Anarcoefemèrides | [02/12] «La Fuerza» - Estrena d'«¡Abajo las armas!» - Langfritz - Guasco - Bartolini - Monforte - Moragrega - Buil - Nuño - Baigorria - Nicolet - Baracchi - Comas - Manetti - Ristori - Andreu - Lagant - Valdenebro - Illich - Gallego\n[02/12] «La Fuerza» - Estrena d'«¡Abajo las armas!» - Langfritz - Guasco - Bartolini - Monforte - Moragrega - Buil - Nuño - Baigorria - Nicolet - Baracchi - Comas - Manetti - Ristori - Andreu - Lagant - Valdenebro - Illich - Gallego\nefemerides | 02 Desembre, 2017 12:30\nAnarcoefemèrides del 2 de desembre\nCapçalera del primer número de La Fuerza\n- Surt La Fuerza: El 2 de desembre de 1916 surt a Alcoi (Alcoià, País Valencià) el primer número de la publicació quinzenal anarcosindicalista La Fuerza. Periódico defensor de las sociedades obreras. Editada a iniciativa d'un grup de companys de la Federació d'Art Tèxtil. Hi van col·laborar Germina Alba, M. Gimeno, J. Gisbert, Cursivo Guasa, Manuel Lloret, Juan Pastor, Jorge Quiles, Ismael Rico, José Sánchez Rosa, Rafael Soler i Antonio Tuy, entre d'altres. Entre el número 2 (16 de desembre de 1916) i el 3 (3 de març de 1917) interrompí la publicació a causa de la vaga general de 24 hores. En sortiren quatre números, l'últim el 17 de març de 1917, i hagué de tancar a causa de la repressió. Va ser substituït per La Horda.\nPropaganda de l'estrena de l'obra de teatre apareguda en el diari barceloní La Vanguardia del 2 de desembre de 1932\n- Estrena d'¡Abajo las armas!: El 2 de desembre de 1932 s'estrena al Teatre Apolo de Barcelona (Catalunya) el drama antimilitarista, pacifista i llibertari en tres actes i cinc quadres ¡Abajo las armes!, escrit pel dramaturg anarquista Eduard Borràs López i per Emilio Gómez de Miguel. L'obra, interpretada per la Companyia d'Art Dramàtic i dirigida per Joaquim Torrents, comptà amb les interpretacions d'Emilia Baró i de María Callejas, entre d'altres. L'obra va ser publicada l'any següent per la reputada Casa Editorial Maucci, fet que li donà una repercussió important i una distribució als quioscos barcelonins.\nNotícia de l'expulsió de Johann Langfritz publicada en el periòdic parisenc Le XIXe Siègle de l'1 d'abril de 1892\n- Johann Langfritz: El 2 de desembre de 1855 neix a Beerbrach (Alemanya) l'anarquista Johann Langfritz. Establert a París (França), regentà una sabateria al núm. 27 del carrer Saussure on donà feina a dos compatriotes sense papers. El 29 de març de 1892 va ser expulsat de França i retornà a Alemanya. En 1894 el seu nom figurava en una llista d'anarquistes a vigilar establerta per la policia ferroviària de fronteres francesa. Desconeixem la data i el lloc de la seva defunció.\n- Michele Guasco: El 2 de desembre de 1888 neix a Pietra Marazzi (Piemont, Itàlia) l'anarquista i anarcosindicalista Michele Guasco. Sos pares es deien Giuseppe Guasco i Adelaide Cauccia. Quan encara era una adolescent s'establí amb sa família a Alessandria (Piemont, Itàlia), on visqué fins l'hivern de 1916. Es traslladà a Torí (Piemont, Itàlia), trobà feina com a obrer a la Fàbrica Italiana d'Automòbils de Torí (FIAT) i passà a viure al barri obrer torinès de la Barriera di Nizza. L'ambient proletari de la barriada va fer que setmanes després comences a freqüentar els locals llibertaris, especialment el Cercle Anarquista «Scuola Moderna» i el «Fascio Libertario» de Torí. Després de participar en la protesta obrera contra la carestia de la vida i contra la guerra, que culminà en el sagnant motí esdevingut entre el 22 i el 26 d'agost de 1917, destacà com a un dels anarcosindicalistes més actius del moviment dels consells obrers que es desenvoluparen en els principals centres industrials torinesos de la postguerra. Acomiadat de la fàbrica on treballava arran de l'arribada del feixisme, es va veure obligat a guanyar-se la vida com a venedor ambulant de quincalla. En aquests anys de crisi econòmica, la Prefectura de Policia de Torí el qualificà d'«individu políticament perillós» que aprofitava la seva feina arreu dels mercats per a fer propaganda anarquista, alhora que fomentava l'expatriació il·legal dels seus companys. Membre del grup anarquista clandestí «Barriera di Nizza», és considerat per la policia com a un dels creadors d'un comitè de coordinació dels diversos nuclis de la ciutat. El febrer de 1931 va ser detingut, però continuà en els anys successius en la lluita, fent costat les víctimes polítiques i mantenint contactes amb el Comitè de Propaganda de la Unió Anarquista Italiana (UAI), amb seu a París (França). Entre 1932 i 1936 mantingué estretes relacions amb els nuclis liberal socialistes de «Giustizia e Libertà» (GL, Justícia i Llibertat) que operaven a Torí, col·laborant amb el seu periòdic d'informació Voci d'Officina i actuant com a enllaç entre Carlo Rosselli, aleshores exiliat a París, i alguns dels seus membres que operaven a Itàlia. També establí contactes amb Giulio Bacconi que, l'abril de 1936, fou un dels promotors a Marsella (Provença, Occitània) d'una Federació Anarquista. Quan l'esclat de la Guerra Civil a Espanya, es dedicà a reclutar voluntaris per lluitar als fronts de la Península, fer costat les organitzacions d'exiliats cap a Espanya i difondre premsa antifeixista que rebia de Chambéry (Savoia, Arpitània). El 9 d'octubre de 1936 va ser detingut i processat pel Tribunal Especial sota l'acusació de «delictes de conspiració política mitjançant associació per atemptar contra la constitució de l'Estat, per adhesió a la banda GL i per enrolament de ciutadans al servei de potències estrangeres». El 20 de març de 1937 va ser condemnat a vuit anys de reclusió i tancat a la penitenciaria de Civitavecchia (Laci, Itàlia). En 1942, arran d'un indult, va ser alliberat i retornà a Torí, adherint-se a la conflictivitat obrera que es desencadenà després de la caiguda del feixisme. El març de 1944 formà part, en qualitat de representant dels anarcosindicalistes, del Comitè d'Agitació Provincial i mantenint directa relació amb el grup editor del periòdic anarquista Era Nuova, que es distribuí a les fàbriques i entre les formacions partisanes. A partir d'aquí es va perdre el seu rastre.\n- Guglielmo Bartolini: El 2 de desembre de 1889 neix a Cervia (Emília-Romanya, Itàlia) l'anarquista i resistent antifeixista Pietro Guglielmo Bartolini. Sos pares es deien Domenico Bartolini i Eugenia Medea Soprani. El 19 de novembre de 1898 es traslladà amb sa família a Ravenna, on, encara adolescent, començà a treballar de jornaler i de fuster. El 29 de desembre de 1909, després de ser cridat a files, va ser enrolat en la Marina, on va rebre diversos càstigs per professar idees subversives i per fer-hi propaganda. Un cop llicenciat, va ser posat sota vigilància per part dels carrabiners, però no sabem res de concret sobre les seves activitats polítiques. Formà part de la Cambra del Treball de Ravenna i la representà en diversos congressos. En aquesta època treballava de fogoner de vaixells mercants i va fer alguns viatges a Kotor (Montenegro). Quan esclatà la Gran Guerra es declarà neutral, però el 10 de juliol de 1915 va ser novament cridat a files i destinat com a fogoner de vaixells de guerra a Venècia (Vèneto, Itàlia) i després a Bríndisi (Pulla, Itàlia). Jutjat per un delicte militar, va ser condemnat a un any de reclusió. Quan estava empresonat a Venècia, tot esperant ser traslladat a Gaeta (Laci, Itàlia), conegué dos militars detinguts, el mariner electricista Achille Moschini i el caporal de cavalleria desertor Giorgio Carpi, que van explicar que estaven en contacte amb agents secrets austríacs disposats a pagar importants sumes de diners a qualsevol que fes esclatar pels aires vaixells de guerra italians i decidí unir-se amb ells en aquesta empresa. Quan encara era a la presó, el 27 de setembre de 1915 el cuirassat Benedetto Brin, ancorat al port de Bríndisi, patí un sabotatge, que tingué com a resultat 456 morts, entre oficials, sotsoficials i mariners. El 15 d'octubre de 1915 va ser traslladat a la presó militar de Gaeta i probablement va perdre el contacte amb Moschini i Carpi. Després de l'enfonsament del vaixell de guerra Leonardo da Vinci, el 2 d'agost de 1916, decidí confessar a les autoritats el que sabia. Les seves revelacions ajudaren en la investigació del cas, però va ser acusat d'alta traïció i intel·ligència amb l'enemic. L'1 d'agost de 1918 va ser jutjat per un tribunal militar romà pel cas de la Benetto Brin i condemnat, prèvia degradació, a cadena perpètua. Moschini i Carpi va ser condemnats a la pena de mort mitjançant afusellament d'esquena, encara que la pena va ser commutada el 20 de març de 1919 per la de cadena perpètua; un altre implicat, Michele Azzoni, que s'autodefinia com a actor cinematogràfic, va ser absolt. Durant tota la seva vida va declarar la seva innocència, encara que sembla que va pecar d'ingenuïtat. Va estar empresonat durant 25 anys, sobretot a Porto Longone, a l'illa d'Elba. El més curiós del cas és que Moschini va ser alliberat el març de 1937 i Carpi en 1940. Per insistència de la seva família, va demanar la gràcia i passà gairebé un any de confinament a Ventotene. El 8 de setembre de 1943, amb la caiguda del feixisme, recuperà la llibertat i prengué part activa en la Resistència com a partisà combatent, amb el nom de batalla de Vecchio, enquadrat en la 28 Brigada «Garibaldi», que operava als Apenins de Forlì (Emília-Romanya, Itàlia). El 20 d'abril de 1944 va ser capturat pels alemanys durant una «neteja» a les muntanyes i empresonat a Forlì a l'espera del seu afusellament. Quan els companys se n'adonaren de la seva agafada, organitzaren una evasió muntada amb una estratagema en la qual intervingueren Manilla Guadani, companya de l'anarquista Attilio Bazzocchi, i la partisana Ginetta Ghirardini. Un cop lliure, entre el 12 de juny de 1944 i el 4 de desembre d'aquell any, formà part de l'«Squadre d'Azione Partigiane» (SAP, Esquadra d'Acció Partisana) «Ravenna» i representà el moviment anarquista en el Comitato di Liberazione Nazionale (CLN, Comitè d'Alliberament Nacional) de Ravenna. Després de la II Guerra Mundial, va ser un destacat militant de la Federació Comunista Llibertària (FCL) i després de la Federació Anarquista de Romanya (FAR) de Ravenna. Com a secretari de la Federació Anarquista de Ravenna (FAR), signà l'expulsió de Domenico Zavattero del moviment anarquista. Amb Pirro Bartolazzi i Digione Bosi col·laborà en la refundació del periòdic L'Aurora. Guglielmo Bartolini va morir el 27 de novembre de 1958 d'un atac cardíac a Ravenna (Emília-Romanya, Itàlia).\n- Juan Monforte Galbe: El 2 de desembre de 1902 neix a Andorra (Terol, Aragó, Espanya) l'anarcosindicalista Juan Monforte Galbe –el segon llinatge a vegades citat Galve o Gálvez. Quan tenia 18 anys emigrà a Catalunya, on treballà de miner i s'afilià a la Confederació Nacional del Treball (CNT). Va mostrar-se especialment actiu sindicalment a les localitats bagenques de Súria i Sallent i a Olesa de Montserrat (Baix Llobregat, Catalunya), fet pel va ser empresonat a la Presó Model de Barcelona (Catalunya). En 1939, amb el triomf franquista, passà a França i va ser internat a diversos camps de concentració. Posteriorment va ser enviat a treballar a les mines de Champclausson, a la zona de La Grand Comba (Llenguadoc, Occitània). Després de la II Guerra Mundial milità en la Federació Local de Champclausson de la CNT, de la qual va ser secretari. Juan Monforte Galbe va morir el 13 de gener de 1977 a Champclausson (Llenguadoc, Occitània).\n- Florencio Moragrega Adell: El 2 de desembre de 1907 neix Beseit (Matarranya, Franja de Ponent) l'anarcosindicalista Florencio Moragrega Adell –el primer llinatge citat erròniament de diferents maneres (Moragrera, Moragoaga, etc.). Sos pares es deien Manuel Moragrega i Joaquina Adell. Militant de la Confederació Nacional del Treball (CNT), quan la insurrecció de 1933 va ser detingut i empresonat a Beseit i a Vall-de-roures (Matarranya, Franja de Ponent), on l'abril de 1934 encara hi romania. Durant la Revolució fou un dels organitzadors de les col·lectivitats agrícoles de Beseit i el febrer de 1937 va ser nomenat regidor municipal. En 1939, amb el triomf franquista, passà a França i va ser internat al camp de concentració Argelers. Durant la II Guerra Mundial s'establí a Llemotges (Llemosí, Occitània), on serví d'agent d'enllaç entre la zona «lliure» i la zona ocupada. Va ser enviat a fer feina a Orador de Glana (Llemosí, Occitània), enquadrat en el Grup de Treballadors Estrangers Núm. 643 on també es trobava son cosí Manuel Tejedor Della. Apressat pels alemanys, va ser enviat a un camp de concentració, però aconseguí fugir-ne i sumar-se a la Resistència. Després de la II Guerra Mundial acollí la família de son cosí Manuel Tejedor Della, que havia mort durant en una acció del maquis, al seu domicili d'Aissa (Llemosí, Occitània) i treballà de gelater. Cap al 1952 s'establí a Perpinyà, on regentà una confiteria al número 41 del carrer Quinze Degrés, i milità en la Federació Local de la CNT d'aquesta població. Sa companya fou Encarnació Agut. Florencio Moragrega Adell va morir el 30 de setembre de 1984 al seu domilici de Perpinyà (Rosselló, Catalunya Nord).\nNecrològica de Francisco Buil apareguda en el periòdic tolosà Cenit del 27 de març de 1990\n- Francisco Buil: El 2 de desembre de 1913 neix a Montsó (Osca, Aragó, Espanya) l'anarcosindicalista Francisco Buil. Militant de la Confederació Nacional del Treball (CNT) de Montsó, durant la guerra civil lluità al front d'Aragó. En 1939, amb el triomf franquista, passà a França i va se internat al camp de concentració de Sètfonts, d'on en 1940 va ser enviat a treballar mig militaritzat a una fàbrica de peces metàl·liques per a vaixells a Saint Florentin (Borgonya, França) enquadrat en una Companyia de Treballadors Estrangers (CTE). En aquesta ciutat pogué reunir-se amb sa companya i sos dos infants. Quan l'avanç de les tropes alemanyes durant la primavera de 1940, partí amb sa família cap a Montalban (Guiena, Occitània) i s'instal·là a Escatalens (Llenguadoc, Occitània). Després de la II Guerra Mundial milità en la CNT de Montalban. Francisco Buil va morir, a resultes d'una intervenció quirúrgica, el febrer de 1990 a Montalban (Guiena, Occitània) i fou enterrat el 14 de febrer de 1990 al cementiri de Montuèg (Llenguadoc, Occitània).\n- Amor Nuño: El 2 de desembre de 1913 neix a Piñera (Cudillero, Astúries, Espanya) l'anarquista i anarcosindicalista Ricardo Amor Nuño Pérez. Son pare, Ricardo Nuño Huergo, era un militant de la Confederació Nacional del Treball (CNT) i sa mare es deia Carolina Pérez, i ambdós regentaven una botiga d'ultramarins i de begudes a Cudillero. Quan tenia 18 anys fou detingut a Madrid per portar una pistola. Xofer i mecànic de professió, en maig de 1934 s'afilià al Sindicat del Transport de la CNT de Madrid i fou secretari de les Joventuts Llibertàries madrilenyes que es constituïren en aquella època. En 1936 fou nomenat secretari de la Federació Local de Sindicats de la CNT de Madrid, càrrec confirmat a començaments de 1937. Durant el mes de setembre de 1936 formà part com a jurat dels Tribunals Populars que es constituïren a la Presó Model madrilenya a instàncies del president interí del Tribunal Suprem, Mariano Gómez. El 7 de novembre de 1936 va ser nomenat representant de la CNT en la primera Junta de Defensa de Madrid, presidida pel general José Miaja Menant, i on ocupà la Conselleria d'Indústries de Guerra --anomenada d'antuvi de Producció--, al principi, i la de Transports, després, fins al 23 de desembre d'aquell any quan dimití per pressions de Cipriano Mera, amb el suport de Amor Buitrago i d'Eduardo Val. Creà la «Columna Amor y Libertad», que comandà amb Isidro Albert al front madrileny (Toledo, Bargas, Olías, etc.) en 1936. El febrer de 1937 fou nomenat secretari del Sindicat del Transport madrileny. L'abril de 1937 la Regional Centre de la CNT l'elegí per a la secretaria de la Federació Nacional d'Indústria del Transport (FNIT), per la qual cosa es traslladà a Barcelona. El març de 1937 va fer mítings a la capital catalana, on fou detingut el 2 de juny per la policia comunista acusat de possessió d'armes, després de trobar-li una pistola, i restà tancat gairebé tres setmanes --només sortí gràcies a les gestions de Miaja. L'abril de 1938 fou comissari de Transports, alhora que militava en la Federació Anarquista Ibèrica (FAI), i també exercí de comissari de l'Escola d'Aplicació d'Oficials de l'STE. El març de 1939 fou detingut per l'Exèrcit franquista a Alacant i tancat als camps de Los Almendros i Albatera. Poc després fou portat a Madrid, on fou torturat, jutjat en consell de guerra, condemnat a mort i tancat en espera d'execució. Amor Nuño fou afusellat el 17 de juliol de 1940 al Cementiri de l'Est de Madrid (Espanya) i el seu cos llançat en una fossa comuna. En 2004 l'escriptor Jorge Martínez Reverte, en el seu llibre La batalla de Madrid, acusà directament i sense molt de fonament Amor Nuño, com a representant de la Federació Local de Sindicats de la CNT en la Junta de Defensa de Madrid, i a les comunistes Joventuts Socialistes Unificades (JSU) en la Conselleria d'Ordre Públic de la Junta de Defensa de Madrid, els responsables de la qual eren Santiago Carrillo i José Cazorla, de les saques de detinguts de les presons madrilenyes el novembre de 1936, entre elles les de la matança de Paracuellos del Jarama, i tot amb la possible aquiescència del ministre de Justícia Joan García Oliver. Altres autors, com ara Antonio Elorza, acusen directament Vittorio Codovilla (Camarada Medina), representant del Komintern a Espanya, de les execucions en massa de Paracuellos. La responsabilitat d'Amor Nuño, i de la CNT, en les saques madrilenyes és un tema obert i que ha fet córrer molta tinta.