilitzacions en dates clau.\nGarganté: Les primeres mobilitzacions van ser durant la setmana de Nadal, en els dies quees fan més compres. La segona va ser just abans de les eleccions estatals. Després cada dijous, i finalment una vaga indefinida. En total vam fer unes 18 jornades de vaga en sis mesos. Després negociem el conveni durant un any, fent aturades. La mobilització va durar, en total, potser un any i mig.\nMercader: Va haver-hi molt d’activisme. Entre vaga i vaga es van fer moltes coses. En les vagues que van coincidir amb la campanya electoral de les eleccions municipals vam anar a protestar als actes de campanya de l’alcalde, al Fòrum (on posava la primera pedra del futur zoològic), a Sant Andreu i en molts altres llocs. En aquell procés l’empresa no va voler en un primer moment negociar amb nosaltres. Hi havia un conveni signat i ens deia que esperéssim a la signatura del següent. Volíem que parlessin amb nosaltres, i com que no van voler, llavors van començar la repressió: TMB va sancionar a més de 20 companys; a mi em van suspendre de sis mesos de treball i sou i em van posar una denúncia penal. L’empresa intentava fer-nos por perquè teníem convocada una altra vaga, però l’única cosa que va aconseguir va ser tenir de cop i volta a 20 alliberats, perquè utilitzem el temps de la sanció per a dedicar-nos tot el dia a anar a les cotxeres i fer campanya. Creem una caixa de resistència i editem uns bons solidaris que es podien fins i tot comprar fora de l’empresa. Es va veure que hi havia una altra manera de lluitar i de fer les coses. Tot això va generar moltíssimes simpaties.\nQuins suports vau tenir de les associacions veïnals i moviments socials?\nMercader: Moltíssim. Va ser vital per al triomf d’aquella lluita. Li guanyàrem la partida de l’opinió pública a l’empresa, que en un moment donat va arribar a afirmar que també volia els dos dies, i això mesos després d’editar un tríptic que van repartir per tots les bústies de Barcelona on deien que ja teníem els dos dies, que érem uns radicals, etcètera. Després es van obrir les negociacions directes entre nosaltres i l’empresa.\nGarganté: Hi ha tres coses que nosaltres vam fer de manera diferent a les nostres pròpies mobilitzacions anteriors: la primera era que no es tractava d’una mobilització defensiva, sinó ofensiva: demanàvem una reducció de la jornada anual sense pèrdua econòmica. Això va agafar desprevinguda a l’empresa. Si observeu la història de la reforma laboral, això s’ha repetit una vegada més: són els sindicats els que van un pas per darrere i la patronal i el govern qui han marcat l’agenda. Doncs bé, amb nosaltres va ocórrer el contrari: vam ser nosaltres els que marquem l’agenda. Això li creava un problema a l’empresa, ja que nosaltres anàvem un pas per davant i ella anava un pas per darrere.\nLa segona és que –com a mínim per a un sector de nosaltres– enteníem que havíem de convertir un problema laboral en un problema polític: qui determinava si se solucionava allò o no, no era ni la presidenta de TMB, Assumpta Escarp, sinó l’Ajuntament de Barcelona, que és qui designa i qui mana en TMB. Així que no vam fer una campanya contra Assumpta Escarp –perquè pràcticament no la coneix ningú– sinó contra l’alcalde de Barcelona, Jordi Hereu, que és a qui tothom coneix i pot votar o no. És Hereu qui havia de buscar una solució. Convertim la vaga en un conflicte polític a nivell de ciutat.\nLa tercera és que vam entendre que no podíem fer les vagues com les havíem fet fins a llavors, és a dir, a nivell intern. Tenir als treballadors al teu costat és important, però no ho és menys tenir a molta gent de fora que participi perquè la nostra propaganda arribés als barris i tinguessin així la nostra argumentació de primera mà, que si es feien uns diaris te’ls distribuïssin, que pressionessin des de les associacions de veïns, etcètera; per a estendre aquest conflicte fora de l’empresa. Per desgràcia aquestes coses normalment no es fan. Per això nosaltres vam poder aguantar i va sortir tan bé.\nMercader: Concretament ens va ajudar moltíssim un grup de periodistes en l’edició de tres diaris gratuïts que militants van distribuir per tota Barcelona. Van ser uns 60.000 exemplars en total (20.000 de cadascun). Els dies que no fèiem vaga els posàvem en els autobusos i els mateixos companys els repartien dintre de l’autobús o els posaven en els seients quan arribaven a un final de línia. Altres diaris es van repartir pels carrers, pels mercats… Una altra idea que va venir dels usuaris va ser editar en solidaritat una targeta idèntica a la T-10, la “T-2 dies”, que s’ensenyava al conductor i aquest deixava entrar a l’usuari sense pagar.\nGarganté: Un altre company va decidir a nivell intern que tots els que fèiem vaga havíem de dur la barba revolucionària. D’un dia per a l’altre molts conductors es van deixar la barba i no se la van treure fins que es va acabar el conflicte. Molta gent va aguantar amb una barba considerable…\nMercader: Jo vaig aguantar (rialles).\nGarganté: Aquest tipus d’anècdotes animava a tothom.\nMercader: Quan se’ns acostaven els companys de qualsevol organització i ens preguntaven què podien fer per a ajudar-nos, nosaltres sempre responíem: “el que vulgueu. Si vosaltres creieu que amb això que feu ens ajudeu, nosaltres no ens hi posarem”. No vam posar condicions a ningú igual que no volíem que ningú ens les posés a nosaltres. La vaga d’autobusos és la vaga més important que hi ha hagut a Barcelona en molt temps: es va complir tot el que va demanar l’assemblea general de Plaça Universitat: lluitarem pels 2 dies i no acabarem fins que tots els tinguem. No vam tenir ni un sol acomiadament, però sí sancionats. Va ser una vaga dura. Hi ha gent que encara està de judicis. Un dels nostres companys està pendent d’una petició de sentència de tres anys per una denúncia dels mossos d’esquadra.\nQuina resposta vau tenir per part dels usuaris?