Full dominical (26-06-16) by Arquebisbat Tarragona - Issuu\n5 Obres de misericòrdia... Acollir al foraster\nMn. Raimon Mateu, delegat diocesà de l’Apostolat del Mar:\n«Quan arribes al vaixell no coneixes ningú però t’acullen com si et coneguessin de tota la vida»\nuan parlem de l’acció pastoral i social que fa l’Església no només ens referim a la que es realitza en terra sinó també al mar. Aquesta és l’atenció que fa l’Apostolat del Mar, conegut com Stella Maris, un servei religiós i social destinat a mariners i navegants que aterren als Ports, com el de Tarragona. L’any passat van acollir 697 mariners, la majoria d’ells filipins. —En quin moment l’Església es planteja atendre pastoralment a la gent que treballa al mar? Deu fer uns noranta anys, aproximadament. Es va iniciar a Glasgow (Gran Bretanya) per part d’un sacerdot que veia les penes que passaven els mariners que partien o arribaven a port i també les seves famílies, que quedaven sense el pare o marit. Aleshores és quan va començar a ajudar-les pastoralment. —Quins són els principals problemes o dificultats que es troben en el dia a dia? Avui en dia la principal dificultat és la diversitat de cultures i llengües de la gent que navega. Fa uns dies vam estar en un vaixell de transport de cotxes que venia de Corea i entre les vint-i-dos persones hi havia sis cultures diferents amb sis religions diferents. Aquest és un dels principals handicaps que trobem. Nosaltres, des de la nostra condició de catòlics, acollim tothom seguint el conveni internacional marítim de la Organització Internacional del Treball (OIT) del 2006 que els estats signants, com és Espanya, han d’estar preparats per acollir i donar un benestar a totes aquelles persones que naveguen pel món. Quan arribes al vaixell no coneixes ningú però t’acullen com si et coneguessin de tota la vida. Són molt agraïts. Cada dia arriba gent nova i no pots iniciar una pastoral amb tots ells perquè molts descarreguen i se’n van. Però malgrat aquests dificultats intentem donar-los el màxim benestar, oferir-los assistència religiosa i ajudar-los si tenen cap problema laboral.\nEls mariners són valents davant les tempestes però porucs en tot allò que fa referència a la seva feina. Sovint no parlen per la por a perdre-la. Una de les dificultats amb les que ens trobem és la manca de voluntaris, sobretot en el temps d’estiu. Per això convidem a conèixer aquest tipus de voluntariat que és molt diferent de la resta. sobretot a la gent jove. —El mes de juny de 2014 es beneïa el nou centre d’Stella Maris on esteu actualment, al passeig de l’Escullera de Tarragona. Quina funció té aquest espai? El centre el tenim cedit per l’Autoritat Portuària de Tarragona i té bàsicament la funció d’acollida. Nosaltres al matí anem a fer les visites als vaixells, els hi oferim els nostres serveis, com per exemple, un servei de furgoneta per portar-los des del vaixell fins el Centre ja que és força lluny. Hi ha un espai de lleure, amb jocs de taula, un locutori on poden contactar via wifi amb les seves famílies i una biblioteca-capella. També els hi podem oferir comprar la targeta telefònica, canvi de moneda o qualsevol cosa que necessitin. La primera necessitat que tenen és comunicar-se. Molts d’ells a vegades porten un any fora de casa sense poder veure la família Per a més informació: www.stellamaristarragona.cat a/e: apostolatdelmar@arqtgn.cat / Tel. 639 978 982\nDes de l’experiència.................................................................................... Maria Forteza Solís, jove voluntària d’Stella Maris\n«La nostra tasca es basa en l’acollida i l’acompanyament» Des de fa tres anys col·laboro amb l’Apostolat del Mar a Tarragona. En els darrers temps hi dedico menys hores per qüestió de feina però intento compaginar-m’ho i col·laborar els divendres a la tarda. Ara mateix som vuit voluntaris, la majoria d’ells persones jubilades que poden implicar-se més però aquesta xifra es veu reduïda a l’estiu quan el número de voluntaris minva força i és important trobar nous reforços per fer front a la feina que arriba. La nostra tasca es basa en l’acollida i l’acompanyament. Dominar l’anglès o el francès i tenir disponibilitat d’horari són requisits importants, no imprescindibles, per ajudar els mariners que arriben a port. Us hi esperem!