\nOsvaldo Baigorria fotografiat per Patrick-Haar\n- Osvaldo Baigorria: El 2 de desembre de 1948 neix a Mataderos (Buenos Aires, Argentina) l'escriptor, periodista i professor anarquista Osvaldo Germán Baigorria. Entre 1974 i 1993 residí a Perú, Costa Rica, Mèxic, Estats Units, Espanya, Itàlia i Canadà, guanyant-se la vida en diferents treballs (artesà, sembrador d'arbres, bomber en incendis forestals, etc.). A Canadà va ser traductor i assistent en programes d'ajuda a refugiats llatinoamericans de la institució quàquera Argenta Society of Friends (ASF) i membre fundador d'una comunitat rural llibertària a Argenta, als boscos de les Muntanyes Rocalloses (Colúmbia Britànica, Canadà). També rebé beques d'estudis canadenques per a desenvolupar projectes d'investigació sobre narratives aborígens, minories i mitjans de comunicació. Començà a exercir el periodisme en 1973 en la revista 2001 de Buenos Aires. Des de 1993 és professor titular del Taller Anual de l'Orientació Periodisme a la Facultat de Ciències Socials de la Universitat de Buenos Aires, del Taller de Primer Any al Taller Escola Agència (TEA) i dicta cursos de redacció en el Centre Cultural Rector Ricardo Rojas, institucions totes de Buenos Aires (Argentina). Entre el 29 i el 30 d'agost de 2013 participà en la XI Conferència Nacional sobre Polítiques de Drogues, celebrada a Buenos Aires. Els seus temes d'interès se centren en les contracultures, els moviments llibertaris, els vagabunds, les microsocietats, les tribus urbanes, etc. Trobem articles seus en nombrosos diaris (Clarín, El Independiente, El Mundo, Página/12, Tiempo Argentino, etc.) i publicacions periòdiques (2001, Avatares, Ajoblanco, La Caja, Cerdos y Peces, Crisis, La Lletra A, Lote, Mancilla, La Mano, Mutantia, Ñ, El Ojo Mocho, Página/30, El Periodista, El Porteño, Radar, Uno Mismo, XYZ, etc.). Ha conreat la novel·la –Llévatela, amigo, por el bien de los tres (1989 i 2015) i Correrías de un infiel (2005)– i l'assaig –En pampa y la vía (1998), Georges Bataille y el erotismo (2002), Buda y las religiones sin Dios (2003), Anarquismo trashumante. Crónicas de crotos y linyeras (2008, edició corregida d'En pampa y la vía) i Sobre Sánchez (2012). També és autor de les compilacions Prosa plebeya. Ensayos (1980-1992) (1997, amb Christian Ferrer), de Néstor Perlongher, i Un barroco de trinchera. Cartas a Baigorria de Néstor Perlongher (2006); i de les antologies Con el sudor de tu frente. Argumentos para la sociedad del ocio (1995, amb altres), Contra la prensa. Antología de diatribas y apostillas (2001, amb altres), El amor libre. Eros y anarquía (2006), Cerdos & Porteños (1984-1987) (2014) i Zona de cuentos (2015, amb altres). Actualment viu entre Islas de Tigre i els barris Once i Palermo de Buenos Aires.\n- Albert Nicolet: El 2 de desembre de 1905 mor a La Chaux-de-Fonds (Neuchâtel, Suïssa) l'anarquista Albert Nicolet, també conegut com Metternich. Havia nascut el 23 de març de 1850 a La Ferrière (Berna, Suïssa). Després d'aprendre l'ofici de gravador a Ginebra (Ginebra, Suïssa), es posà a treballà en la indústria rellotgera a La Chaux-de-Fonds (Neuchâtel, Suïssa). Membre de la secció local de la Federació del Jura de l'Associació Internacional dels Treballadors, l'agost de 1875 va ser elegit membre del seu Comitè Federal. Cap al 1877, amb altres dos gravadors, Frédéric Graisier i Jacob Spichiger, i el joier torner Auguste Spichiger, reconstituí la Cooperativa Obrera de Le Locle (Neuchâtel, Suïssa). En aquests anys col·laborà en el periòdic Le Révolté de Ginebra. Entre el 17 i el 18 d'agost de 1889 participà en l'aferrada del cartell, a les principals poblacions suïsses (Ginebra, Lausana, Bienne, Thun, Basilea, Olten, etc.), del Manifest dels anarquistes suïssos, del qual Jean Grave imprimí a París (França) 10.000 exemplars. Aquest manifest bilingüe reivindicava la «propaganda pel fet», denunciava les expulsions per part de les autoritats de nombrosos anarquistes estrangers, s'oposava a la creació del càrrec permanent de procurador general de la Confederació Suïssa i al reforçament de la policia política. Els presumptes responsables van ser processats per la Cambra Criminal del Tribunal Federal, reunida a Neuchâtel: ell fou acusat de ser l'autor del text, que havia estat redactat a petició del grup anarquista de La Chaux-de-Fonds; Félicien Derbellay, de Lausana, i Ferdinand Hänzi, de Basilea, van ser acusat de difondre'l. Nombrosos testimonis (Charles Froidelance, Paul Janner, Marc l’Eplattenier, Arthur Monnin, Jules Coullery, Alcide Dubois, Rieser, Meyrat, Marthe Wirz, Emile Allemand) s'autoinculparen d'haver participat en la difusió del cartell. El 20 de desembre de 1889 els tres acusats van ser absolts ja que el Codi penal no preveia la sancion d'amenaces generales contra l'ordre social i polític. A partir de 1890 s'encarregà d'administrar a Suïssa les vendes i subscripcions del periòdic parisenc de Jean Grave La Révolte. En 1892, amb Alcide Dubois i Jules Coullery de Saint-Imier, redactà el fullet Les anarchistes et ce qu'ils veulent, publicat anònimament a Ginebra. Formà part dels obrers, especialment amb Aimé Bovet, que lluità contra el socialisme reformista. El Primer de Maig de 1893 ambdós distribuïren un manifest, signat pels «Anarquistes del Jura», on encoratjaven els obrers a distanciar-se d'allò que havia esdevingut el Dia del Treball, una «processó pacífica que porta al fang parlamentari». En 1895 envià breus corresponsalies de Suïssa per a Le Temps Nouveaux de París i aquest mateix any, amb Aimé Bovet i Auguste von Gunten, fou expulsat per anarquista del Cercle Obrer de La Chaux-de-Fonds. En 1904 militava en el Grup Llibertari de La Chaux-de-Fonds.\n- Giovanni Baracchi: El 2 de desembre de 1936 mor a Paterson (Nova Jersey, EUA) el propagandista anarquista Giovanni Matteo Baracchi. Havia nascut el 6 de juliol de 1871 a Mazzoleni (Llombardia, Itàlia). Sos pares es deien Francesco Baracchi i Clarina Viganò. En 1881 es traslladà amb sa família a Milà (Llombardia, Itàlia). Es guanyava la vida com a tipògraf i enquadernador i era membre de la Societat d'Ajuda Mútua d'Enquadernadors. Considerat per les autoritats com a «rufià de la pitjor espècie», milità en el grup anarquista milanès «Avanguardia». Entre 1889 i 1893 va ser detingut i denunciat nombroses vegades per diferents motius, dos d'elles per «associació criminal» i una per «fabricació de moneda falsa», però sempre va ser absolt per manca de proves. En aquests anys es relacionà amb Pietro Gori, Carlo Crivelli i Carlo Chignola (Ghignola), entre altres destacats anarquistes. El març de 1894 va ser detingut amb Pietro Gori, Francesco Cafassi i altres membres del cercle «Il Risveglio», però aquesta vegada no va ser processat. L'agost de 1894, arran de l'assassinat del president de la República francesa Sadi Carnot a mans de Sante Caserio i fugint de les lleis d'excepció antianarquistes, emigrà a Lugano (Ticino, Suïssa), seguint l'exemple de Pietro Gori. El febrer de 1895 va ser expulsat (decret del 29 de gener), amb Gori, de Suïssa i ambdós, a més d'Ettori Bonometti i Luigi Redaelli, arribaren dies després a Londres (Anglaterra) després de passar per Alemanya i Brussel·les (Bèlgica). En 1901 ja el trobem als Estats Units, on hi romandrà la resta de sa vida, viatjant i vivint en diverses ciutats nord-americanes: Washington (Districte de Colúmbia), Phillipsburg (Nova York), Filadèlfia (Pennsilvània), Norfolk (Virginia), Allentown (Pensilvània), South Bethlehem (Pennsilvània), Union City (Pennsilvània), etc. Considerat per les autoritats com un dels implicats en l'assassinat del rei Humbert I d'Itàlia, va ser posat en estreta vigilància. Dedicat sempre a la propaganda llibertària, envià correspondència a diferents publicacions anarquistes, com ara Cronaca Sovversiva, La Protesta Umana o L'Adunata dei Reffrattari. El novembre del 1912 son fill Lucifero morí a Filadèlfia i en 1916 participà en les activitats de la Universitat Popular d'Allentown, ciutat des d'on recaptà fons per a la defensa de Luigi Galleani. Els familiars, interrogats en 1926 per la policia milanesa, digueren que l'última notícia seva l'havia rebut 25 anys abans des de Nova York (Nova York, EUA).\n- Josep Comas Solà: El 2 de desembre de 1937 mor a Barcelona (Catalunya) l'astrònom, divulgador científic i simpatitzant llibertari Josep Comas Solà. Havia nascut el 19 de desembre de 1868 a Barcelona (Catalunya). Fill d'un comerciant progressista, de jove s'apassionà per l'astronomia i quan només tenia 15 anys publicà un assaig en la revista francesa L'Astronomie sobre un meteorit que havia caigut a Tarragona. En 1889 es llicencià en Física i Matemàtiques a la Universitat de Barcelona. A partir de 1896, i fins a 1900, treballà a l'Observatori Català de Sant Feliu de Guíxols, estació astronòmica privada acabada de fundar l'industrial del suro Rafael Patxot Jubert, on descobrí aspectes importants del planeta Mart. Després realitzà un viatge d'estudis a Itàlia i a Sicília, visitant els principals observatoris i els volcans Vesuvi i Etna En 1901 ingressà en la Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona, on impulsà la fotografia i el cinema aplicats a l'astronomia, i durant els anys següents es lliurà a aconseguir la creació d'un observatori al Tibidabo. Un cop creat aquest en 1904, dirigí l'Observatori Fabra a la muntanya barcelonina, ajudat un temps per Albert Carsí, fins a la seva mort. En aquest observatori realitzà nombrosos descobriments (dos cometes, dues estrelles variables, 11 asteroides, etc.) i estudià sistemàticament planetes, satèl·lits, asteroides i altres astres (Júpiter, Saturn, Mercuri, Tità, etc.). En 1910 col·laborà en els primers vols d'avió a tot l'Estat espanyol. En 1911 fundà i presidí, també fins a la seva mort, la Societat Astronòmica d'Espanya --posteriorment s'afegí Amèrica. A més, va ser membre de diverses societats astronòmiques europees i de l'organització internacional Acadèmica de les Nacions. En 1917 participà en el Congrés de Sevilla de l'Associació Espanyola per al Progrés de les Ciències. En 1920 participà en la fundació de la primera emissora de ràdio de l'Estat espanyol (EAJ-1), on portà un programa de divulgació científica. Cofundador del Reial Automòbil Club de Catalunya (RACC), disposà d'un dels primers cotxes a motor d'explosió que van circular per Barcelona. En 1923, amb la visita d'Albert Einstein a Barcelona i el debat suscitat, es mostrà partidari de la teoria de la relativitat, però amb el temps canvià de bàndol. En 1930 fou membre del Comitè Executiu de la Difusió Luminotècnica de Barcelona i de la seva «Exposició de Llum». Durant els anys bèl·lics, dirigí el Servei d'Astronomia de la Generalitat de Catalunya al socialitzat Observatori Fabra. Afiliat al Sindicat de Professions Liberals de la Confederació Nacional del Treball (CNT), destacà com a divulgador científic a ateneus llibertaris, escoles racionalistes, sindicats i centres populars i en publicacions llibertàries (Tiempos Nuevos, etc.) i de tota casta (La Vanguardia, Última Hora, La Actualidad, Revista de la Sociedad Astronómica de España y América, Urania, Boletín del Observatorio Fabra. Sección Astronómica, etc.). Amb Albert Carsí Lacasa, col·laborà amb l'anarquista Escola Natura, popularment anomenada «La Farigola». En 1936 dirigí la instal·lació climatològica i meteorològica del Laboratori Confederal d'Experimentacions ubicat a Masnou. Va ser autor de nombrosos llibres i publicacions científiques, especialment sobre astronomia i sismologia, entre les quals podem citar Determinaciones del diámetro de Venus (1902), Distribución de los astros en el espacio (1902), El eclipse de sol de treinta de agosto de 1905) (1905), Astronomía y ciencia general (1907), El espiritismo ante la ciencia. Estudio crítico sobre la mediumnidad (1907 i 1986), El cometa Halley (1910), Album fotográfico de la zona eclíptica (1915), Abstracción y realidad (1925), Astronomía (1925), El Cielo (1927), Estereocopia astronómica (1929), etc. Josep Comas Solà va morir el 2 de desembre de 1937 a Barcelona (Catalunya) a causa d'una broncopneumònia i el seu funeral constituí una gran manifestació de dol on intervingueren, a més de entitats populars i representacions governamentals, una delegació confederal i nombrosos militants --el seu enterrament va ser presidit per Lluís Companys i Frederica Montseny. Llegà la seva casa-observatori (Villa Urania), terrenys i els seus valuosos aparells astronòmics a la ciutat de Barcelona. El mateix 1937 l'Oficina de Propaganda de la CNT, de la Federació Anarquista Ibèrica (FAI) i de de la Federació Ibèrica de Joventuts Llibertàries (FIJL) editaren el llibre José Comas Solà. El hombre por Alberto Carsí. El científico por Joaquín Febrer, amb un pòrtic del mallorquí Bernat Pou. En 2004 l'Ajuntament de Barcelona publicà la biografia Josep Comas i Solà, astrònom i divulgador, coordinat per Antoni Roca Rosell.\nGino Manetti (ca. 1925)\n- Gino Manetti: El 2 de desembre de 1943 és afusellat a Florència (Toscana, Itàlia) l'anarquista il·legalista Luigi Manetti, més conegut com Gino Manetti, que va fer servir el pseudònim d'Antonio Padovani. Havia nascut el 17 de juliol de 1898 a Impruneta (Toscana, Itàlia) –algunes fonts citen el 8 o el 10 de juliol de 1898 a Galluzzo (Florència, Toscana, Itàlia). Sos pares es deien Raffaello Manetti i Marianna Bellini. Amb 19 anys lluità en la Gran Guerra i va caure presoner dels alemanys, però aconseguí fugir del camp i arribar a les línies italianes després de passar les muntanyes. Durant la postguerra fou considerat per la policia com a «irreductible i extremadament perillós» per les seves accions «criminals», les seves competències propagandístiques anarquistes i la influència que aconseguí a la seva zona. Després de la «Marxa sobre Roma» es va veure obligat a fugir d'Impruneta. El gener de 1923, juntament amb sa companya i sos dos infants, passà clandestinament a Marsella (Provença, Occitània), però uns mesos després hagueren de separar-se, ell a París (França) i sa família hagué de retornar a Itàlia, on no en pogué sortir malgrat els esforços seus durant els anys 1927 i 1928. A París treballà de pintor en la construcció i freqüentà el cercle anarquista il·legalista al voltant de Sante Pollastro. El novembre de 1925 va ser condemnat per l'Audiència del Sena a un mes de presó per possessió d'«arma prohibida». El desembre de 1925 va ser detingut en l'agafada que desarticulà la banda de Pollastro. Després d'un any i mig empresonat, va ser jutjat el 9 de maig de 1927 per l'Audiència del Sena, juntament amb altres companys (Marcel Casteu, Thomas Ciapellioni, Marino Desgens, Angelo Garribo, Lazare Limonier i Jules Vuillaume), per l'atracament de la joieria Rubel de París; absolt, va ser alliberat i immediatament expulsat de França. Refugiat amb altres companys a Marsella sota el nom d'Antonio Padovani, va ser identificat pels serveis d'intel·ligència del consolat feixista italià i denunciat. En 1928 passà a Bèlgica i l'agost de 1931 va ser detingut per robatori i també expulsat. Des d'aquest moment sa vida fou un continu sortir d'una presó belga per entrar-hi en una de francesa i viceversa, sota l'acusació de furt o per violació del decret d'expulsió. El 23 de maig de 1935 va ser condemnat per l'Audiència del Sena, juntament amb els anarquistes Dario Fabiani i Dominique Morisi, per robatori a cinc anys de presó i a 10 anys de domicili obligat. El maig de 1940, amb l'ocupació nazi de Bèlgica, va ser alliberat de la presó on romania i, donada la situació, demanà la repatriació. A Itàlia va ser confinat a l'illa d'Ustica per dos anys. De bell nou a Florència, el juliol de 1943 va ser detingut preventivament, com a molts d'altres subversius. Després de l'armistici del 8 de setembre de 1943 i la instauració de la República Social Italiana, mentre molts van ser excarcerats, ell va romandre tancat juntament amb el prestigiós anarquista Oreste Ristori i dos subversius sense filiació excombatents de la guerra d'Espanya, Armando Gualtieri i Orlando Starai, i Francesco Luigi Pugi, comunista condemnat en diverses ocasions per delictes comuns. L'1 de desembre de 1943 els partisans del Gruppi d'Azione Patriottica (GAP, Grup d'Acció Patriòtica) eliminaren el tinent coronel Gino Gobbi, comandant del districte militar de Florència, i com a represàlia els feixistes demanaren ajusticiar 10 detinguts polítics a les autoritats nazis, però el comandant alemany es negà a lliurar els seus presoners. La matinada del 2 de desembre de 1943 Gino Manetti fou agafat de la presó florentina de Le Murate per un escamot feixista de la banda Carità i portat al camp de tir de Le Cascine (Florència, Toscana, Itàlia), on, juntament amb altres quatre companys (Armando Gualtieri, Luigi Francesco Pugi, Oreste Ristori i Orlando Storai), fou afusellat. Els condemnats van ser asseguts en cadires d'esquena a l'escamot d'execució com a signe de traïció a la pàtria. L'octubre de 1944 un dels primers grups anarquistes del barri d'Oltrarno de Florència es batejà amb el seu nom.\nGino Manetti (1898-1943)