\nGarganté: Va ser in crescendo. Una altra cosa que també vam aprendre d’aquesta mobilització és que quan comences a moure’t en una direcció no pots esperar que la gent començarà a seguir-te al mateix ritme, ni que de seguida et donaran suport. De la primera sèrie d’aturades del Nadal, els col·lectius de fora de l’empresa es van assabentar pels mitjans de comunicació i, possiblement, també per les octavetes que distribuïrem. La manera que es va desenvolupar la vaga va atreure a sectors molt diferents: per exemple, es tractava d’una mobilització que es feia sense el suport oficial de CCOO i UGT, però que tenia un suport molt ampli, fins i tot dels afiliats de CCOO i UGT d’autobusos –això va cridar l’atenció als qui rebutgen el sindicalisme de CCOO i UGT. Com que l’empresa ens marcava uns serveis mínims abusius, van haver-hi sabotatges i els autobusos van entrar amb els vidres trencats o els pneumàtics punxats –això va cridar a un sector de gent del món autònom, independentista, etc., que entén que s’han d’utilitzar vies legals, però també altres que no ho són quan la legalitat és restrictiva i va en benefici de la patronal. Es va fer molt de treball anant a les associacions de veïns, assemblees de joves i altres col·lectius a explicar per què lluitàvem i intentar que ens ajudessin. Fins a la segona onada de vagues no comencem a tenir un suport actiu per part de la població.\nMercader: Ens vam fer bastant coneguts per aquella època perquè sortíem sovint en els mitjans de comunicació. Jo condueixo la mateixa línia des de fa 14 anys. La gent em coneix i a més em veia per la televisió, i mai em vaig trobar ni un comentari en contra de la vaga. Ni un sol. Penseu que tot el que demanàvem eren dos dies. Si va haver-hi alguna crítica per part dels usuaris, va ser minoritària.\nGarganté: Un columnista de La Vanguardia, Joaquim Roglán (professor en la Universitat Ramón Llull de Barcelona), va arribar a publicar els nostres números de telèfon en un dels dos articles que ens va dedicar i en el qual ens titllava de mafiosos, salvatges, violents, etcètera, perquè els usuaris ens truquéssin i ens diguessin el que pensaven de la vaga. Doncs bé, Mercader no va rebre cap trucada i jo vaig rebre dos trucades. La primera va ser a les vuit o les nou del matí. Em trobava en un piquet en les cotxeres i un home em va preguntar: “Tu ets un demòcrata?” “Perdoni?”, li vaig respondre. Jo encara no sabia res! Llavors em va explicar que havia llegit un article a La Vanguardia. Vaig anar a un quiosc, ho vaig veure i em vaig quedar sorprès. Li vaig explicar què era el que realment buscàvem i finalment es va acomiadar de mi dient-me: “molt ben fet, heu de continuar la lluita”.\nLa segona trucada va ser d’una dona –nosaltres fèiem les assemblees a Via Laietana, tallàvem el trànsit i si l’assemblea durava dues hores, la via quedava tallada durant aquestes dues hores. Aquella dona em va preguntar: “Em podeu dir quins dies penseu tallar Via Laietana? Perquè el meu germà va en cadira de rodes i ha de cridar a un taxi per a poder desplaçar-se”. Això va ser tot. Si un diari com La Vanguardia –que va titular en portada “Vaga d’autobusos: caos i violència”–, un dels que té major circulació, posa el teu telèfon i et truquen dues persones, no sembla que la gent estigués del costat de l’empresa.\nMercader: Podíem i podem anar amb el cap ben alt. A més, l’Assemblea d’autobusos de TMB ha dut a la creació de l’Assemblea de Barcelona.\nAra tornarem a això… El passat 29 de setembre va tenir lloc a l’Estat Espanyol la primera vaga general en vuit anys. Com a sindicalistes, quina impressió us dueu dels seus resultats? Veieu un canvi de cicle?\nGarganté: En molts sentits, i com sindicalisme alternatiu a CCOO i UGT, hem perdut una oportunitat. Però hem après que és necessari acumular forces. I hem d’anar cap a una altra vaga general. Si no pot ser amb CCOO i UGT, llavors que sigui sense ells, però hem de començar a plantejar-nos ja com construir-la i com engegar-la.\nMercader: La vaga del 29-S va ser una vaga que es va fer perquè s’havia de fer, però que, com a mínim per a la gent d’autobusos (i diria que per a molts altres també), no era sentida. Si no se li dóna una continuïtat o es fa d’una altra manera, serà molt difícil canviar qualsevol cosa. Hi ha municipis on tenim una correlació de forces favorable a una vaga general a nivell municipal. És el que per exemple impulsa el SAT (Sindicat Andalús de Treballadors) a Andalusia o la CIG (Confederació Intersindical Galega) a Galícia. Pot ser que no es detingui la ciutat, però serem molts i fins i tot vindran activistes de fora del municipi si se’ls dóna l’oportunitat de fer-lo. I es contagiarà. De fet, totes les grans mobilitzacions van començar així. Les vuit hores a nivell estatal van començar amb una vaga general a Barcelona.\nGarganté: També hem de començar a canviar els paràmetres per mesurar una vaga i no utilitzar solament els que interessen al govern, com quanta gent ha deixat de cotitzar en la seguretat social, perquè no tots els que participen en la vaga cotitzen. Ho acabem de veure a França. La sensació de confrontació en el carrer entre la gent –i no només els sindicats– i el govern ha de tenir-se en compte.\nMercader: La baixa taxa d’afiliació és un problema. Un s’afilia per militància o per necessitat. Els desocupats no veuen cap necessitat d’afiliar-se. I la política sindical tampoc ajuda. Els empresaris es veuen amb les mans lliures perquè no ens tenen por. Al final tot es redueix a qui té por a què. És una qüestió de força i hem de reconèixer que, ara ara com ara, no ens tenen por. Del que es tracta és que ens tinguin por i respecte.\nL’última vaga l’heu convocat el passat 7 de novembre, en protesta contra el cost de la visita de Benet XVI a Barcelona. Des de l’Ajuntament de Barcelona Assumpta Escarp us ha acusat de ressuscitar “la vaga política”. Podríeu explicar aquesta convocatòria?