\nLectura del primer llibre dels Reis (19, 16b.19-21)\nLectura de la carta de sant Pau als cristians de Galàcia (5, 1.13-18)\nEn aquell temps, el Senyor digué a Elies: «Ungeix Eliseu, fill de Safat, d’Abel-Mehulà, perquè sigui el teu successor com a profeta.» Elies se n’anà, i trobà Eliseu, fill de Safat, que llaurava amb dotze parelles de bous. Ell mateix guiava la dotzena parella. Elies va fer com si passés de llarg i li tirà a sobre el seu mantell de profeta. Eliseu deixà els bous, corregué darrere Elies i li digué: «Vaig a besar el pare i la mare i vindré amb tu.» Elies li digué: «Vés, torna a casa teva. Què t’he fet jo per impedir-t’ho?» Ell se’n tornà, prengué la parella de bous, els matà, va coure la carn amb la fusta dels arreus, convidà la gent i se’ls van menjar. Després se n’anà amb Elies i era el seu ajudant. Salm responsorial [15,1-2.5.7-8.9-10.11 (R.: 5a)]\nGermans, Crist ens ha alliberat de l’esclavatge i vol que siguem lliures. Mantingueu-vos així. No us sotmeteu altra vegada al jou de l’esclavatge. Vosaltres, germans, heu estat cridats a ser lliures. Mireu només de no convertir la llibertat en un pretext per fer el vostre propi gust. Si us estimeu, poseu-vos al servei els uns dels altres. Perquè la Llei es troba tota en un sol precepte: «Estima els altres com a tu mateix.» Però si us mossegueu i us devoreu mútuament, penseu que acabareu destruint-vos. Ara, doncs, us dic: Deixeu-vos guiar per l’Esperit, i no satisfeu els capricis de la carn. Perquè la carn es deleix contra l’Esperit i l’Esperit contra la carn. Esperit i carn lluiten l’un contra l’altre, per no deixar-vos fer allò que voldríeu. Si us deixeu conduir per l’Esperit, no esteu subjectes a la Llei. Lectura de l’evangeli segons sant Lluc (9, 51-62)\nGuardeu-me Déu meu, en vós trobo refugi. Jo dic: «Senyor, ningú com vós no em fa feliç.» Senyor, heretat meva i calze meu, vós m’heu triat la possessió.\nR. Senyor, heretat meva i calze meu. Beneït sigui el Senyor que em dóna seny. Fins a les nits m’amonesta el meu cor. Sempre tinc present el Senyor, amb ell a la dreta, mai no cauré. R. El meu cor se n’alegra i en faig festa tot jo, fins el meu cos reposa confiat: no abandonareu la meva vida enmig dels morts, ni deixareu caure a la fossa el qui us estima. R. M’ensenyareu el camí que duu a la vida: joia i festa a desdir a la vostra presència; al vostre costat, delícies per sempre. R.\nMirada endins Joan Cañas Coch, pvre. Caminant amb Jesús Imaginem-nos Jesús caminant amb pas decidit. Evoquem-lo seguit dels deixebles. Camina de pressa. Nosaltres caminem al seu darrere. Se’n troba un que li diu: «Us seguiré arreu», i Jesús li respon: «Les guineus tenen caus, i els ocells, nius, però el Fill de l’home no té on reposar el cap.» Nosaltres també ho hem sentit. No podem anar carregats amb grans maletes perquè seguir Jesús no és anar de vacances. I recordem que tots som pelegrins de la vida. Si obeïm la crida, com Jesús, tindrem acollida i la nostra herència serà el Senyor. Contemplem Jesús. A poc a poc el nostre esperit se sentirà alleugerit per seguir-lo. Nosaltres entendrem i serem capaços de dur a terme nous camins que l’Esperit no deixa d’anar obrint als seguidors del mestre. Posem la nostra mirada en la figura d’un Jesús que camina vers Jerusalem. En qualsevol racó de la nostra vida trobarem un moment, un dolç moment, en el qual Jesús ens donarà el seu pa. En menjarem. Entendrem que l’eucaristia és menjar de pelegrins. És el pa de Jesús. Progressivament anirem deixant altres aliments que la nostra calculada provisió havia fet. Cal, però, que sapiguem fer el nostre camí, lliures d’equipatge. Només així seguirem de debò Jesús.