Com ha anat la revetlla i el llarg pont??? Espero que molt bé. Jo finalment vaig poder marxar a Shanghai (a la segona va ser la vençuda!!). Per mi aquesta ha estat la tercera experiència a Xina, però us juro que aquesta vegada ha estat completament diferent de les dues anteriors. Que relatiu és tot!! Aterrar a Shanghai venint de Catalunya és una cosa, i aterrar a Shanghai venint des de Vietnam és una altre cosa ben diferent!! La primera experiència és xocant, arribes a un món completament diferent, una cultura diferent, una ciutat inmensa comparada amb el que estem acostumats, molta contaminació, el cel sempre està gris i tapat, el menjar és completament diferent, etc... Però aquest cop, després de tres mesos a Ho Chi Minh, ha estat flipant!! Shanghai m'ha semblat meravellosa!! Europea!! No tan contaminada! Amb cotxes que saben com circular, que respecten els senyals de trànsit! Amb fanals als carres, amb voreres amples i ben fetes. Una ciutat on es pot passejar! On la gent camina sense portar mascareta, amb molts parcs i zones verdes, amb centres d'oci i de compres molt xulos, etc... Està plena de gent estrangera, hi ha 2.000.000 de Koreans, 2000 alemanys, 1500 francesos, 600 espanyols etc... I no viuen en guetos, sinó repartits per tota la ciutat. Per la nit hi ha molta marxa, amb bars molt xulos, amb música en directa. En definitiva, que m'hi he trobat superbé, i si m'oferissin una feina, me n'hi aniria Jaaaaaa!!! Ja ho veieu, tot és relatiu, fa 4 mesos quan m'oferien una feina a Xina, dubtava molt, i ara, després de Vietnam, hi aniria amb els ulls clucs.\nLa Fira bé! Però molt cansada, molt cansada! Com ja sabeu els dos dies abans d'arribar pràcticament no vaig dormir, perquè els dos intents de volar de nit van ser matadors. Vaig arribar a les 7 del matí, i vaig agafar un tren, i després un taxi fins a l'hotel. Vaig esmorzar, una dutxa i cap a la Fira directa, sense dormir gairebé res. Vaig estar a la Fira sense parar, amunt i avall, fins a les 6 de la tarda. Vaig anar a sopar a un Japonès i cap a dormir que no m'aguantava.\nL'endemà tres quarts del mateix, Fira des de les 9 fins a les 5 de la tarda, amb els ronyons i els peus destrossats. Al ser divendres, vaig dutxar-me i canviar-me i vaig sortir a sopar amb la Leina (una noia Xina que treballa a l'oficina de Shanghai de l'empresa de Manresa que són socis nostres)a un restaurant Koreà. Molt bé, i curiós!! Totes les taules tenen un braser al mig, i et porten la carn crua i la fas allà mateix, i la vas sucant en diferents salses que et porten, i després ho enrotlles en una fulla d0enciam, com si fos un burrito, molt bó! després vam quedar amb la Laia (gràcies Rafa per presentar-me la Laia, una noia molt maca!!), una noia catalana que parla xinès de conya, i viu a Shanghai des de fa força anys, i treballa al pabelló d'Espanya de l'Expo. Vam anar a veure un concert d'un grup que té com a cantant a una altra noia catalana, que també fa temps que viu a Xina. L'ambient era guai, ple de guiris!!\nEl dissabte vaig aprofitar per anar a l'Expo. Va ser una completa marató!! Des de les 10:30 h del matí fins a les 12:00 de la nit,, gairebé sense parar de caminar i fer cues. L'Expo és inmensa. Voluntaris: recordeu l'Expo de Sevilla? Doncs imagineu-vos la mateixa calor, amb més cues i molt més gran, una matada!!! Els edificis de cada país són molt xulos, i el pabelló d'Espanya em va sorprendre gratament, és molt bé!! Evidentment no vaig fer cua, vaig entrar per la porta VIP, jajajaja\nEl tema cues, necessita un punt i a part!! Perquè us preguntareu? Doncs, perquè a Àsia el concepte cua és completament diferent d'Europa. Els Asiàtics en general, i els Xinesos en particular, no saben fer cues, no saben què vol dir respectar una cua. I et van apretant, i pressionant fins que es colen. És horrible!!\nL'Expo és tan gran, que està repartida entre les dues bandes de la ciutat, separades pel riu (PUXI i PUDONG), seria la versió Xina de Villa-arriba i Villa-abajo. Per creuar el riu, hi ha uns ferrys, però per agafar-lo, vaig haver de fer una hora de cua. Era l´'única occidental de la cua, i va ser horrible!! Poden arribar a ser agobiants!!\nVam acabar el dia amb un magnífic concert de Jazz i Blues per un grup australià al pabelló d'Austràlia.\nEl diumenge, em vaig aixecar aviat i vaig anar a fer turisme per la ciutat, tot i que estava plovent (bé, de fet va estar plovent els 4 dies). Vaig visitar una zona molt xula de bars, restaurants i botigues guais, tota una zona d'edificis d'obra vista molt ben restuarats, sembla com una antiga colònia tèxtil restaurada. Després vaig agafar el metro i vaig anar cap a la zona dels edificis més alts de la ciutat. No vaig pujar al més alt (l'obridor, per la seva forma), perquè hi havia tanta boira, que no es veia la part superior del mateix. Vaig passejar pel passeig del costat del riu, admirant tots els edificis de l'altra banda del riu, de l'època colonial francesa. Realment és una ciutat molt xula!! A la tarda vaig quedar amb la Leina de nou, i em va portar a una zona d'oci molt xula, que sembla un laberint, són tot de carrerons estrets plens de botigues molt xules, amb roba molt moderna, restaurants, bars, cafès etc.. però més econòmics que la zona que havia visitat al matí. Vam dinar-sopar (ja eren les 4 de la tarda) en un Thailandès, i després vaig comprar un parell de quadres amb fotos de Shanghai (com continui així, quan torni de Vietnam no tindré prou parets a casa per penjar-ho tot).\nI la tornada va tornar a ser conflictiva, pel que sembla sempre m'ha de pasar alguna cosa. Vaig veure que amb la línia 2 de metro es podia arribar a l'aeroport, així que enlloc de taxi i tren com a l'anada, vaig agafar el metro. Quan ja anava en el metro llegint tranquil·lament, arribem a una parada (a 5 del final de la línia) i tothom baixa. Pregunto què passa? I em diuen que és el final de la línia, i pregunto i com s'arriba a l'aeroport? I em diuen, no la línia no està acabada, has d'agafar un taxi. Ja eren les h i l'avió era a les 21:30h. Surto cap al carrer, i ohhh sorpresa!! Em trobo a les afores de Shanghai, en una espècie de descampat, en obres, sense llum, i ple de tios que s'abraonaven sobre mi per intentar que els triés a ells perquè em portéssin en el seu taxi a l'aeroport. Evidentment no eren companyies oficials de taxis, sinó que eren particulars amb cotxes molt cutres. Tots cridaven, jo era l'única occidental de la zona, i m'agafaven del braç, m'estiraven la maleta...Em vaig acollonir, i vaig fotre un crit "STOP, DON'T TOUCH ME" LLavors li vaig demanar a un dels nois quan em cobrava per anar a l'aeroport, i a sobre con mis cojones em vaig posar a regatejar el preu. Al final vaig triar-ne a un i el vaig seguir per aquells carrerons foscos i sense asfaltar fins al seu cotxe. Vaig pujar i li vaig preguntar quant es tarda fins a l'aeroport? I em diu two five, i li dic doncs corre que perdo l'avió. Va començar a córrer, i només frenava quan hi havia un radar. Finalment vaig arribar justet, just per facturar, anar al lavabo i pujar a l'avió.\nVaig tenir de company de viatge un noi suec, que viu a Shanghai des de fa 7 anys, i vam estar compartint penes, jejeje\nTota la felicitat d'aquest meravellós cap de setmana de 4 dies es va fondre, quan vaig arribar a ho Chi Minh i vaig agafar un taxi. Em vaig mig adormir, eren quarts de dues i estava feta caldo, i quan vaig obrir els ulls, em trobo al mig de la ciutat, al mig de la ciutat!! I li dic "Where are you going?" I ja comença a fer cara d'idiota, fent-se el boig. El Fill de puta em va donar la volta al ruedo, i un trajecte que m'hauria de costar 150.000 VND, em va costar 217.000 VND. Em vaig cagar amb la mare que el va parir!! Quan vam arribar a casa, trec la targeta de la compnayia de taxis per pagar, i el tio es fa l'idiota i em diu que no puc pagar amb la targeta, que he de pagar en metàl·lic. Llavors ja em va treure de les meves caselles, i tot que eren gairebé les tres, em va pujar l'adrenalina i l'energia que havia perdut, i el vaig enviar a la merda, obro la porta i baixo del taxi amb la maleta. Els porters del meu edifici i dels edificis veïns estaven tots pendents de què passava? flipant!! El taxista em va perseguir, i al final va accedir a cobrar-me amb la tergeta. Òstia, Òstia, Òstia!! Perquè ha de ser tan complicat viure a Vietnam??? El somni Xinès es va apagar en un segon, només va caldre trepitjat el terra Vietnamita!\nBé a treballar de nou!!!\nAquest cap de setmana me'n vaig a Nha Trang, a una de les zones de platja més xules de Vietnam. Necessito relax i no fer res, com diuen els anglesos: lay-out on the beach with a book!!