\nGarganté: Per a nosaltres el Papa representa una de les icones més reaccionàries que existeixen a Europa. Algú en l’empresa va proposar convocar una vaga contra la visita del Papa. Però el Reial decret de l’any 75 només permet la vaga per conflictes laborals en la pròpia empresa. Les vagues de solidaritat, les vagues socials i les vagues polítiques són il·legals. El nostre plantejament era denunciar el que representa el Papa, donar veu a col·lectius de dones, GLTB i ateus, perquè si autobusos fa una vaga contra el Papa, això és noticiable. Convoquem una vaga contra el cost econòmic que suposava la visita del papa. Primer ho vam denunciar públicament i, una vegada ens han demanat la il·legalització de la vaga, hem denunciat l’existència d’aquesta llei que tracta als treballadors com una eina més de treball i ens impedeix pensar què passa més enllà de la nostra empresa per a actuar conscientment. Podríem haver anat igualment a la vaga, però no teníem judicialment cap opció i el cost econòmic no el podíem assumir de cap de les maneres. Nosaltres ho fèiem des del principi com propaganda externa i educacionalment a nivell intern de l’empresa.\nCom a militants de base vau promoure la creació de l’assemblea de treballadors de Barcelona, entorn de la qual s’han aglutinat diversos col·lectius i treballadors per a estendre la convocatòria de la vaga i organitzar la continuïtat de la lluita més enllà del 29-S. Podríeu descriure’ns breument el funcionament de l’assemblea i els objectes que persegueix? Com veieu la continuïtat de la vaga per a defensar els drets socials aquí a Barcelona?\nMercader: L’Assemblea de Barcelona surt d’una reunió de la secció sindical de la CGT. Llavors s’esperava una convocatòria de vaga general per al 29 de juny que finalment no va arribar, però si que van començar a convocar-se manifestacions unitàries en altres ciutats. Però a Barcelona no hi havia moviment… Volíem anar més enllà d’una manifestació i, aprofitant una mica el “pedigrí” que hem aconseguit en els autobusos, vam convocar una assemblea de treballadors de Barcelona en les cotxeres de Sants per a explicar la nostra iniciativa i decidir com havíem d’actuar a partir de llavors. Van venir 500 persones i tota la gent que va participar va estar plenament d’acord. Es va acordar una data per a una segona assemblea i la iniciativa d’anar creant comitès de barri i d’empresa, a pesar que fins a ara només s’han aconseguit crear a Parcs i Jardins i en Autobusos. En els barris ha anat una mica millor.\nLa vaga general a Barcelona sense l’Assemblea de Barcelona hagués anat de manera molt diferent. El piquet unitari de Plaça Catalunya va reunir a unes 10.000 persones. El procés de criminalització portat a terme pels mitjans de comunicació és el mateix que vam patir nosaltres en la lluita dels autobusos, però a gran escala. El treball de l’assemblea contínua endavant. El meu pronòstic és que les maneres d’actuar haurien de canviar i, pel que concerneix la sindicalisme, tornar una mica on comencàrem… S’ha de donar la iniciativa a la gent. Què fer? Serà la gent qui t’ho digui. S’ha de convocar, perquè es necessita que algú convoqui (les convocatòries no són espontànies), però després s’ha de donar llibertat a la gent. Si no, correm el risc que s’apaguin els ànims. Es generarà un sentiment de frustració i d’impotència, sobretot entre la gent jove, si es contínua amb un model de sindicalisme esgotat i ineficaç.\nGarganté: Els marcs unitaris són essencials. La reforma laboral és un monstre polític. No la pot tombar un sol sindicat, ni en una sola ciutat ni amb una sola vaga general. S’ha d’intentar trobar un punt de confluència. Però col·locar les expectatives molt altes quan el resultat serà molt baix en comparança és una cosa que a la llarga frustra a la gent. Els sindicats tenen, per dir-ho així, un pecat original, que és el d’entendre’s a si mateixos com una eina de defensa dels treballadors. A la defensiva només s’aconsegueix que t’arraconin cada vegada més, fins que et trobes entre l’espasa i la paret, i és llavors quan convoquen una vaga indefinida. Si hi ha un ERO i dintre de dues setmanes ja no hi ha empresa, és normal que es convoqui una vaga indefinida, però en aquells dies ja estàs mort.\nS’ha de passar a l’ofensiva. No podem seguir dient que ara no és el moment de mobilitzar-se, amb la que ens està caient. Abans, en èpoques que no es parlava de crisis, no es feien mobilitzacions ofensives per a millorar les condicions laborals. Per això ara, amb la situació actual, el sindicalisme alternatiu ha d’arriscar-se a mostrar que en moments difícils és el més ferm lluitador. Hauríem d’estar mobilitzant-nos amb totes les nostres forces per a revertir la situació: Passar de la defensiva a l’ofensiva. Una proposta a exigir podria ser, per exemple, les 35 hores amb manteniment de salari. Aquesta és una sortida a la situació d’atur des del sindicalisme de debò. Podríem començar aquesta ofensiva amb una coordinació de vagues sectorials, ni que fos a nivell municipal. Aquesta podria ser una bona estratègia per a animar a la gent a no assumir passivament que la crisi l’hem de pagar sempre els que hem fet funcionar aquest món.\n* Aquesta entrevista va ser realitzada per Àngel Ferrero i Ivan Gordillo per a la revista El Viejo Topo, el passat mes de desembre, abans de la vaga general del 27 de gener passat. La traducció és de CGT de Catalunya.\nNext story La revolució d’Egipte i Israel: “és dolenta per a nosaltres”\nPrevious story ‘No es pot aïllar la revolta egipcia d’anys de lluita dels treballadors a Egipte, o de la Intifada’