\nwww.arqtgn.cat n. 3.459\n......... als 4 vents Cap a la plenitud de l’amor\na vida és com un riu que travessa paratges diferents. L’aigua es manté, però la llera és variable, a vegades ampla, altres vegades estreta, a vegades plana, amb pendents en altres, recta o sinuosa, i l’aigua ha de superar els obstacles que se li interposen. Així és el matrimoni, com qualsevol vocació a la vida. El papa Francesc, a l’exhortació apostòlica Amoris lætitia, es refereix als matrimonis i esmenta la crisi dels començaments, quan cal aprendre a compatibilitzar les diferències: la del primer fill, que requereix nous desafiaments emocionals; la de l’adolescència d’aquest fill, que a vegades desestabilitza els pares; la del «niu buit», i després la vellesa, que obliga els cònjuges a mirar-se novament.\nL’oració i un bon consell poden ser determinants per a salvaguardar un matrimoni en crisi\nA aquesta successió de la vida, cal afegir-hi contratemps, dificultats de salut, econòmiques i laborals, espirituals… que s’han de resoldre mitjançant el suport mutu, la comprensió, el perdó i la reconciliació si calen. L’Església és al costat dels qui pateixen aquestes crisis i intenta ajudar-los quan les incomprensions o el distanciament semblen convidar-los —en el marc de la cultura de la provisionalitat en què vivim— a trencar el vincle que els va unir de per vida en una decisió lliure presa a l’inici. L’oració i un bon consell d’altres persones poden ser determinants per a salvaguardar un matrimoni en crisi.\nAl costat d’aquestes situacions, el Papa reclama més proximitat envers altres realitats que l’Exhortació apostòlica en diu situacions irregulars. És el cas de cristians que només contrauen matrimoni civil, o que es limiten a viure en parella, moltes vegades «no per rebuig exprés a la unió sacramental, sinó per situacions culturals o contingents». Assenyala el document que també en aquests casos «podran ser valorats aquells signes d’amor que d’alguna manera reflecteixen l’amor de Déu», afrontant aquestes conductes de manera constructiva, «intentant transformarles en oportunitats de camí cap a la plenitud del matrimoni i de la família a la llum de l’Evangeli». Entre marginar i reintegrar, l’elecció és clara. És la que té per model Jesucrist en la seva conversa amb la samaritana. A partir d’una situació concreta, sense deixar d’anomenar mal al mal i bé al bé, l’actitud d’acollida és la que, amb ajuda de l’Esperit Sant, els portarà a la plenitud de l’amor, i llavors veuran que la felicitat que buscaven té un nom: Jesucrist, que no s’interposa en l’amor humà, sinó que el beneeix i l’exalta.\nDESTAQUEM... —La Bíblia Catalana Interconfessional (BCI), disponible per a dispositius Apple\n— Dimecres, dia 29 de juny: Comiat a les religioses Oblates del Santíssim Redemptor\nParaules del papa Francesc Misericòrdia i consol\nosaltres podem viure a vegades una mena d’exili, quan la soledat, el sofriment, la mort ens fan pensar que hem estat abandonats de Déu. Quantes vegades hem sentit aquesta paraula: «Déu s’ha oblidat de mi»: hi ha persones que sofreixen i se senten abandonades. I quants dels nostres germans estan vivint en aquest temps una situació real i dramàtica d’exili, lluny de la seva pàtria, amb els ulls plens encara de la imatge de les runes de casa seva, amb por al cor i sovint, a sobre, amb el dolor per la pèrdua de les persones estimades! En aquests casos hom es pot preguntar: on és Déu? Com és possible que tant de sofriment pugui abatre’s sobre els homes, dones i infants innocents? I quan intenten entrar en una altra part els tanquen la porta. Són allà, a la frontera, perquè tantes portes i tants cors estan tancats. Els emigrants d’avui, que pateixen fred, no tenen menjar i no poden entrar, no senten l’acolliment. M’agrada tant sentir que hi ha nacions i