El preu de l’electricitat al mercat majorista s’ha desplomat aquest divendres un 28% fins a situar-se en 154,7 euros el megawatt hora (euros/MWh), el preu més baix des que va començar la invasió russa d’Ucraïna. Seguir leyendo....\nTots els judicis consisteixen a resoldre el dubte de si una persona és innocent o culpable. I el cas Pujol no n’és una excepció, però compta amb la peculiaritat que per determinar si es van produir els delictes de blanqueig de capitals i fiscals que es jutjaran caldrà determinar també si les clavegueres’ policials del Govern de Mariano Rajoy, amb l’excomissari José Manuel Villarejo al capdavant, van enterbolir les indagacions tant com per anul·lar les seves conclusions o no. Seguir leyendo....\nNi l’instant de felicitat que suposa contemplar Las meninas’ de Velázquez ni sopar en un lloc com el Museu del Prado pot ocultar la realitat del moment tan decisiu que travessa Europa, des que el 24 de febrer Rússia va envair Ucraïna. L’OTAN s’ha enfortit aquesta setmana a Madrid amb l’adhesió de Suècia i Finlàndia i el missatge dels aliats que treballaran junts per fer front a Vladímir Putin. Seguir leyendo....


Biblioteques – Ayuntamiento de Elche\nCULTURA Biblioteques municipals Serveis Catàlegs, guies de lectura i novetats Zona infantil i juvenil Hemeroteca\nXarxa de Biblioteques Municipals d´Elx\nLa xarxa s’estrutura a partir d’una biblioteca central i set biblioteques més, repartides tant en el nucli urbà com en pedanies, a més d’un bibliobús. L’objectiu fonamental és satisfer les necessitats informatives, de formació i oci de tots els ciutadans a través dels fons, seccions i serveis bibliotecaris.\nReplaceta del Santíssim Crist de Zalamea, 1 | 03204\n966 658 125\nLes biblioteques municipals estaran tancades el dilluns 2 de novembre en ser festivitat lo ...\nRecordem als nostres usuaris que el dilluns 2 de novembre és festivitat local, per la qual cosa les biblioteques municipals romandran tancades.Llegir més\nLes biblioteques municipals continuen ampliant els seus horaris d’obertura\nLes biblioteques municipals continuen recuperant els horaris d'atenció al públic previs a la crisi de la Covid-19. La Biblioteca Aurelià Ibarra, en el Centre Sociocultural de Carrús, obri de nou[...]Llegir més\nObrin de nou al públic les sales d’estudi de les biblioteques municipals Aurelià I ...\nEl dijous, 1 d'octubre, tornaran a obrir les sales d'estudi de les Biblioteques Aurelià Ibarra i Alberto Miralles, situades als centres socials de Carrús i Altabix respectivament. De moment obriran[...]Llegir més\nA partir de hui, la sala de lectura de la Biblioteca Pere Ibarra augmenta la seua capacitat, i passa de 22 a 44 punts de lectura per a poder atendre[...]Llegir més\nHoraris d’hivern a les biblioteques infantils municipals\nDes del 16 de setembre les biblioteques infantils i juvenils tornen a obrir en horari de matí i vesprada, i ofereixen els serveis de préstec, devolucions, carnets i informació bibliogràfica. El[...]Llegir més\nLa Biblioteca Central Pere Ibarra obrirà novament els dissabtes al matí en el seu horari habitual, de 9.00h a 13.00h, després d'haver romàs tancada en dissabte des de mitjan març.[...]Llegir més\nServicis y recursos online