Història | Blaus de Granollers\nQuè és això de Blaus?\nDurant els 9 dies de Festa Major a finals d’agost, la ciutat de Granollers es divideix en dos bàndols festius que organitzen desenes d’actes i activitats per separat. Un jurat secret valora quina és la colla que ha estat aquell any més animada, innovadora, divertida i participativa i decideix qui guanya aquella edició. Blaus és una d’aquestes dues entitats que, amb els pas de tres dècades des que es va inventar aquest model de festa, s’ha convertit en tot un referent d’una celebració organitzada directament per la ciutadania.\nLa competició ha donat lloc al fet de posar cada cop el llistó més alt. Un llistó que fa la festa cada cop més espectacular, més sofisticada i plena de idiosincràsies que, mica en mica, es converteixen en tradicions.\nFoto: Josep Casasnovas\nLa rivalitat entre les dues colles és el motor que mou la peculiar festa granollerina, però sempre d’una manera ben entesa. Per Festa Major, omplim carrers i places d’actes de tota mena i per a tots els públics durant més d’una setmana. També al llarg de l’any treballem per preparar la següent edició i col·laborem amb altres entitats per a potenciar iniciatives ciutadanes festives, culturals, etc. Tots ens sentim Blaus, però dins la colla hi ha molts grups diferents i diversos per a tots els públics; n’hi ha de més innovadors i de més tradicionals, però tots participatius i amb el color ben arrelat al sentiment. El nostre model de festa és ja ben sabut a hores d’ara. Reivindiquem una festa divertida, canalla i oberta a Granollers.\nLa història d’una de les festes més participatives de Catalunya\nAbans de l’aparició de les colles de Blancs i Blaus, la Festa Major de Granollers era una de tantes festes populars que es celebraven al Nadal, en honor a Sant Esteve, patró de la ciutat. El 1857 les dates de la Festa van passar a ser els primers dies de setembre el 1857, una pràctica que a l’any següent va esdevenir oficial. El 1930 va passar a celebrar-se de l’últim dijous d’agost fins diumenge. Amb el pas dels anys, la Festa Major d’estiu va esdevenir cada cop més deslluïda, la població de Granollers aprofitava aquestes dates per allargar les vacances. Semblava clar que urgia un canvi.\nL’any 1979, un col·lectiu anomenat la Murga va posar els primers fonaments pel que seria la recuperació de la Festa Major de Granollers. Es respiraven nous aires de festa i llibertat i els granollerins van tornar a recuperar el carrer. Però no va ser fins el 1983 que va esdevenir un canvi radical i un nou model de Festa Major: el model actual, que ha arribat amb un èxit espectacular fins els nostres dies.\nUn grup de joves de l’associació de veïns de Sota el Camí Ral, van descobrir una anècdota, documentada l’any 1897, en la qual dos rajolers (en Rayo i en Maynou) havien realitzat un “partit” de maons i havien mobilitzat el poble. El primer anava de Blanc i el segon de Blau, i els respectius seguidors que els animaven, també vestien aquests dos colors, els colors de la ciutat. Aquests joves pioners, engrescats per la descoberta, van escollir el color Blau i es van adreçar al Gra per explicar el seu projecte i buscar la seva colla germana.\nAixí va començar una festa fonamentada en la sana rivalitat entre colles, en la cultura popular, en la participació activa de tota mena de persones i en l’equilibri entre allò tradicional i la innovació constant. Els inicis van ser modestos, una festa de 4 dies amb 38 hores d’activitat comptant els partits de futbol, i uns quants joves amb molta voluntat i menys recursos. Vint-i-cinc anys després tenim una festa amb més de 180 actes durant 9 dies, dels quals prop d’una setantena són organitzats per la colla dels Blaus.\nEls primers anys, la dinàmica de la colla va fer aparèixer importants elements de la cultura popular i tradicional: el Correfoc, el Ball de Bastons i un primer intent de colla castellera van sorgir de la nostra colla. Un moment important per entendre la dinàmica de la colla dels Blaus esdevé pels voltants del desè aniversari: la colla era ja tant gran que es feia inviable continuar organitzant la festa com un sol grup d’amics. La procedència diversa de les persones que configuraven la colla i la disparitat d’idees i projectes dels diferents grups, van aconsellar canviar el model. Ja havia aparegut alguna penya autònoma com “el Garrafón” a l’interior de Blaus, i es va creure que la subdivisió de Blaus en colles de diversa afinitat era la millor manera de consolidar el creixement. Va ser així com es van crear colles dins de Blaus (Fòssils, Garrafón i Gabitos, per exemple) i es van anar a cercar grups per fer colles noves (un exemple en són els posteriors Amics de Ponent o el Club de Rol Menrood).\nD’ençà d’aquell moment, Blaus es converteix en una coordinadora de colles, es diversifica la feina i, per tant, augmenta l’efectivitat i la diversitat de totes les seves accions. Des de bon principi, i any rere any, apareixen nous grups de gent que creen noves colles i que organitzen actes nous.\nTan gran és l’èxit de la nova dinàmica, que en els últims anys ha calgut fer una tasca per cohesionar les colles i possibilitar la coneixença entre aquestes a través de centres d’interès comuns i actes conjunts (un exemple d’aquesta tasca de cohesió en són els espectacles que munta l’anomenat “Mesclat de Blaus”).\nActualment, Blaus és un col·lectiu de més de quatre-centes persones dividit en una quarantena de colles diferents, tot i que no totes elles actives. Blaus és divers, però cohesionat, i amb una increïble capacitat de treball i creativitat que té l’únic objectiu d’organitzar la meitat de la festa major de Granollers, tot treballant d’aquesta manera per la gent de la seva ciutat.


El PPC vol un acord per garantir el transport públic després del futbol - Notícies Societat - Notícies Societat - e-notícies\nSocietat · 24 d'Agost de 2012. 19:50h.\nAlberto Fernández reclama "un esforç perquè no es repeteixi la imatge" de la Supercopa\nAlberto Fernández, en una foto d'arxiu\nEl president del grup municipal del PPC a l'Ajuntament de Barcelona, Alberto Fernández, ha reclamat al consistori barceloní i al FC Barcelona que es posin d'acord per garantir el transport públic després del futbol.\nEn relació al partit d'anada de la Supercopa, que va començar a dos quarts d'onze de la nit, el dirigent popular ha dit que "la manca d'acord en la no prestació de transport públic només va perjudicar els més de 90.000 aficionats que es van desplaçar al Camp Nou".\nFernández Díaz també ha denunciat "una deficient oferta de taxi", en aquest cas concret, i que "molts" dels afectats eren turistes. Per aquest motiu ha instat els clubs de la ciutat a "arribar a un acord amb l'empresa de transport per com a mínim compartir sino asumir el cost del servei de tranports públic".\nGabancho alerta sobre la "perifèria castellanoparlant"\n#1 Xavi, Barcelona, 24/08/2012 - 19:50\nInsuficient oferta de taxi ? Em sembla que l'Alberto fa massa temps que no baixa del cotxe oficial.