governants que obren el cor i obren les portes! […] El profeta Jeremies ens dóna una primera resposta. El poble exiliat podrà tornar a veure la seva terra i a experimentar la misericòrdia del Senyor. És el gran anunci de consol: Déu\ntampoc és absent en l’actualitat en aquestes dramàtiques situacions, Déu és a prop i fa grans obres de salvació per als qui confien en ell. No s’ha de cedir a la desesperació, cal continuar estant segurs que el bé venç el mal i que el Senyor eixugarà tota llàgrima i ens alliberarà de tota por. De la catequesi del papa Francesc del 16 de març de 2016\nRecursos Per a treballar en grup\nesucrist és el «rostre de la misericòrdia» del Pare. Això es pot veure quan Jesús s’acosta als pobres, als malalts, i els dóna un missatge de consol, d’ànim, d’esperança; Jesús ofereix a tothom la guarició, el perdó, la vida… Es poden trobar moltes cites als evangelis amb escenes d’aquest tipus.\n1- Recordem aquella frase de l’evangeli: «M’ha enviat a portar la bona nova als pobres, a proclamar als captius la llibertat i als cecs el retorn de la llum, a posar en llibertat els oprimits…» (Lluc 4,18).\nLa BCI, disponible per a dispositius Apple\n2- Una escena emblemàtica: la dona adúltera (Joan 8,1-11). 3- Això es veu sobretot en les paràboles de la misericòrdia. Aquí en donem tres exemples, llegiu-ne almenys un: la pecadora perdonada (Lluc 7, 6-50); el bon samarità (Lluc 10, 25-37); el pare i els dos fills (Lluc 15,11-32). 4- Finalment, recordem que Jesús dóna la vida a la creu per nosaltres: «Ningú no té un amor més gran que el qui dóna la vida pels seus amics» (Joan 15,13); la mort i la resurrecció de Jesús són la mostra màxima de l’amor i la misericòrdia de Déu per la nostra salvació. 5- ¿Som conscients del gran missatge de misericòrdia que ens porta Jesús en el seu Evangeli? ¿Com i quan experimento jo aquest amor, perdó, guarició, esperança… en la meva vida? Del llibret Any Sant de la Misericòrdia. Qüestionari per a treballar en grup. Centre de Pastoral Litúrgica (CPL)\nprincipis d’any es donava a conèixer la nova aplicació de la BCI, la Bíblia Catalana Interconfessional, una aplicació que permet llegir, cercar i estudiar el text de la Paraula de Déu des dels dispositius mòbils. Ara, també està disponible per a dispositius Apple com Iphone o Ipad. Es pot descarregar de manera gratuïta a l’Appstore cercant «Bíblia BCI» i una vegada descarregada no necessita connexió a Internet. L’aplicació conté el text sencer de la Bíblia, tant de l’Antic Testament com del Nou Testament (inclosos els llibres deuterocanònics). L’aplicació permet cercar qualsevol text a partir de la citació i de manera opcional es poden veure totes les notes explicatives de l’edició en paper. Conté una eina completa de cerca i un ric vocabulari bíblic, amb una explicació dels principals termes i noms relacionats amb la Bíblia.\nuan arribem a un poble o ciutat, sigui el que sigui, el que marca en la majoria de les vegades la seva identitat, la seva silueta, és el campanar o la fisonomia de l’església o catedral. Són edificis arrelats al cor de cada població, pedres que impertorbables i fidels acompanyen el transcurs de la vida i la història dels seus habitants, joies artístiques que embelleixen i donen personalitat a les nostres viles i que ens ajuden a elevar el nostre cor a Déu. Les nostres esglésies són edificis vius perquè en ells hi ha una trobada real entre Déu i els homes. Però ¿què serien les nostres esglésies sense una comunitat que hi fes vida, que hi cerqués Déu, que hi visqués els moments més bonics i alegres i alhora els més tristos de la seva existència, si no hi celebrés l’eucaristia que alimenta la vida de fe…? Serien un seguit de pedres boniques sense ànima, un simple monument a visitar, un espai gran sense cor ni veu… Nosaltres, cadascun dels qui formem i ens sentim comunitat, som les autèntiques pedres vives que donen sentit i vida a les pedres edificades