En un primer moment s'ha pensat si pertanyien al batle de Mancor, Pau Crespí, i al seu fill, però finalment s'ha descartat per la mida dels ossos\n6 min. Palma 02/07/2018 18:36\n651x366 Tècnics d'Aranzadi treballen en l'exhumació de la fossa d'Alaró. / Isaac Buj Tècnics d'Aranzadi treballen en l'exhumació de la fossa d'Alaró. / Isaac Buj\nAvui dematí han començat les obres d'excavació de la fossa d'Alaró a l'extrem esquerre del cementiri. La primera troballa ha estat una ossera al lloc on se suposa que hi ha enterrats els cossos de Pau i Nofre Crespí. Al forat s'hi han trobat ossos petits. En un primer moment s'ha pensat si aquests ossos podrien ser del batle de Mancor de la Vall i el seu fill, però finalment s'ha descartat, ja que per la mida podrien correspondre als ossos d'un infant.\nDemà el grup d'excavació d'Aranzadi continuarà els treballs que duraran tota la setmana. Avui s'ha extret la primera capa de ciment i s'ha arribat a l'ossera. Es creu que entre demà i passat demà es podria arribar a trobar la fossa on van ser enterrats el batle Pau Crespí i el seu fill Nofre.\nEl so del ciment que es trenca sota el martell mecànic. Un sol i una xafogor que enceten el juliol. L'expectació i l'emoció d'una vintena de persones al cementeri d'Alaró, arqueòlegs, investigadors, autoritats. Avui hi comencen les obres d'exhumació de la fossa, una data molt esperada per tot el que això significa de retorn de l'honorabilitat a les víctimes del franquisme.\nA les vuit del dematí les màquines ja treballaven a l'extrem superior esquerre del cementeri. L'equip professional d'Aranzadi, compost per cinc tècnics, compta també amb una vintena de voluntaris que han volgut viure de prop tot el procés de l'excavació.\n540x306 La directora de les obres d'exhumació, Almudena García, i l'investigador Marçal Isern expliquen el procediment de la intervenció La directora de les obres d'exhumació, Almudena García, i l'investigador Marçal Isern expliquen el procediment de la intervenció\nEs creu que les obres duraran entre cinc i set dies. Avui han començat a picar la primera capa de ciment i probablement entre demà i passat demà es podrien trobar els cossos.\nEs creu que en aquesta fossa hi ha enterrats qui va ser el batle de Mancor de la Vall, Pau Crespí, i el seu fill Nofre. La història a la qual ha pogut accedir Marçal Isern, l'investigador d'aquesta fossa, és la recollida pels testimonis orals del poble però, sobretot, la que es va extreure de l'acta de defunció, que explicitava que la causa de les morts havien estat ferides greus d'armes de foc. En aquesta acta de defunció també hi havia informació exacta de la localització dels cossos, que es creu que podrien estar enterrats en una superfície màxima de 80 centímetres sota terra, com també informació de l'autòpsia que se'ls va realitzar.\n"La idea era assassinar i fer desaparèixer el cos" (Marçal Isern, investigador Fossa d'Alaró)\nL'investigador Marçal Isern ha dut a terme l'estudi d'Alaró i ha participat, així mateix, en la redacció del mapa de fosses de Santa Maria i de Mancor de la Vall (que forma part de la segona fase del mapa, pendent de publicació). Isern explica que Pau i Nofre Crespí varen ser assassinats dia 20 d'octubre de 1936 a la costa de Tofla. Una vegada afusellats, varen ser transportats en una carreta i passejats pel poble mentre es dessagnaven.\nMarçal Isern ha demanat el suport de la societat i ha explicat que el fet d'obrir les fosses "no és una curolla, ni una qüestió de protagonismes o d'egos. Això simplement és obrir una fossa per mirar dignament cap al futur i donar veritat i justícia a aquesta gent per potenciar i honorar la democràcia".\n"Avui és un dia trist emotiu, sigui quin sigui el resultat" (Guillem Balboa, batle d'Alaró)\nEl batle d'Alaró, Guillem Balboa, ha dit que "avui és un dia emotiu sigui quin sigui el resultat, perquè de qualque manera representa obrir una fossa per mirar de tancar un capítol trist i lamentable del nostre país". Balboa ha destacat que el seu consistori ha ofert tot el suport i la col·laboració possibles.\nGuillem Villalonga, batle de Mancor de la Vall, ha explicat que Pau Crespí era llosetí, però que va ser batle de Mancor durant uns mesos de 1936. Villalonga ha declarat que la intervenció arriba amb quaranta anys de retard, "però que és una manera de dignificar les víctimes".\nVillalonga també ha explicat que quan els soldats del bàndol franquista varen venir a cercar Pau Crespí, el seu fill Nofre el va voler acompanyar. A la costa de Tofla els varen assassinar tots dos.\n"Cada vegada que obrim una fossa tancam una ferida" (Francina Armengol)\nFrancina Armengol ha estat present en la primera jornada de la intervenció de la fossa d'Alaró. La presidenta ha apuntat que el seu govern "continua complint amb la paraula donada i que aquesta és la legislatura de la recuperació de totes les persones víctimes de la Guerra Civil i de la dictadura".\n540x306 El batle de Mancor de la Vall, Guillem Villalonga, la consellera de cultura, Fanny Tur, Francina Armengol, presidenta del Govern de les Illes i Guillem Balboa, Batle d'Alaró El batle de Mancor de la Vall, Guillem Villalonga, la consellera de cultura, Fanny Tur, Francina Armengol, presidenta del Govern de les Illes i Guillem Balboa, Batle d'Alaró\nEn aquest sentit, Armengol ha dit que continuarà fent feina amb la Comissió de Fosses, gràcies a la Llei de fosses que es va aprovar el maig de 2016, amb l'objectiu de dignificar els cossos per a la memòria dels familiars. "Sabem que cada vegada que obrim una fossa tancam una ferida i encara en queden moltes per tancar", ha declarat.\nFanny Tur, consellera de Cultura, ha explicat que aquests assassinats són una mostra més que la repressió franquista no va anar només contra els representants institucionals, sinó que també castigaven els seus familiars. "Arribam tard, però el fet que aquesta sigui la cinquena fossa que s'obre és un bon balanç per a aquests anys, encara que queda molta feina per fer".\nTonina Mercadal, membre de la Comissió de Fosses, ha mostrat la seva satisfacció i il·lusió per trobar els cossos de Pau i Nofre Crespí. També ha recordat la importància que va tenir la signatura del conveni entre Memòria de Mallorca i la Conselleria de Cultura per elaborar els mapes de fosses. Mercadal ha recordat que a Mallorca hi ha unes 47 fosses, en cinc de les quals ja s'ha intervingut. Es creu que en total pugui haver-hi fins a 1.652 víctimes enterrades.\nRecentment es va aprovar el calendari per a les properes exhumacions. Es preveu que durant el juliol es podrà fer la recerca i localització de la fossa que hi ha al cementeri de Sencelles, també es durà a terme el treball de camp al Pou de l'Àguila (Llucmajor) per projectar les tasques per a l'exhumació d'aquesta fossa durant la tardor.\nLa segona fase de l’exhumació de fosses comença aquest dilluns a Alaró\nFinalment, dins aquest mes de juliol, també es preveu dur a terme les tasques de recerca i localització al cementeri de les Figueretes (Eivissa).\nA més, hi ha dos informes de viabilitat pendents de les fosses dels cementeris de Bunyola i Manacor.\nCrònica d’una tragèdia a Mancor de la Vall\nLa fossa d’Alaró i Marçal Isern Ramis\nSurt a licitació l’exhumació de 13 fosses per 480.600 euros\nEl Govern durà a fiscalia els possibles crims contra la humanitat a la fossa de Porreres\nContinuen les obres d'exhumació de la fossa d'Alaró\nLa fossa d'Alaró es troba a més profunditat que no s'esperava inicialment


Els millenials espanyols fan el 80% dels pagaments amb targeta\nEs redueix l’ús de l’efectiu per a pagar, només opta per aquesta opció el 39% dels espanyols. El volum de pagaments realitzats a través de l’smartphone a Espanya és de 1.700 milions d’euros\nEfectiu o targeta?\nDavant de la pregunta «en efectiu o amb targeta?», el 51% dels espanyols afirma que paga amb targeta, mentre que el 39% diu que fa servir diners en efectiu, segons l'informe d’American Express. «Avui, la targeta desbanca els diners en metàl·lic o cash i les decisions que es van prenent en diversos països i bancs centrals ens porten a pensar que, efectivament, podria arribar a desaparèixer», afirma Juan Carlos Gázquez-Abad, professor dels Estudis d'Economia i Empresa de la Universitat Oberta de Catalunya (UOC). De fet, el 59% dels espanyols pensa que els diners en metàl·lic acabaran desapareixent en un futur no gaire llunyà.\nEl Banc Central Europeu ha començat a retirar de manera progressiva els bitllets de 500 euros i el Banc d'Espanya, per la seva banda, el 27 de gener va deixar d'emetre aquest tipus de bitllets. El 2016, països com l'Índia van retirar els bitllets de 500 i 1.000 rupies —que equivalen a 7 i 14 euros, respectivament—, que representaven més del 85% dels diners que hi havia en circulació. De la mateixa manera, alguns països escandinaus es plantegen seriosament posar fi definitivament al paper moneda. «Una de les raons que expliquen aquesta tendència de molts governs a eliminar alguns bitllets és, sense cap dubte, la capacitat de reduir així el frau i l'evasió fiscal», explica Gázquez-Abad.\nEl 1978, el Banco Bilbao va emetre la primera targeta de crèdit a Espanya; més de quartanta anys més després, competeix amb el telèfon intel·ligent o smartphone. «No solament l'ús de la targeta com a mitjà de pagament va creixent: també ho fa a un ritme molt important el pagament amb el mòbil mitjançant aplicacions com ara Samsung Pay, Apple Pay o Google Pay, i altres aplicacions desenvolupades per diverses entitats bancàries», explica Gázquez-Abad.\nL'auge dels diners digitals: el mòbil i la targeta\nAvui, el volum dels pagaments que es fan per mitjà de l’smartphone a Espanya és de 1.700 milions d'euros. «Les expectatives de creixement del pagament per mòbil a casa nostra són molt altes perquè és un dels països que té una ràtio del nombre de dispositius mòbils per habitant més alta d'Europa», afirma Gázquez-Abad.\n«Des de la perspectiva del consumidor, el pagament amb targeta o amb mitjans mòbils no tan sols permet fer les compres en portals en línia, sinó que, a més, genera seguretat en el context físic perquè evita els robatoris de diners en metàl·lic en botigues o supermercats», explica Gázquez-Abad. La comoditat de no haver de portar diners a sobre, no tenir cap límit de despesa (en el cas de la targeta de crèdit) i la rapidesa fidelitzen l'ús dels diners digitals. A Espanya, els pagaments digitals, els que es fan amb la targeta o amb el mòbil, suposen un volum de 37 milions d'euros, segons les dades de Statista Pay Pal.\nEls que s'han sumat més a aquesta moda, segons les dades analitzades per BBVA Data & Analytics, són els millennials, menors de 35 anys, que ni volen ni fan servir els diners en metàl·lic per a pagar. Aquest segment, fa el 80% de les transaccions amb targeta i les retirades de diners en efectiu representen només el 20% del total. De fet, realitzen un 44% menys de retirades d'efectiu que la mitjana de la població espanyola. A l'altre cantó, els més grans de 60 anys retiren el 33,2% més de diners en caixers que aquesta mitjana. Segons les dades de l'informe d'American Express, els espanyols porten de mitjana 35 euros en metàl·lic, només el 15% sol portar més de 50 euros i un de cada tres en porta menys de 20.\n«Aquesta tendència al pagament amb diners digitals s'ha accentuat a les ciutats més grans, com Madrid i Barcelona, i cal esperar que s'incrementi encara més els anys vinents, tant territorialment com generacionalment», puntualitza Gázquez-Abad. De fet, a les grans urbs, com Biscaia, Madrid, Barcelona i València, l'ús de la targeta s'ha incrementat el 170% entre el 2015 i el 2018; a la cua de les províncies on es fa un ús més baix dels diners digitals, hi ha Astúries, Jaén i Melilla.\nPagar amb targeta augmenta l'impuls de comprar\nL'estudi del BBVA posa de manifest que pagar amb targeta a les grans ciutats és un gest cada vegada més freqüent i més quotidià, i que es fa per a imports cada vegada més petits. Aquesta facilitat de fer pagaments pot afectar directament el comportament del consumidor. «Amb la targeta, la gran disponibilitat dels diners i la facilitat de fer el pagament contribueixen a augmentar l'impuls de comprar sobretot en determinats establiments», explica Gázquez-Abad, que afegeix que, contràriament, «quan el consumidor només porta efectiu per a fer les compres, el nivell d'«impulsivitat» és més baix, perquè sap que només pot gastar la quantitat que porta a sobre, i això incrementa la racionalitat en les seves compres i redueix el nivell de despesa».\nLes noves tecnologies, el creixement de la compra en línia i els hàbits de vida actuals porten a un ús cada vegada més baix dels diners en efectiu per a fer les compres, i a un increment de la utilització de la targeta de crèdit/dèbit i del pagament amb mòbil. «Segurament, aquests factors provocaran un debat els anys vinents sobre la necessitat de mantenir els diners en efectiu i la possibilitat de reduir-ne l'ús al mínim. Això passarà, malgrat que és improbable que els diners de curs legal desapareguin del tot», conclou Gázquez-Abad.\nArxivat a: DINERS ELS MILLENIALS ESPANYOLS