[ed2k] Sense Ficció - 10ª temporada (2017-2018) - TotsRucs\nEntrada Autor: r5004 » dv. set. 01, 2017 18:58\nEl blog del programa a ccma.cat\nSuplents: naroatna, Petiso\nVídeo: Xvid 704x384 50-60% del test de compressibilitat (aproximadament)\n10x01 - Lady Diana contra Elisabet II. Un duel reial\nEl 31 d’agost es compleixen 20 anys de la mort de Lady Di. Amb motiu d’aquest aniversari, el programa estrena “Lady Diana contra Elisabet II. Un duel reial”, un documental que se centra en el pols que van lliurar durant anys la reina Elisabet II i la princesa Diana. Un conflicte generacional que es va disputar en secret portes endins del castell de Windsor.\n“LADY DIANA CONTRA ELISABET II. UN DUEL REIAL”\nDurant disset anys, Elisabet II, la garant de la tradició, i Diana, la princesa rebel, van lliurar un duel implacable. Un duel que gairebé li costa la corona a la reina. Aquesta és la història d'un punt d'inflexió, en què una monarquia recalcitrant anglesa es veu obligada a adaptar-se a la modernitat. Lady Diana Frances Spencer, la tercera filla del vuitè comte de Spencer, tenia 19 anys i treballava d'ajudant a la guarderia d'una escola del centre de Londres quan va conèixer el príncep Carles. Protestant, verge i aristòcrata, era la candidata ideal per convertir-se en la dona del futur rei, assegurar un hereu a la corona i de pas tranquil·litzar els pares del príncep, amoïnats pel futur de la dinastia perquè amb trenta anys el Príncep de Gal·les no semblava tenir gaire pressa per donar hereus al tron. El 29 de juliol de 1981, davant de 750 milions de telespectadors, Diana es va casar amb el príncep Carles. Molt poc després del casament, aquell conte de fades es va convertir en un duel aferrissat entre dues dones, la reina Elisabet II i la princesa Diana, una confrontació de dos mons, per una banda el tradicional i secular i per l'altra el decididament contemporani. Aquest duel tràgic canviaria radicalment la imatge de la monarquia i la seva relació amb el poble britànic. El matrimoni concertat va assegurar la continuïtat de la dinastia amb dos fills. El 1982 va néixer Guillem i dos anys més tard, Enric. La reina n’estava satisfeta. A més, volia que la princesa assumís plenament el seu paper de membre de la família reial i es dediqués a les obres de beneficiència. Una vegada més, Diana compliria els desitjos de la reina, però a la seva manera. Va decidir lluitar per una causa per la qual la corona passava de puntetes, un tema tabú, la sida. I ho va fer, tot i la desaprovació de la reina. Va començar a donar suport a causes ignorades per la família reial, com la lepra o les mines antipersona, i la premsa li va fer costat. La diferència generacional es feia cada vegada més gran entre Diana, ja anmenada "la princesa del poble", i la reina, que hi continua mantenint una distància freda. Més tard, quan Diana i la reina sabien que Carles havia reprès la relació amb la seva examant, Camilla Parker Bowles, però la premsa encara ho desconeixia, la reina faria tot el possible per evitar un escàndol i més encara un divorci. Va proposar un pacte a la seva jove. Diana podia continuar amb les seves missions humanitàries amb la condició que s'avingués a representar el paper d'esposa i mare feliç. I així ho va fer durant quatre anys. Però als 31 anys, Diana ja no era la princesa dòcil a qui la reina podia imposar el seu comportament. Al cap de deu anys d'aquell matrimoni simulat, va decidir que era hora de posar punt final a aquella comèdia. La publicació del llibre “Diana, su verdadera historia”, d’Andrew Morton, en el qual havia col·laborat, va ser la seva venjança contra la família reial. Un llibre tan explosiu va vendre més de 7 milions d'exemplars a 80 països. Sis mesos després, la parella es va separar i Diana, condemnada a l'ostracisme al palau de Kensington, va recaure en la depressió. A punt de patir una crisi nerviosa, Diana no va poder aguantar la presència constant dels mitjans de comunicació. El desembre de 1993 va anunciar la seva retirada de la vida pública. El gabinet de premsa reial va lliurar una batalla contra ella durant dos anys, fins que la princesa va decidir donar el cop final. El dia de l'aniversari de noces de la reina. El 20 de novembre de 1995, quan Elisabet II celebrava el 48è aniversari de casament, Diana concedia una entrevista al canal de televisió anglès de més audiència. “Al meu matrimoni érem tres. I això és una multitud”, va afirmar-hi. Poques setmanes després, la reina va ordenar a Carles i Diana que es divorciessin. El 30 d'agost del 1997, Diana, la seva parella Dodi Al Fayed, el fill d'un home de negocis egipci multimilionari, i el seu xòfer Henry Paul, van morir arran d’un tràgic accident de trànsit a París, quan fugien dels paparazzis. L'endemà el país es va despertar plorant i es va indignar amb el silenci de la casa reial, que es va allargar durant dies. En els sondejos d’opinió que es van publicar llavors, més d'un terç dels britànics estaven a favor de l'abdicació immediata d'Elisabet II. El primer ministre Tony Blair va convèncer la reina perquè tornés a Londres, des d’on faria un comunicat públic. El cineasta Stephen Frears, director de “La reina”, sentencia al documental: “La van matar entre tots. Tots van participar en la seva mort. No es tracta ningú d'aquella manera. L'origen de tot va ser el matrimoni. No s'hi hauria d'haver casat. Allà és on van començar els problemes. Perquè sabíem que allò es tractava d'un ritual o de protocol. Va ser com un sacrifici humà.”\n10x02 - Latitud 80º - La destrucció de la primavera\n“Latitud 80º” ens proposa una gran expedició en veler des de Barcelona cap a l'oceà Glacial Àrtic i després fins a les aigües de l’Antàrtida. A partir de l’experiència del capità Albert Bargués, el documental reflexiona sobre la idea de la llar. És un viatge que busca respostes a les inquietuds que han motivat l’ésser humà a emprendre viatges cap a territoris desconeguts, moltes vegades per trobar-se a si mateix. I després, “La destrucció de la primavera” explica el fenomen turístic que va trasbalsar dos pobles de la costa de Florida durant tres dècades.