per lloar el Senyor, així ho hem de sentir i viure. I com a «pedres vives» que som estem constantment edificant la nostra vida i la nostra comunitat. L’Esperit és aquell que ens mou i ens ha de moure per a construir una comunitat més ferma i forta unida per l’argamassa de l’amor; per a edificar una Església que no ha de ser per tancar i excloure, sinó per acollir, aixoplugar i fer créixer cada persona en totes les seves dimensions. Seria bo que cadascun de nosaltres ens preguntéssim què fem per a ser realment «pedres vives»: ajudem a construir una comunitat on tothom hi té cabuda sense distincions? Som dels qui unim o dels qui separem? Hi aporto les meves capacitats i dons o tan sols en sóc un usufructuari? Em sento partícip i membre de la meva comunitat i l’estimo com a tal? Sé perdonar les seves mancances i per sobre de tot l’agraeixo perquè és la comunitat que Déu m’ha donat? És bo que aquestes i tantes altres preguntes similars ens les anem fent en la intimitat del nostre cor, en la pregària, en el diàleg confiat amb el Senyor. Visquem-ho així, sentim-ho així, sapiguem-ho transmetre a tots aquells que en formen part, així farem visible la nostra identitat: Tothom coneixerà que sou deixebles meus per l’amor que us tindreu entre vosaltres (cf. Jn 13,35). Josep Mateu, pvre.\ntarraconense El Sr. Arquebisbe lamenta l’ús blasfem d’imatges de la Mare de Déu Mons. Jaume Pujol, arquebisbe de Tarragona i president de la Conferència Episcopal Tarraconense, que agrupa tots els bisbes de Catalunya, va expressar mitjançant una carta, amb data de 15 de juny, adreçada al cardenal Antonio Cañizares, arquebisbe Metropolità de València, la seva ferma condemna per la profanació blasfema de les imatges de la Mare de Déu de Montserrat i de la Mare de Déu dels Desemparats en un cartell difós a través d’Internet. Mons. Pujol també va transmetre al Sr. Cardenal que, des de Catalunya, s’uniria espiritualment a l’oració de desgreuge convocada a la capital valenciana. Així mateix donava suport al comunicat emès per la comunitat benedictina que custodia el santuari de Montserrat.\nLitúrgia de la setmana Cicle C / Litúrgia de les Hores: Semana I Diumenge, 26: Diumenge XIII de durant l’any [1Re 19, 16b.19-21; Salm 15, 1-2a i 5.7-8.9-10.11; Ga 5, 1.13-18; Lc 9, 51-62 (LE/LH pròpies)] Dilluns, 27: [Am 2, 6-10.13-16; Salm 49, 16bc-17.18-19.2021.22-23; Mt 8, 18-22] Sant Ciril d’Alexandria, bisbe i doctor de l’Església (ML) Dimarts, 28: Sant Ireneu, bisbe i màrtir (MO) [Am 3, 1-8; 4,1-12; Salm 5, 5-6.7.8; Mt 8, 23-27] I vespres de la solemnitat de Sant Pere i Sant Pau Dimecres, 29: Sant Pere i Sant Pau, apòstols (Sol) [Ac 12, 1-11; Salm 33, 2-3.4-5.6-7.8-9; 2Tm 4, 6-8.17-18; Mt 16, 13-19 (LE/LH pròpies)] Dijous, 30: [Am 7, 10-17; Salm 18, 8.9.10.11; Mt 9, 1-8] Els Sants protomàrtirs de l’Església de Roma (ML) Divendres, 1 de juliol: [Am 8, 4-6.9-12; Salm 118, 2.10.20. 30.40.131; Mt 9, 9-13] Sant Aaró (o Aaron) i Santa Elionor Dissabte, 2 de juliol: [Am 9, 11-15; Salm 84, 9.11-12.13-14; Mt 9, 14-17] Sants Procés i Martinià, màrtirs Diumenge, 3 de juliol: Diumenge XIV de durant l’any [Is 66, 10-14c; Salm 65, 1-3a. 4-5.6-7a.16 i 20; Ga 6, 14-18; Lc 10, 1-12.17-20 (LE/LH pròpies)]\n—Trobada diocesana d’escolans a Montferri. L’acolliment es farà a les 10.00 h al santuari de la Mare de Déu de Montserrat. Les inscripcions cal fer-les al correu pastoralvocacional@arqtgn.cat o bé trucant al tel. 639 442 033 (Mn. Josep Mateu). Organitza el Secretariat Diocesà de Vocacions.\n—43a edició dels Cursos Bíblics d’Estiu organitzats per l’Associació Bíblica de Catalunya i l’Institut Superior de Ciències Religioses Sant Fructuós (INSAF). Més informació al web www.insaf.cat, trucant al telèfon 977 23 38 33 o adreçant-se a la Secretaria de l’INSAF (c/ de Sant Pau 4, Tarragona), de dimarts a dijous de 17.00 a 20.00 h.