Maria del Mar Bonet, Carla Simón i Tricicle, Premis Nacionals de Cultura 2020\nTambé es reconeix el Centre d’Art i Natura de Farrera i l'entitat cultural Xamfrà\n5 min. Barcelona 05/10/2020 12:03\n651x366 El Tricicle als Premis Nacionals de Cultura 2020 El Tricicle als Premis Nacionals de Cultura 2020\n651x366 Maria del Mar Bonet, en els Premis Nacionals de Cultura 2020 / Manuel García Maria del Mar Bonet, en els Premis Nacionals de Cultura 2020 / Manuel García\n651x366 Els guanyadors dels Premis Nacionals de Cultura 2020 / Manuel García Els guanyadors dels Premis Nacionals de Cultura 2020 / Manuel García\nEl Consell Nacional de la Cultura i de les Arts (CoNCA) ha reconegut amb el Premi Nacional de Cultura cinc personalitats i entitats: la cantant Maria del Mar Bonet, la residència de treball per a artistes i investigadors Centre d’Art i Natura de Farrera (CAN), la directora i guionista de cinema Carla Simón, la companyia de teatre Tricicle i el projecte cultural Xamfrà. La Capella del MACBA acollirà el diumenge 29 de novembre l’acte de lliurament.\nL’edició d’aquest any compta amb diverses novetats. La més evident és que es redueix el nombre de premiats per “augmentar el prestigi dels premis en el si de la societat” de deu a només cinc guardonats, els quals, al llarg dels anys en què l'actual jurat ha de ser vigent, ascendiran fins a 25 personalitats equilibrant criteris de gènere, disciplina, trajectòria i territori. La voluntat d’aquesta reducció és que al llarg de l’any els guardonats –que provenen de candidatures dels sectors i del mateix jurat– siguin protagonistes de diferents activitats per difondre la seva obra i incentivar la cultura. El premi està dotat amb 15.000 euros.\nEl jurat –integrat per Vinyet Panyella, Margarida Troguet, Jordi Font, Salvador Casals, Edmon Colomer, Núria Iceta i Miriam Porté– ha afirmat, per boca de Núria Iceta, que aquest cop han tingut especial “responsabilitat” en “un any difícil” per a la cultura ”. Fins ara hi ha hagut 380 guardonats en 45 edicions.\nUns premis amb equilibri\nCarla Simón, directora de cinema, de films com Estiu 1993, premiat als Goya i als Gaudí, s’ha reconegut per la seva obra i per haver sigut “inspiració i referent” de tota una generació de directores. Simón s’ha mostrat il·lusionada pel premi: “És un reconeixement que em confirma certes decisions difícils que he pres. En aquest món que gira tan ràpid és difícil rebutjar certes ofertes molt temptadores que et fan entrar en una espiral de creació molt ràpida”, ha afirmat. Ella aposta per un “art profund, amb ànima, de reflexió, un cinema de cocció lenta però meticulosa i que necessita molt temps”. Sense anar més lluny, a causa de la pandèmia s’ha quedat sense poder rodar el seu pròxim film i l’ha hagut d’aplaçar per a l’estiu que ve. El premi també li reforça l’aposta per un cinema “amb el nostre idioma i els seus dialectes, i fet als nostres territoris”. Simón ha volgut compartir el guardó “amb una generació de cineastes catalanes amb noves mirades, històries, sensibilitats i perspectives i una nova manera de liderar els projectes”. A més, ha assenyalat el seu “compromís amb l’educació”, que diu que han acceptat precisament perquè quan estudiava "hi havia una falta de creadores”.\nMaria del Mar Bonet és premiada pels seus 50 anys de carrera, en què ha excel·lit com a cantant, compositora i ambaixadora de la música mediterrània. La cantant ha dit que "dins el moment polític que vivim, tant dur i difícil, i la pandèmia global, aquest premi representa un espai de fraternitat i llibertat i ofereix estímuls per seguir creant dins els Països Catalans". Com a "catalana de Mallorca", com s'ha definit, el premi la "lliga més a aquest país i la seva gent".\nTricicle ha rebut el premi per la singularitat del seu llenguatge i pel seu èxit internacional. Joan Gràcia, Carles Sans i Paco Mir reben el premi l’any en què es retiren dels escenaris després de 40 anys de professió. “Ens han donat un premi. Ja no podrem dir que el millor premi és omplir teatres. Ara tenim un premi de debò. Hem competit 40 anys en la lliga del teatre comercial, sense el dopatge de les subvencions. Potser hauríem de rebre el premi als millors empresaris. No. Rebem el premi i per fi som acceptats dins l’exquisit cercle de la cultura”, ha dit Paco Mir, que ha criticat l’elitisme del sector, amb els seus socis a banda i banda fent de cor dient que sí amb el cap. “Quaranta anys sense rebre premis i avui ens donen el premi més important de la cultura catalana. Estem molt agraïts de rebre’l, i rebre’l en vida, i que no sigui pòstum, perquè no hi ha res mes trist que t’hagis de morir per rebre’l. Bé, sí, els premis atorgats improvisadament perquè tens alguna cosa que tothom sap i tu no. Nosaltres estem perfectament”, ha dit, i ha assegurat que, després de saber que els premiarien, es van fer una analítica. Mir va dir que continuen tenint il·lusió per fer coses. Amb un lema que “els creadors haurien de dur tatuat: aquí caic, aquí m’aixeco”.\nLa pedagoga Ester Bonal ha rebut el premi en nom de l’entitat Xamfrà, “per la seva tasca educadora a través de les arts escèniques amb l’objectiu de garantir l’accés a la pràctica artística”, segons el jurat. L’entitat, que posa en contacte art i inclusió social, fa més de 50 anys que treballa per l’educació integral de les persones, amb epicentre als barris del Raval, Sant Antoni i el Poble Sec. Bonal ha dit que el premi “visibilitza una tasca cultural i anònima” i que el seu activisme serveix “per transformar el privilegi d’alguns en els drets de tots i totes”.\nEl Centre d’Art i Natura de Farrera ha sigut reconegut per la seva tasca de 25 anys com a residència d’artistes i creadors, en un entorn privilegiat, “pel compromís amb el territori i la integració amb l’Alt Pirineu, un centre gestionat per una entitat sense ànim de lucre”. El director l’ha definit com “una baula” del procés creatiu i ha recordat els espais de creació rurals de Catalunya.


El Congrés porta el govern de Rajoy al TC per negar-se a sotmetre's al control parlamentari\nAprova amb només els vots en contra del PP un recurs d'atribucions\nMariano Rajoy ha comparegut avui al Congrés per explicar els dos últims consells europeus, però no està disposat a respondre a les preguntes de la resta de partits durant una sessió de control. EFE\nMadridDesprés de setmanes de xoc institucional, la guerra política ha acabat als tribunals. Tots els grups del Congrés menys el PP han aprovat aquest dimecres portar el govern de Mariano Rajoy al Tribunal Constitucional (TC) per negar-se a sotmetre's al control parlamentari. El recurs d'atribucions ha passat per 218 vots a favor, 113 en contra i 4 abstencions. La iniciativa es produeix després que dos ministres en funcions ja s'hagin negat a comparèixer. El primer va ser el de Defensa, Pedro Morenés, i la segona la de Foment, Ana Pastor, que ahir dimarts va plantar els diputats. El tercer a sumar-se demà dijous a la llista serà el de l'Interior, Jorge Fernández Díaz, que està convocat a comparèixer en comissió. Per d'aquí a dues setmanes, la junta de portaveus ha acordat convocar tot el govern a una sessió de control. Serà llavors quan quedarà més palès el xoc institucional. El govern espanyol està disposat a deixar els seus escons buits.\nAmb tot, abans que el conflicte d'atribucions arribi formalment al TC, el govern espanyol en funcions té un mes per respondre al requeriment del Congrés i revocar la seva decisió de no sotmetre's al control de la cambra.\nLa vicepresidenta del govern espanyol, Soraya Sáenz de Santamaría, diu que no tenen cap intenció de fer marxa enrere en la seva estratègia i "convida tots els grups a la reflexió". Assegura que "el govern està compareixent", com ho ha fet aquest dimecres durant cinc hores el president espanyol en funcions, Mariano Rajoy, per explicar els dos últims consells europeus. Amb tot, la Moncloa assenyala que es tracta d'"assumptes excepcionals" i que els serveis jurídics els emparen per no respondre a les preguntes que els llancin els grups, ja que la composició actual de l'hemicicle no respon a la relació de forces de la legislatura que va investir Rajoy president.\nDóna per fet que es dissoldran les Corts\nSáenz de Santamaría ha donat per fet que no hi haurà acord per formar govern a l'Estat i que el 26 de juny hi haurà eleccions anticipades. Creu que l'estratègia de tota l'oposició és clarament electoralista, buscant forçar-los a comparèixer. "A quinze dies de la dissolució de les Corts es presenta un conflicte d'atribucions", ha assenyalat.


PP Teruel sol·licite al Govern licitar la variant de Vall-de-roures d'urgència | Matarranya Media\nJoaquín Juste, portaveu de Vertebració del Territori del Partit Popular en el Parlament autonòmic, portarà avui de matí al debat en comissió parlamentària la proposta de licitació durant este any del projecte constructiu d’una variant a Vall-de-roures. La raó que sustenta esta petició és l’increment substancial del número de vehicles pesants diaris que soporte el núcleo urbà i el pont de ferro sobre el riu Matarranya.\nTal i com expliquen des de el Partit Popular, Vall-de-roures es una localització geogràfica estratègica com a punt de comunicacions a la Comarca del Matarranya al coincidir les carreteres A-231, A-1414 i A-2412. El text de la iniciativa que defensarà el diputat autonòmic assenyala que ‘el principal problema que presenten les infraestructures actuals és que dos de les carreteres, en concret l’A-231 i l’A-1414, travessen el nucli urbà del municipi el que obliga els vehicles a creuar necessàriament el poble per estes travessies’.\nLa variant de Vall-de-roures va ser qualificada l’any 2007 com a actuació preferent a la província de Terol pel Govern d’Aragó, “catorze anys porten esperant els habitants d’esta comarca al fet que es faça realitat este projecte” explica la iniciativa. En la proposició no de llei també es fa referència al fet que amb el pas del temps el creixement “de petites indústries i sobretot del Grup Arcoiris”, ha generat un important augment del trànsit per la travessia, especialment de vehicles pesants, al voltant de 250 camions diaris,a més dels turismes.\nEste increment significatiu del trànsit rodat provoca retencions en dos punts crítics: el pont de ferro sobre el riu Matarranya que consta d’un sol carril, i l’encreuament de les carreteres A-231 i A-1414 a l’interior de la població, un tram molt estret que causa que a vegades els vehicles pesants col·lapsen l’encreuament interrompent el trànsit el que genera un greu problema de seguretat en la travessia. A tot l’anterior Joaquín Juste ressalta en la seua proposta el ‘perjudici per als habitants de Vall-de-roures, ja que la circulació de vehicles provoca un augment del soroll i de la contaminació’.\nA la proposta es sume que el passat dilluns 26 de gener, el conseller de Vertebració del Territori, Mobilitat i Habitatge, José Luis Soro, va presentar el “Programa de travessies i accessos a poblacions” amb el qual s’actuarà al llarg de 2021 i 2022. Entre les actuacions inclouen una passarel·la per als vianants al costat del pont sobre el riu Matarranya en la travessia de Vall-de-roures (A-231).


E puor si muove | Lleida.com\nInici La Columna E puor si muove\nAquesta frase que traduïda al català vol dir “i tanmateix es mou“, s’ha atribuït històricament al científic Galileo Galilei. Fou pronunciada després que abjurés per força davant un tribunal inquisidor eclesiàstic, de la seva visió heliocèntrica del món, o ras i curt, que la terra no era el centre de l’univers sinó que girava a l’entorn del Sol.\nSovint des de la modèstia i la humilitat més grossa, la dic mentalment tot veient el món de dogmes on vivim. Un món on hi ha també inquisidors per tot arreu vetllant com guardians de la fe. Aniré a exemples per baixar al terreny de joc i fer-me entenedor. Un dogma clar és la Unitat d'Espanya per damunt de valors cívics i socials, drets i llibertats. Aquí fins i tot trobem els esmentats guardians de la fe en tribunals que amb litúrgies indesxifrables, endogàmies inconfessables i llenguatge inintel·ligible, defensem més enllà del dret aquest principi de part i castiguen als Galileos de torn. Un altre exemple dogmàtic és la defensa acrítica del capitalisme com a mal menor i la ridiculització dels sistemes o opcions que proposen superar-lo i quan no es pot, ridiculitzar-los, fagocitar-los o corrompre’ls comprant la forma i no el fons. Penso en la banalització de l’ecologia o de les ONGs. Així paguem per les bosses de plàstic, fem jornades per parlar de l‘emigració i per contra, la indústria del plàstic i del residu fa grans negocis i els d'Open Arms són tractats com pirates del mar.\nDe vegades aquest cinisme fa molt de mal i vergonya com passa ara amb l'Aràbia Saudí. El dogma del diner com a fi i no com a mitjà per intercanviar serveis i prestacions de comerç just i honest és ja vigent arreu i embruta el món d’avui. Però tenim tossudes realitats emergents trucant a la porta com un feminisme puixant, comunitats nacionals inclusives davant la fallida dels Estats mononacionals, una immigració que ve i assalta les fortaleses dels països benestants o un món plastificat de residus.\nCaldran molts Tribunals Inquisidors, exèrcits, policies, lleis, mass media, Leviatans, lobbys i tanmateix tot es mourà i les realitats s’imposaran a les veritats autoritàries, als dogmes. Res és per sempre. Galileo Galilei passà a la història i dels botxins no en queda ni el record del seu nom, solament la ignomínia del judici.\nDogmes versus realitats, aquesta és la qüestió.