\nLa història de les grans expedicions acostuma a començar de la mateixa manera: amb la idea peregrina d'algú que, la majoria de vegades sense els recursos necessaris, es fixa una meta desmesurada i comença a imaginar les diferents maneres d'assolir-la. El fet de voler saber què hi ha més enllà, l'obsessió de travessar la línia de l'horitzó per trobar respostes, forma part del comportament humà. “Latitud 80º” recull l’experiència d'Albert Bargués, que l’any 2014 va salpar de Barcelona, a bord de l'Sterna, cap a l'oceà Glacial Àrtic. Aquesta era una expedició que es proposava arribar a la latitud 80°, emulant els viatges migratoris del xatrac àrtic, una au marina que fa la migració més llarga del regne animal: des de les zones boreals fins a les aigües de l'Antàrtida, per després tornar, sempre per les latituds on mai es pon el sol. En aquest viatge, que comença a Barcelona i passa per Tromso, els fiords de Finnmark, el cap Nord, l'illa de l'Os i Svalbard, els tripulants de l'Sterna avancen entre la natura més feréstega i viuen un viatge més enllà del passat. Un viatge fora del temps, per endinsar-se en l'entorn més inhòspit i dur dels confins de la Terra. Però els navegants no només han de trampejar les forces de la natura, a vegades el destí els juga males passades i els obstacles, les dificultats i el cansament els poden vèncer. El documental, dirigit per Guille Cascante, explica el naixement i ensorrament d'un projecte que pretenia recórrer a vela els pols gelats del planeta i proposa una reflexió sobre les motivacions i les obsessions que ens porten a endinsar-nos en allò desconegut.\n“LA DESTRUCCIÓ DE LA PRIMAVERA” (“SPRING BROKE”)\nFort Lauderdale i Daytona Beach són dues poblacions de Florida que van competir durant dècades per atraure un tipus de turisme molt concret: els universitaris que volien anar a divertir-se a la platja a les vacances de primavera. Els empresaris locals i, després, les grans empreses van fer tot el que van poder per explotar aquell mercat tan llaminer. Com passa en algunes poblacions d’aquí, s’oferia diversió, beguda i sexe a bon preu, fins que els excessos dels explotadors i dels explotats es van convertir en un greu problema de convivència amb els veïns. L’èxit d’aquest fenomen, que atreia milers de joves, va acabar amb la paciència dels ciutadans.\n10x03 - Alexandre Deulofeu: L'historiador del futur\nAquesta és l’aventura d’un home que, tot sol, es va proposar una de les empreses més grans imaginables: aconseguir la pau mundial. I ho va voler aconseguir amb l’ajuda només de la seva capacitat per entendre el funcionament de la història. Alexandre Deulofeu (l’Armentera, 1903-Figueres, 1978) és un personatge alhora excepcional i totalment desconegut. Deulofeu va ser un estudiós solitari amb una particularíssima ambició: voler entendre i predir la història, voler trobar un model matemàtic que li havia de permetre imaginar el món del futur. I el més sorprenent és que Deulofeu se’n va sortir. Ho va aconseguir. Va demostrar que es pot historiar el futur. Va desenvolupar la teoria de la matemàtica de la història en vuit volums. El pas del temps ha confirmat les seves previsions. Per exemple: en els anys 30 va preveure la desfeta de Iugoslàvia, la descolonització d’Egipte i l’Índia; el 1941, que Hitler perdria la II Guerra Mundial; els anys 40, que França perdria les seves colònies, i, en els anys 50, altres fets històrics com l’enfonsament de l’URSS o l’hegemonia d’Alemanya en l’Europa actual. D’altra banda, també va anunciar que l’estat espanyol es desintegraria al voltant del 2029. I allò que encara resulta més sorprenent és que, malgrat el seu èxit, la seva teoria revolucionària va caure en el més absolut oblit.\n10x04 - Com hem canviat\nQuines de les coses que el 1992 ens semblaven inimaginables ara formen part de la nostra vida quotidiana? Quines transformacions ens han resultat més sorprenents? “Com hem canviat” visita una família de pagesos de la Garrotxa, protagonista del reportatge “Un any a pagès” de “30 minuts” el 1992, per comprovar com s’ha transformat la societat en els últims 25 anys. En aquest programa s’acomiada Joan Salvat, director del “Sense ficció” durant nou anys i del “30 minuts” durant vint-i-quatre. A partir d’ara l’espai estarà dirigit per Montse Armengou, periodista i codirectora de reconeguts documentals com “Els internats de la por”, “Torneu-me el fill” o “Els nens perduts del franquisme”. L'any 1992, Televisió de Catalunya va produir el documental “Un any a pagès”, emès dins de l’espai “30 minuts” de TV3, en què seguia durant tot un any la vida d'una família de pagesos de la Vall d'en Bas, la família Carrera. Ara, 25 anys després, un equip de televisió ha tornat a visitar la mateixa família per saber com estan i com els ha anat. En el seu moment, la van triar perquè era una de les poques famílies que encara es dedicaven del tot a la ramaderia. Però després d'un període de canvis revolucionaris, han sabut adaptar-se als nous temps i la granja es troba en plena activitat. El documental mostra com han canviat les maneres de treballar al camp, però també és un testimoni xocant sobre com han canviat les formes de vida d’aquests catalans de la Garrotxa en 25 anys. A la comarca, per exemple, l’any 1992 hi havia 434 habitants nascuts a l’estranger; avui, en canvi, n’hi ha 9.020 registrats. La família Carrera representa, al mateix temps, un mirall de l’evolució de la nostra societat en aquest quart de segle. Per això aquest documental no explica només les transformacions d’una família, sinó que, en realitat, ens apel·la a tots nosaltres i ens revela com hem canviat. “Un any a pagès” és com es va titular aquell programa que es va fer l’any 92. Vist ara, sorprèn com acabava, perquè plantejava un dilema molt pessimista: o plegar o continuar però fent una inversió potent. Aquest era el dilema d’en Salvador, i així és com comença “Com hem canviat”.\n10x05 - Veus contra l'estigma\n“Vaig entrar a urgències pel meu propi peu. (...) No em deixaven menjar el menjar que jo havia portat de casa, no em deixaven sortir a fumar, no em deixaven veure la meva dona que estava a l’altre costat de la porta. Llavors em vaig agitar però no vaig fer cap agressió. La resposta no va ser que vingués un terapeuta, la resposta va ser que vinguessin sis de seguretat. (...) Quan em vaig deixar lligar em van sedar, em van punxar. No em van deixar anar al lavabo, tot i que ho vaig demanar.” Aquest és el relat d’Edgar Vinyals, una de les 40 persones que van ser immobilitzades el 2015 a l’Hospital de Sant Pau i una de les veus que reivindiquen reformular els protocols i tractaments envers els pacients de salut mental. L’Edgar considera que el seu és “un cas d’èxit, de recuperació”, perquè va acabar els estudis, perquè es va decidir a parlar obertament amb els amics del que li passava i es va atrevir a dir a la seva cap que prenia medicació. A més, des de l’entitat que presideix, Federació Veus, promou la defensa dels drets de les persones diagnosticades amb un problema de salut mental i que el seu missatge arribi a polítics i professionals per repensar el sistema de salut mental. El seu cas no és únic. Un grup cada dia més nombrós de persones diagnosticades amb algun trastorn mental surt de l'armari i revoluciona les estructures sanitàries i les associacions de pacients i familiars. Seguint l'estela del que ja va començar fa més d'una dècada en altres països europeus, es fan visibles amb anuncis al metro, cursos a professionals o xerrades als periodistes dels mitjans. Reclamen tenir el mateix dret que té un malalt de càncer per escollir entre possibles tractaments, i volen construir en la societat una nova mirada, lliure de prejudicis, sobre la malaltia mental. Perquè tenir un problema de salut mental no vol dir estar sempre fora de joc ni tampoc significa posseir un caràcter dèbil o més agressiu o violent que qualsevol altre. El canvi d'enfocament que proposen no tan sols té beneficis a escala individual, sinó que s'ha demostrat que redueix notablement els costos sanitaris. Aquest documental acosta a l'espectador aquesta nova visió de la malaltia mental a través del retrat en proximitat d'alguns pioners que han pres la paraula i que han alçat la veu en contra de l'estigma. “Veus contra l’estigma” mostra aquesta revolució i canvi de paradigma en el món de la salut mental a través del testimoni de l’Edgar, integrador social i president de la Federació Veus; l’Elisenda, una jove periodista; l’Àngel, enginyer en una gran companyia petroliera, i el David, pintor. A tots els han diagnosticat un trastorn mental i dediquen part del seu temps a l’activisme pels drets humans en salut mental. L’Elisenda, per exemple, és activista del Grup de Sensibilització als Mitjans de la plataforma Obertament, on també col·labora l’Àngel. En comptes de teràpies amb medicaments que els provoquen importants efectes secundaris, de contencions mecàniques (lligar persones al llit) i llargues hospitalitzacions, reclamen més inversió en tractaments psicològics i psicosocials, prevenció i recursos laborals que els permetin recuperar-se i reinserir-se en la societat. Entre els referents per aquesta renovació, destaquen el projecte finès Diàleg Obert, de renom mundial - que ha aconseguit una de les taxes d’esquizofrènia més baixes del món a Lapònia Occidental-; la feina desenvolupada per la xarxa pública de salut mental de Girona - amb una taxa de reingressos tres vegades inferior a la mitjana de Catalunya i la més baixa d’Europa-, i la de la Clínica Psiquiàtrica Ticino, a Suïssa, que fa tres anys que no lliga cap pacient al llit.\n10x06 - Treballar després de la crisi\nTenir una formació acadèmica o experiència no és garantia actualment d’aconseguir una feina. La crisi ha generat un nou model de desigualtat social. Tot i que els indicadors assenyalen una recuperació econòmica, aquesta recuperació es fonamenta en la precarietat laboral, els salaris baixos i la temporalitat. “Que repuntin indicadors econòmics no farà que visquem com fins ara. Viurem diferent”, assegura Genís Roca, un dels consultors més respectats en l’adaptació d’empreses i organitzacions als nous paràmetres digitals. Viurem diferent... però com? Aquest context social i econòmic coincideix amb l’anomenada quarta revolució industrial, la de la intel·ligència artificial i els robots. Segons els experts en robotització i automatització Carl Frey i Michael Osborne, autors de l’estudi “The Future of Employment: How Susceptible Are Jobs to Computerisation?” (El futur del treball: com de susceptibles són els llocs de treball a la informatització?), publicat per la Universitat d’Oxford, el 47% de les professions als Estats Units (CaixaBank ha extrapolat la dada a Espanya i l’ha situat al 43%) estan en risc de ser totalment automatitzades. Per ells, el futur passa per formar-se en aquest àmbit o conformar-se amb feines del ram de serveis amb sous més baixos. Aquestes dades són possibles perquè l’automatització ja no es limita als processos industrials. El documental mostra com la intel·ligència artificial comença a introduir-se en àmbits socials com els serveis d’atenció al client, que amenacen de buidar els call centers de persones, el vehicle i l’autobús autònoms, que posaran en perill la feina de taxistes i conductors, la banca o la medicina. En aquest últim camp, la intel·ligència artificial es fa servir com a una segona opinió per recomanar, per exemple, quin tractament és el més adient per a un pacient amb càncer. El robots també s’introdueixen en entorns socials. Un altre investigador d’Oxford, Shimon Whiteson, desenvolupa un robot autònom per a l’atenció a la gent gran, i a Catalunya la investigadora Carme Torras treballa amb màquines que ja són capaces de vestir persones o plegar roba. L’objectiu és desenvolupar robots que ajudin les persones amb mobilitat reduïda. Els avenços tecnològics comporten un impacte immediat sobre l’ocupació. La revolució tecnològica s’accelerarà i comportarà l’eliminació de molts llocs de treball. En un extrem quedaran les feines de serveis més difícils d’automatitzar i amb sous més baixos i, en l’altre, les noves feines qualificades relacionades amb la tecnologia. N’hi haurà prou? Quants treballadors corren el risc de no seguir el ritme? Seran expulsats del món laboral o s’hauran de conformar amb feines de baix nivell, mal pagades? Reciclar-se en feines tecnològiques és la millor opció? En aquest sentit, el documental utilitza com a fil narratiu un curs de programació per a persones a l’atur que s’ha fet al Centre d’Empreses Innovadores de Balaguer. L’esforç dels estudiants Paola Alfonso i Rafa Martínez per entrar en una de les professions amb més futur simbolitza la transformació d’un mercat laboral cada vegada més polaritzat. Tothom hi podrà accedir? Les opinions i experiències recollides apunten cap a un escenari ple d’incògnites en els pròxims anys.\n10x07 - L'últim gegant d'Europa\nLa Conca de Tremp, al sud dels Pirineus, és un paradís per als paleontòlegs. No només perquè s’hi hagin trobat ossos, ous i petjades, sinó perquè és un dels pocs llocs al món on s’han trobat restes dels últims dinosaures que van habitar la Terra. “L’últim gegant d’Europa” explica la història d’una troballa paleontològica excepcional: l’esquelet d’un dinosaure de grans dimensions que va viure al sud dels Pirineus fa 69 milions d’anys, poc abans de l’impacte del meteorit que va provocar l’extinció d’aquests animals. Cada resta trobada és la peça d’un trencaclosques que acabarà encaixant o no, donant respostes i provocant noves preguntes. La narració va seguint els avenços de l’equip científic que estudia les restes extraordinàries d’aquest titanosaure en una mena de thriller paleontològic que no estalvia recreacions ni efectes 3D. Per reunir totes les peces del puzle, hauran de remuntar-se a l’excavació que va realitzar al jaciment d’Orcau el paleontòleg alemany Walter Kühne l’any 1955, localitzar les primeres restes que va trobar i aconseguir la llibreta on apuntava tots els detalls de l’excavació, desapareguda durant més de 60 anys. En aquesta descoberta tot és excepcional. Primer, perquè no és gens habitual trobar un esquelet de dinosaure. Segon, perquè les mides de l’esquelet