Marc Garcia | dimecres, 10 de febrer del 2016, a les 18.26\nUn alcalde i quatre alcaldesses. Els cinc màxims responsables dels municipis més propers al Besòs han exhibit avui amb una posada en escena unitat d'acció per fer d'aquest espai una nova centralitat. No hi ha encara pressupost sobre la taula però sí la voluntat d'impulsar un pla per revitalitzar la zona. Els municipis volen coordinar-se en promoció econòmica, urbanisme i polítiques socials per lluitar contra les desigualtats. Barcelona també compartirà amb ells el Pla de barris, que ha de tenir especial incidència als més propers a l'eix Besòs. Una àrea que tots els alcaldes reclamen que es deixi d'estigmatitzar negativament. ADA COLAU, alcaldessa de Barcelona "Ara és el moment del Besòs. Insisteixo, no només per fer front a situacions que no poden esperar de desigualtat i d'injustícia social, sinó sobretot com a nova centralitat metropolitana i territori d'oportunitats." JOAN CALLAU, alcalde de Sant Adrià del Besòs "Barcelona té un background històric d'anar creixent enderrocant muralles i ara la muralla que toca enderrocar és la muralla metafòrica de les rondes." NÚRIA PARLON, alcaldessa de Santa Coloma de Gramenet "Estem acostumats a sentir paraules com corredor de la pobresa. Nosaltres volem convertir l'eix Besòs en un corredor de drets." DOLORS SABATER, alcaldessa de Badalona "Deixar de donar-nos l'esquena, mirar-nos a la cara i treballar conjuntament." Els cinc municipis també han acordat fer front comú per reclamar a altres administracions, com l'Estat, infraestructures pendents al territori, com la Sagrera, una estació que veuen com una oportunitat per transformar-lo.\nL’alcaldessa de Barcelona, Ada Colau, i les seves homòlogues de Badalona, Dolors Sabater; Santa Coloma de Gramenet, Núria Parlon, i Montcada i Reixac, Laura Campos, i l’alcalde de Sant Adrià de Besòs, Joan Callau, han anunciat aquest dimecres la posada en marxa d’un pla d’acció per convertir l’eix Besòs en una nova centralitat metropolitana amb horitzó més enllà de l’any 2020. Una proposta que, de moment, encara no disposa de cap dotació pressupostària assignada, i que durant els propers sis mesos s’encarregarà de redactar l’empresa pública Barcelona Regional.\nSegons han explicat els cinc líders municipals, l’objectiu és impulsar millores urbanístiques, consensuar polítiques socials i d’habitatge i fer front comú per reivindicar infraestructures pendents, com ara l’estació de la Sagrera. Tot un seguit de mesures per afavorir la cohesió social i la connectivitat entre les dues bandes del riu. Un dels aspectes que també formaran part del pla és la protecció ambiental d’aquest espai natural metropolità. Els alcaldes també han acordat reformar el Consorci del Besòs per ampliar-ne les competències i convertir-lo en el principal ens de coordinació dels municipis.\nTrencar amb l’estigmatització del Besòs\nEn els discursos, les alcaldesses i l’alcalde han coincidit en la voluntat de posar fi a “l’aïllament” d’aquest territori. “Ara és el moment del Besòs”, ha dit Ada Colau, que ha reivindicat aquest espai com “un territori d’oportunitats”. L’alcalde de Sant Adrià, Joan Callau, ha animat Colau a “enderrocar la muralla” que significa la ronda del Litoral, mentre que l’alcaldessa de Santa Coloma, Núria Parlon, ha dit que vol canviar l’habitual referència del Besòs com a “corredor de la pobresa” per “corredor dels drets”. L’alcaldessa de Badalona, Dolors Sabater, ha defensat l’acció conjunta dels municipis per “deixar de donar-nos l’esquena i mirar-nos de cara”.\n— Ada Colau — estació de la Sagrera — infraestructures — integració social — Pla de Barris — Santa Coloma de Gramenet\nUna companyia de teatre inclusiu i accessible al Guinardó\nPrimera jornada de treball de la Taula Veïnal d’Urbanisme


Les Flors de Bach formen un sistema complet, capaç d’arribar a totes les emocions com la por, l’ansietat, la soledat, l’odi, la ràbia o la desesperació. Són 38 essències naturals extretes de flors silvestres de la regió de Gal·les, a Anglaterra. Les seves propietats curatives van ser descobertes pel metge (bacteriòleg, homeòpata i investigador) gal·lès Edward Bach entre els anys 1928 i 1935.\nSegons el Dr. Bach la malaltia és la conseqüència d’un desequilibri mental, emocional, físic i espiritual. Si no es posa remei restituint l’equilibri en aquells patrons mentals i emocionals negatius, amb el temps es produeix la malaltia en el cos físic.\nEl temps passa però les emocions humanes són les mateixes. Les Flors són per totes les persones i tots els temps. Són utilitzades per metges, neuròlegs, psicòlegs, nutricionistes, veterinaris…\nLes Flors de Bach constitueixen una teràpia vibracional, holística, que ajuda a restablir la salut harmonitzant les disfuncions en el camp físic, emocional, mental i espiritual de tots els éssers viu. Poden donar-se a tothom, des de nadons fins a ancians. No tenen contraindicacions amb cap altre medicament o teràpia. Fins i tot es poden aplicar a plantes i a animals.\nHi ha molta diferència entre prendre les flors de Bach per autotractament o per consell d’una persona que anar a un Terapeuta Floral que a més de tenir el coneixement total de les essències florals fa l’estudi holístic de l’expressió, la postura, el to de veu… del client, i un seguiment a mesura que les emocions es van treballant.\nEs molt important, a l’hora de buscar un Terapeuta Floral, dirigir-se a professionals qualificats i no permetre mai que la conversa activa del terapeuta-client sigui substituïda per pènduls, cartes, etc. Ja que el client ha de participar activament al seu procés terapèutic.\nEn base al que es parla en la visita es prepararen les flors de Bach adequades al moment i totalment personalitzades. La quantitat de sessions dependrà dels objectius marcats i l’evolució de cada persona.\nLes Flors de Bach són una teràpia reconeguda d'utilitat per la Organització Mundial de la Salut (OMS). “Medicine Traditionelle et couverture des soins de santé” OMS. Genève 1983


Ús Barcelona. Dissabte 15 de juliol\nEstàs aquí:Inici / Els Recomanats / Ús Barcelona. Dissabte 15 de juliol\nAl Poblenou (Passatge de la Llacuna, 22 BCN).\nAquest festival neix amb la voluntat de rescatar el valor d’Ús d’espais de la ciutat, que degut als canvis urbanístics perden la seva funció social. L’art, és un dinamitzador natural de l’espai públic i té la capacitat de donar vida i dignitat a aquests espais buits.\nA partir de l’art, la innovació social, la creativitat i la experimentació es creen sinergies transformadores que aporten un valor d’ús, pràctic però sobretot simbòlic i emocional, que recupera la identificació de la ciutadania amb els espais buits dels seus barris.\nLa filosofia del festival té a veure amb l’Ús, i són les persones les que troben usos a les coses.\nLes coses soles no tenen ús social. Per això el festival Ús té un component interactiu i participatiu molt important. Rescatant als assistents de ser només espectadors d’art, i donant-los l’oportunitat de ser subjectes actius en la realització col·laborativa de l’art urbà.\nTotes les activitats del festival estan pensades per a acostar l’art urbà a la gent, rescatant la seva part més transformadora. Alhora, també apropen artistes i públic, cosa que permet una coneixença directa i un intercanvi molt més enriquidor.\nAquí tota la info.\nArxivat com a: Els Recomanats Etiquetat com a: els recomanats, ús barcelona\nAnna Franco ha dit\n9 juliol, 2017 a les 10:31\nMercy x existir


Canal Gigoló a Cambre d'Aze szlak - Eyne, Occitanie (France)- GPS track\nAlpinizm (Alpinizm szlaki w France → Languedoc-Roussillon-Midi-Pyrénées → Eyne )\nCambra d’Ase, Torre d’Eina i Pic d’Eina pel Serrat de Fontfreda i la Vall d’Eina des de l’estació d’esqui Eyne 2600 (Alpinizm)\nAD-, 240m 60 graus max. Moderat si es té algu d'experiència.\nLa Cambra d'Aze és un circ de la Cerdanya francesa que per la seva aproximació, orientació a cara nord i la quantitat de corredors el fan ideal per practicar-hi qualsevol nivell de dificultat i disciplina.\nModerada si és té experiència en canals de nivell mig, i com sempre, depèn molt de l'estat de la neu i gel. Recomanable corda i dos piolets.\nLa tornada s'acostuma a fer per la canal central, o en el nostre cas, després de fer el cim carenegem en sentit contrari i anem a buscar el llom que acaba al final de la Vall d'Eyne empalmant amb la pista d'esquí.\nSota el circ\nInici couloir gigoló


Aigua i Sanejament – casademali\nEl problema de l'escassetat de l'aigua a Mali afecta principalment a zones rurals de difícil accés. El consum d'aigua no sanejada comporta una mortalitat infantil molt elevada a causa de malalties com: paludisme, tifus, febre tifoidal o la còlera entre altres. Els pous estan en llocs molt allunyats dels poblats, la qual cosa implica que les dones i les nenes hagin de caminar distàncies de més de 15 km cada dia transportant molt pes.\nCasa de Mali ha construït diferents tipus de pous destinats a diferents funcions. Això ha estat possible gràcies a diversos finançadors com la Fundació Núria García.\nEstudi de la possibilitat de dipòsits de recollida d'aigua pluvial, situats en 2 punts del solar per a la reutilització de l'aigua com:\nSistema de regadiu per canals.\nDepuració de part de l'aigua dels dipòsits a través d'un sistema d'algues per la higiene personal o cuinar.\nExtracció directa de l'aigua del subsòl a través de pous situats cada 3 nuclis familiars i en les instal·lacions generals.\nBasses de retenció d'aigües- fons d'argila amb calç.\nConstrucció de POUS\nIniciem el projecte de “Vida autosuficient i sostenible” per a solucionar una necessitat urgent: l'aigua. L'accés a l'aigua potable és fonamental per a sortir de la pobresa i les malalties. Els habitants d'aquestes zones consumeixen l'aigua contaminada i desenvolupen, sobretot els nens, diferents malalties relacionades amb la diarrea i infestacions mortals.\nAquest projecte que cobreix 8 dels 17 Objectius de Desenvolupament Sostenible (ODS), representa un impuls important per a reduir malalties, millorar la salut de tots i permet als habitants de Djélibani, accedir a una aigua potable i a xarxes de sanejament.\nEstudi de la possibilitat de Projecte de Biogàs per a l'obtenció d'energia elèctrica i gas per a cuinar.\nPlaques solars fotovoltaiques per a la producció d'Energia elèctrica situades en el sostre dels serveis comuns i dels tallers.\nObtenció de biocombustibles a través de la planta Jatropha per a posteriorment transformar-la en energia elèctrica.


Barcelona treballa en el seu Pla de prevenció de residus | Sostenible\nA Barcelona, cada habitant produeix 1,54 quilos al dia de residus. Reduir aquesta xifra en un 10%, per arribar als 1,38 quilos per barceloní i dia el 2018 és l'objectiu que es proposa el Pla de prevenció de residus que prepara l'Ajuntament de Barcelona.\n"És un objectiu difícil, molt ambiciós", ha admès el regidor de Medi Ambient, Joan Puigdollers, "per això serà un treball de tot l'Ajuntament, en conjunt amb tots els grups municipals".\nTot i que per ara només es preveuen les línies estratègiques que cal seguir (presentades en comissió), s'intentarà assolir la reducció en la producció de residus a través de la prevenció, és a dir, accions que es poden fer abans que el producte es converteixi en residu.\nAquest és el primer pla d'aquest tipus d'una gran ciutat a l'Estat espanyol, i pretén seguir les directrius europees.\nDel 19 al 27 de novembre se celebra la III Setmana Europea de la Prevenció de Residus, unes jornades en què s'organitzen activitats, exposicions, tallers i xerrades, que volen aportar estratègies i nous hàbits per reduir al màxim la generació de brossa.\nEl programa de la setmana a Barcelona inclou mercats d'intercanvi de roba i llibres, una exposició de material reaprofitable provinent de punts verds, espectacles al voltant del reciclatge o tallers de cuina d'aprofitament.\nL'objectiu és conscienciar la ciutadania de la importància d'incorporar bons hàbits en la prevenció de residus i la reutilització.\nPodeu consultar totes les activitats de la III Setmana Europea de la Prevenció de Residus al web de Medi Ambient.\nresidusg.988.jpg 162 KB


Alison Roman diu que la foto ressorgida és la disfressa d'Amy Winehouse, no 'Chola' - Celebritat\nLa disfressa de Halloween d'Alison Roman afirmava que no era 'Chola', sinó Amy Winehouse\nYashir Ali, que va publicar la foto, va rebre una reacció contrària, ja que alguns creien que era massa ràpid per jutjar enmig de la 'cultura de cancel·lació'.\nAlison Roman ha afirmat que una foto de Halloween ressorgida que se suposava que era una disfressa inspirada en Amy Winehouse.\nL'escriptor Yashir Ali va publicar la imatge, encara disponible a MySpace de Roman pàgina - de Roman que portava una samarreta blanca, unes arracades de cèrcol i un tatuatge fals al pit, dient que Roman estava 'disfressat de Chola'.\nRoman va respondre ràpidament i va publicar: 'Aquesta és una foto increïblement vergonyosa que es va fer el 2008. Jo tenia 23 anys i vivia a SF, aquest era el meu vestit d'Amy Winehouse inspirat en SF per Halloween. Es diu que és culturalment insensible i jo era un nen ximple que no sabia res del món / com es percebria això i ho sento.\n1. Molt debat sobre aquest meu tuit a l'esquerra. L'he suprimit mentre el conservava aquí perquè pugui seure al costat @alisoneroman El tuit. Aquesta foto estava asseguda a la pàgina MySpace d’Alison ... la podeu buscar a Google. Té una història recent de ser cridada a apropiar-se. pic.twitter.com/HYHNQ2vjNI\n- Yashar Ali (@yashar) 8 de juny de 2020 @yashar\nDesprés, Ali va publicar les disculpes de Roman i va dir que l'escriptor gastronòmic del New York Times 'té una història recent de ser cridat per apropiar-se', mentre argumentava que 'Amy no tenia un tatuatge en anglès antic al pit així. Tampoc no portava cèrcols així.\nAltres de Twitter la van pressionar sobre els detalls de la vestimenta mentre Roman va respondre: 'TBH m'estranyaria si fins i tot busqués una foto d'Amy per reunir-ho. Històricament sóc mandrós i malament amb les disfresses. Estic segur que va ser una cosa així com 'algú em fa tatuatges falsos i un delineador d'ulls, això sembla bé!' ara, plz, doneu-me el Bacardi 151! Va ser / vaig ser MOLT MUT. '\nTot i que molts seguidors estaven dividits sobre la intenció del vestit, Ali va rebre reaccions contràries, ja que alguns creien que era massa ràpid per jutjar enmig de la 'cultura de cancel·lació'.\nUn usuari de Twitter va escriure: '@yashar, els mexicans i els chicanos ni tan sols s'ofenen amb això. Tot el que intenteu fer és crear problemes on no n’hi hagi. Realment espero que @alisonroman retracti les seves disculpes perquè no estava justificat. @yashar només intenta guanyar influència a Internet '.\nTBH Em sorprendria si fins i tot busqués una foto d'Amy per muntar-ho. Històricament sóc mandrós i malament amb les disfresses. Estic segur que va ser una cosa així com 'algú em fa tatuatges falsos i un delineador d'ulls, això sembla bé!' ara, plz, doneu-me el Bacardi 151! Era / jo era MOLT MUT\n- alison roman (@alisoneroman) 8 de juny de 2020 @alisoneroman\nAlguns van preguntar si Ali volia 'cancel·lar' el seu amic, Chrissy Teigen, ja que un va escriure: 'Com que voleu demanar apropiació a un ppl, aquí en teniu un altre', al costat d'una imatge del model vestit de nadiu americà amb el seu marit, John Legend, com a vaquer.\nLa publicació d'Ali arriba aproximadament un mes després que Roman estigués sota foc per haver trucat Teigen i Marie Kondo a 'vendes' en una entrevista amb El nou consumidor .\n'Igual, el que ha fet Chrissy Teigen és una bogeria per a mi. Va tenir un llibre de cuina reeixit. I llavors va ser com: Boom, línia a Target. Boom, ara té una pàgina d’Instagram que té més d’un milió de seguidors, on només hi ha gent que dirigeix una granja de contingut per a ella ”.\n@yashar , Els mexicans i els chicanos ni tan sols s’ofenen amb això. Tot el que intenteu fer és crear problemes on no n’hi hagi. Realment espero això @alisoneroman retracta la seva disculpa perquè no estava justificada. @yashar només intenta guanyar influència a Internet.\n- Eli Magaña 様 (@EliMaganaNV) 9 de juny de 2020 @EliMaganaNV\nCom que voleu apropiar-vos de ppl, aquí en teniu una altra pic.twitter.com/n7QO0Wd1gn\n- Yasmine Mohammed Yasmine Mohamed (@YasMohammedxx) 9 de juny de 2020 @YasMohammedxx\n'Això m'horroritza i no és una cosa que vull fer mai', va continuar Roman. 'No aspiro a això'.\nPel que fa al gurú organitzador, Roman va dir: 'La idea que quan Marie Kondo va decidir aprofitar la seva fama i crear coses que pugui comprar, és completament antitètica de tot el que mai li ha ensenyat'.\nDesprés que les xarxes socials la cridessin, Roman es va disculpar i va publicar: 'Sóc una dona blanca que té i es beneficiarà del privilegi blanc i reconec que això fa que el que vaig dir sigui encara més inexcusable i perjudicial'.\n'El fet que no se m'hagi acudit que hagués assenyalat dues dones asiàtiques és al cent per cent una funció del meu privilegi (ser cec davant les insensibilitats racials és un luxe discriminatori)'.\nTooFab ha contactat amb Roman i Ali per fer comentaris.\nkendall jenner vogue ballet


Matrícula dels ensenyaments oficials de màster universitari (curs2021-2022)\nEn tots els casos, has de presentar la documentació següent:\nDocument d’identitat vigent en el moment de la matrícula:\nEn el cas d’estudiants amb DNI o NIE espanyol no han de presentar la documentació d’identitat si, en el moment de la matrícula, autoritzen a la UB a efectuar les comprovacions necessàries a través de la consulta electrònica a l’administració corresponent.\nEn el cas d’estudiants estrangers de fora de la UE,el passaport.\nEn el cas d’estudiants estrangers de la UE, poden presentar elpassaport oel l document d’identitat expedit en el país d’origen.\nEn el cas de sol·licitar alguna exempció, bonificació i/o gratuïtat, cal presentar la documentació que determini la normativa per acreditar el compliment dels requisits.\nNo és necessari aportar aquesta documentació si s’autoritza a la UB a efectuar les comprovacions necessàries mitjançant la consulta electrònica a l’administració corresponent.\nA més, has d’afegir altra documentació en funció de la teva procedència\nEn el cas de matricular-te en el màster de Formació del Professorat de Secundària Obligatòria i Batxillerat, Formació Professional i Ensenyament d'Idiomes, consulta en el web de la Facultat d’Educació la documentació a presentar, ja que pot variar respecte a la que s‘indica en els apartats següents.\nEstudiants amb un títol oficial espanyol de graduat, diplomat, enginyer tècnic, arquitecte tècnic, llicenciat, enginyer o arquitecte\nEn el cas d’estudis universitaris de la UB o un centre adscrit a la UB, no cal aportar cap document.\nEn el cas d’estudis en altres universitats espanyoles: el títol, el certificat substitutori corresponent o el resguard de la sol·licitud del títol. No cal aportar aquesta documentaciót si el títol és posterior a l’any 1991 i si, en el moment de la matrícula, s’autoritza la UB a efectuar les comprovacions necessàries a través de la consulta electrònica a l’administració corresponent.\nEstudiants amb un títol estranger homologat al corresponent títol oficial espanyol de nivell de graduat, diplomat, enginyer tècnic, arquitecte tècnic, llicenciat, enginyer i arquitecte o declarat equivalent a nivell universitari de grau\nCredencial d’homologació o de la declaració d'equivalència a nivell universitari de grau emesa pel ministeri competent en la matèria.\nEstudiants amb títol estranger no homologat al corresponent títol oficial espanyol, ni declarat equivalent a nivell universitari de grau, expedit per una institució d’educació superior de l’espai europeu d’educació Superior\nEl títol o el certificat substitutori corresponent.\nDocument que acrediti que el títol faculta per a l’accés a ensenyaments de màster en el país expedidor.\nJustificant d’abonament de la taxa d’estudi d’equivalència del títol d’estudis estranger per a l’accés al màster fixada al Decret de preus de la Generalitat de Catalunya per a cada curs acadèmic.\nEls documents expedits a l'estranger que s'aportin a procediments de la UB hauran de ser documents oficials i estar expedits per les autoritats competents, d'acord amb l'ordenament jurídic del país de què es tracti, i estar degudament legalitzats i traduïts, en els casos que correspongui.\nEstudiants amb un títol estranger no homologat al corresponent títol oficial espanyol ni declarat equivalent a nivell universitari de grau, expedit per una institució d’educació superior aliena a l’Espai Europeu d’Educació Superior\nOriginal de la corresponent autorització d’accés a estudis de màster emesa per l’òrgan competent de la UB.\nEstudiants que han iniciat un màster que habilita per a l'exercici d'una professió i canvien d'universitat:t: justificant d’haver abonat els drets de trasllat d’expedient emès pel centre de procedència.\nEstudiants que inicien estudis de màster a la UB provinents d’altres universitats i sol·liciten beca general: certificat acadèmic personal dels estudis que li han donat accés al màster. En el cas d’estudis cursats a l’estranger, també la traducció jurada del certificat acadèmic personal i la declaració d’equivalència de nota mitjana emesa pel ministeri competent en la matèria.\nAltres documents acadèmics que afectin la matrícula.\nLa Secretaria d'Estudiants i Docència del teu centre contactarà amb tu per aportar la documentació a partir de la formalització de la matrícula. No presentar la documentació en el termini que et comuniqui la secretaria pot comportar l’anul·lació d’ofici de la matrícula per part de la UB sense dret a cap reintegrament. En tot cas, la presentació de la documentació serà condició imprescindible per formalitzar una nova matrícula , modificar la matrícula i/o sol·licitar qualsevol servei acadèmic (certificats, títols, trasllats d'expedient, etc.).\nLa documentació presentada ha de ser original o una còpia autèntica amb codi segur de verificació (CSV) que permeti contrastar la veracitat del document en els arxius electrònics de l’organisme emissor.\nDesprés de matricular-te, pots obtenir el teu carnet digital UB a través de l’aplicació mòbil SocUB, que t’ofereix moltes altres funcionalitats que et seran útils com a estudiant. Visita ub.edu/carnet, on trobaràs més informació sobre les funcionalitats del carnet, l’enllaç a l’App SocUB i el procediment per obtenir el carnet en format targeta. Podràs demanar-ho als estands del Banco Santander que s’instal·laran a cada centre de la UB al mes de setembre amb cita prèvia (ub.edu/carnet)\nPosteriorment, podràs pujar o actualitzar la teva foto per al carnet digital i la resta d’aplicacions UB a ub.edu/fotoub\nEn el cas de sol·licitar alguna exempció, bonificació i/o gratuïtat, cal presentar la documentació que determini la normativa per acreditar la sol·licitud.\nÚltima actualització: 6-07-2021


Sobre el paternalisme d’estat dels nostres organismes - Penedès Econòmic l El diari econòmic online de la Vegueria Penedès\nSobre el paternalisme d’estat dels nostres organismes\nImprimeix | Correu-e\nPorto dies analitzant (sense presses però sense pauses) com funcionen molts dels organismes públics que tenim i que moltes empreses estan associades normalment, tot comparant-les amb organitzacions de caire privat. Totes, tenen els seus pros i les seves contres, però sempre veig i em diuen, que quan l’estat (sigui estat, consell comarcal, ajuntaments...) hi està involucrat, aquest organisme no funciona, i em faig meu allò de que quan el riu sona, es que aigua porta.\nEstudiant-ho amb més profunditat, em dono compta que aquest paternalisme és una cosa intrínseca de la cultura espanyola i encara més, catalana. No m’agradaria posar-hi noms en aquestes organitzacions/organismes/consorcis, però a tots, cadascú en els seus sectors segur que se sent representat.\nQuè passa quan “l’estat” hi és representat? Dues coses a priori dolentes, la primera, qui posen de president no acostuma a tenir ni idea, neòfit total sobre el marc de treball, i segona, allò de pa per avui, gana per demà, o allò de que tots han de ser iguals. Seguidament se’m generen altres problemes, visió a llarg termini inexistent, falta de pressupost, recerca de subvencions per subsistir... I amics i amigues, normal que no funcioni! O que no acostumi a funcionar!\nTan sols dues empreses públiques catalanes tenen beneficis: Mercabarna i Turisme de Barcelona, ja està tot dit, dues de milers! Encara més brusc és quan entrem en estaments que no són empreses, sinó associacions, consorcis etc. Ja no es que tinguin beneficis o no, segurament no està dins dels seus estatuts, però el que cal plantejar és si aporten alguna cosa o no!\nDesprés de moltes converses amb amics i col·legues del món del Turisme, hi ha un tema recurrent que gairebé sempre surt a la palestra: la importància o no de l’associacionisme empresarial en el sector turístic i la seva veritable utilitat a l’empresari. Voldria en aquest article convidar a la reflexió sobre aquest tema, que segons la meva opinió és transcendental per a la nostra principal indústria.\nLes associacions són el motor entre el públic i el privat. Si el motor està engreixat i funciona bé, repercuteix positivament en el sector i en la millora del dinamisme econòmic i competitiu de la destinació en si. Però què passa si el motor està gripat o no funciona? Doncs que s’entra en una espiral de descoordinació entre les administracions turístiques competents i les empreses del sector que fa que el destí s’enquisti i no s’adapti a la demanda emissora i per tant es perdi competitivitat. Tots sabem que en aquesta indústria això és nefast.\nÉs per això que el paper dels associats és molt important, ja que són els mecànics de les peces d’aquest motor i els que han de fer que aquest engranatge funcioni, i aquí al Penedès és inexistent!\nJutgin vostès mateixos si en el seu destí (ciutat, comarca, província, regió o país) els motors funcionen bé o no:\nSi la resposta és positiva, anem pel bon camí.\nSi la resposta és negativa, a què esperes per fer que això canviï des de dins de les associacions?