fan plantejar-se, als científics, si es tracta del dinosaure més gran trobat mai a Europa. Només el coll feia cinc metres de longitud. Tercer, perquè amb una antiguitat de 69 milions d’anys, se situa molt pròxim al moment de l’extinció, un període molt difícil d’estudiar per la manca de restes trobades. La majoria d’esquelets trobats fins ara, a Estats Units i a Sud-amèrica, pertanyen al període juràssic o al cretaci inferior, és a dir, fa entre 200 i 100 milions d‘anys. Per tot això, el fòssil de dinosaure excavat al jaciment d’Orcau el fa del tot únic. Les investigacions els plantegen moltes incògnites científiques. Quina mida tenia el titanosaure? Com menjava? Com es movia? Com es reproduïa? A quina espècie pertany aquest dinosaure tan diferent dels que s’han trobat fins ara? Es tracta del dinosaure més gran trobat mai a Europa? El seu descobriment escriurà una pàgina en blanc de la història d’aquests animals fascinants que van dominar la Terra durant 160 milions d’anys i que, de manera sobtada, van desaparèixer per sempre.\n10x08 - L'impostor\nEn Nicholas Barclay va passar la tarda jugant a bàsquet amb els amics i després va trucar a casa perquè l’anessin a buscar. Va agafar la trucada el germà i, com que la mare dormia, li va dir que tornés caminant. Aquella va ser l’última vegada que la família va saber alguna cosa d’ell. Tenia 13 anys i devia estar a uns tres quilòmetres de casa seva, a Texas. Va desaparèixer per sempre més sense deixar cap rastre. Era el 13 de juny del 1994. Tres anys i mig després, la família va rebre la notícia que l’havien trobat a Espanya, a Linares, i que havia aconseguit fugir d’un calvari de segrest, tortures i violacions contínues. La família estava molt il·lusionada de recuperar-lo, però les coses es van tornar encara més estranyes quan el van portar a casa, a Texas. Com és que el fill ros d’ulls blaus havia tornat amb els cabells, la pell i els ulls més foscos? Com era possible que hagués canviat tant la seva personalitat i fins i tot l’accent? Per què la família no semblava adonar-se d’aquestes diferències tan òbvies? Era una expressió inconscient d’una esperança desesperada? Era l’oportunitat d’un tipus de redempció? O és que la família amagava alguna cosa? I si no era en Nicholas Barclay, qui era, en realitat? La família convivia amb un impostor, en Frédéric Bourdin, un noi francès que mai havia tingut l’amor d’una família i en buscava una desesperadament. La Interpol el tenia fitxat per assumir desenes d’identitats falses. Tot i que es feia passar per en Nicholas, que llavors tindria 16 anys, en Frédéric en tenia 23. Com va aconseguir enganyar policies, jutges, agents de l’FBI, i eludir proves d’ADN? I què li havia passat, en realitat, a en Nicholas? Aquest relat va més enllà d’una història intrigant de desaparició i suplantació. Tracta sobre com la gent crea la seva pròpia versió de la realitat a partir de les coses en què més vol creure i els motius ocults que poden portar les persones a realitzar actes incomprensibles. “Volia que la pel·lícula fos un viatge emotiu”, afirma el director, Bart Layton. “Volia que la gent abandonés les sales de cinema amb el cap bullint amb pensaments, preguntes i debats. És el tipus de pel·lícula sobre la qual espero que la gent tingui ganes de parlar després al pub. Espero que en el fons la pel·lícula tracti sobre pensaments i idees que són més grans que aquesta història en particular, que tracti de les mentides que volem creure i sobre les veritats que nosaltres construïm per a nosaltres mateixos.”\nr5004 l’ha editat per darrera vegada el dia: ds. maig 12, 2018 19:03, en total s’ha editat 20 vegades.\nEntrada Autor: r5004 » dv. set. 01, 2017 18:59\nr5004 l’ha editat per darrera vegada el dia: dj. jul. 12, 2018 19:38, en total s’ha editat 14 vegades.\nEntrada Autor: Suzume » ds. set. 02, 2017 8:57\nEntrada Autor: r5004 » dj. set. 07, 2017 18:18\nEntrada Autor: naroatna » dl. set. 18, 2017 22:42\nAmb el teu permís r5004.\nTeaser del documental «Alexandre Deulofeu, l’historiador del futur», que TV3 emetrà demà dimarts 19 de setembre del 2017.\nEntrada Autor: r5004 » dt. set. 19, 2017 8:47\ndl. set. 18, 2017 22:42\nEntrada Autor: r5004 » dj. set. 21, 2017 19:18\nUn altre figuerenc il·lustre...\nEntrada Autor: naroatna » dj. set. 21, 2017 23:33\nMoooooltes gràcies r5004 !!\nEntrada Autor: Asseguratòrix » dg. set. 24, 2017 14:29\nEntrada Autor: r5004 » dc. oct. 25, 2017 19:21\nReprenem el Sense Ficció, després d'uns dies de pausa:\nEntrada Autor: r5004 » dc. nov. 08, 2017 20:20\nTot i que estava anunciat un Sense Ficció doble, a causa de la vaga només han emès el primer.\nEntrada Autor: r5004 » dc. nov. 15, 2017 20:07\nEntrada Autor: r5004 » ds. des. 02, 2017 8:20\nEntrada Autor: r5004 » dc. des. 13, 2017 20:58


Motor d'aire | Consumer\nLa seva força motriu es basa en l'expansió de l'aire comprimit\nDesprés de diversos anys de recerca, en 1998 es va presentar el primer prototip d’un vehicle amb motor d’aire comprimit CAT (Compressed Air Technologie systems) i en breu es preveu la fabricació de vehicles en sèrie.\nLa font d’energia que utilitza és l’aire comprimit, aquest s’emmagatzema en dipòsits de fibra. La seva força motriu es basa en l’expansió de l’aire comprimit. En l’actualitat, amb l’objectiu d’augmentar l’autonomia d’aquests vehicles, s’ha incorporat la bi-energia, és a dir la combinació de motor d’aire comprimit i motor de combustible.\n– Economia. El cost del combustible és 10 vegades inferior als vehicles convencionals de gasolina o dièsel. En un motor monoenergía únicament d’aire el cost del combustible en ciutat ronda els 2 euros per cada 200 km.\n– Contaminació negativa. L’aire que surt del tub de fuita és més net que el que entra. És a dir, l’aire urbà es filtra abans de ser injectat en el motor i s’expulsa totalment pur a una temperatura d’entre -15º C a 0º C, per la qual cosa també contribueix a reduir l’efecte hivernacle. En el cas dels vehicles amb bi-energia la contaminació en ciutat és nul·la i molt reduïda fora de l’àrea urbana.\n– Autonomia: En el cas dels vehicles de bi-energia l’autonomia està prop dels 2.000 km.\n– Recarrega senzilla: Una vegada que estigui desenvolupat, la recarrega es realitzarà en les gasolineres en dos o tres minuts. També es pot recarregar mitjançant un compressor que porta incorporat el vehicle connectant-ho a la xarxa elèctrica durant 3 o 4 hores.\n– Autonomia: De moment els vehicles monoenergía tenen una autonomia d’uns 200 km; estan indicats sobretot per caminar en ciutat.\n– Encara no està desenvolupada la xarxa de gasolineres per poder recarregar el motor.\n– El seu mecanisme exigeix un disseny aerodinàmic que redueixi la resistència, un pes molt lleuger i un alt rendiment en la rodadura.\ncotxes motor de aire-ca motores-ca