\nFins al 9 de juliol\n—Concert solidari en benefici de Càritas Diocesana de Tarragona, a la Catedral de Tarragona, a les 20.00 h. L’orquestra Oxford Millenium interpretarà obres de Tchaikovsky i Beethoven. L’entrada és lliure i l’aportació voluntària.\n—Inscripcions als cursos intensius «Escriure una icona», a càrrec del mestre iconogràfic Niculai Saftiu. Els cursos es faran a l’Albà, a prop de Santes Creus, del 25 al 30 de juliol i de l’1 al 6 d’agost. Per a més informació i allotjament es pot trucar al tel. 633 580 151.\n2 de juliol —Sopar en benefici de les obres de la Parròquia de Santa Caterina de Vinyols i els Arcs. Tindrà lloc a la plaça de l’Església, a les 21.00 h. Per a participar-hi cal trucar el tel. 660 667 160.\npropostes —Cursos de monitors i directors de lleure infantil i juvenil. Un estiu més l’Escola de l’esplai de la Fundació Santa Maria de Siurana ofereix diversos cursos adreçats a aquelles persones que vulguin participar de manera educativa en activitats pròpies de l’educació en el lleure d’infants i joves en colònies, centres d’esplai, casals o ludoteques. El curs de monitors tindrà lloc del 2 al 14 de juliol o bé del 15 al 27 en horari de matí i de tarda. Per a aquells que s’estiguin iniciant en el lleure educatiu també hi ha la possibilitat de fer el curs de pre-monitors, de l’11 al 15 de juliol o bé la setmana del 25 al 29 del mateix mes. Per a aquelles persones que vulguin intervenir en la coordinació d’equips en activitats de lleure han de fer el curs de directors que es farà del 4 al 22 de juliol. Per a més informació i inscripcions es pot consultar el web www.fundaciosiurana. cat o bé trucar al tel. 977 24 97 24. —Trobades d’animadors de cants per a la litúrgia. Montserrat proposa un estiu més tres trobades de formació en la dimensió musical, litúrgica i espiritual. La primera serà del 25 al 30 de juliol a càrrec de Joaquim Piqué; el segon torn serà de l’1 al 6 d’agost i serà impartida per Esteve Costa; la tercera\nComiat a les germanes Oblates\nl proper dimecres, dia 29 de juny, solemnitat dels apòstols Sant Pere i Sant Pau, el Sr. Arquebisbe presidirà l’acte de reconeixement i agraïment a les religioses Oblates del Santíssim Redemptor (o.s.r.), a la capella del Santíssim de la Catedral de Tarragona a les 12.00 h. Tothom és convidat a participar-hi. Les germanes Oblates han estat durant 134 anys exercint la seva tasca apostòlica al convent del Portal del Carro de Tarragona.\ni última serà del 15 al 20 d’agost a càrrec de Laia Santanach. En aquestes trobades hi haurà una ponència que aquest any portarà com a tema «La importància de la música per a la vida i per a la pregària comunitària» impartida pel monjo Andreu Martínez. El termini d’inscripció és el dia 1 de juliol. Per a més informació i inscripcions es pot visitar el web www. trobadesanimadorsdecant.cat o trucar al tel. 93 877 77 66. —Taizé. El Secretariat Interdiocesà de Joventut de Catalunya i Balears ofereix la possibilitat de participar en el pelegrinatge a la comunitat ecumènica de Taizé, a França, on milers de joves s’apleguen setmana rere setmana. La proposta, que aquest any es farà del 13 al 21 d’agost, s’adreça a joves de més de 15 anys. Per a més informació i inscripcions cal visitar el web www.delejot.cat.\nFull dominical (26-06-16)\nSemanari d’informació de l’Arxidiòcesi de Tarragona. n. 3459


Library Access, una eina més per a la consulta de la biblioteca digital – Canaltic\nPublicat per Administrador CanalTIC el 2 de juny de 2022 0 Comentaris\nEl Servei de Biblioteques de la UAB ha afegit una eina més per facilitar i agilitzar la consulta del contingut subscrit. El seu nom és Library Access i el que fa és que, mitjaçant la instal·lació d’una extensió de navegador (disponible per a Chrome, Edge, Firefox, Opera, Safari i iOS), detecta de manera automàtica si la pàgina web o el document que estem consultant està inclosa al catàleg de serveis subscrits per les biblioteques. A través d’aquest enllaç podreu descarregar-vos l’extensió per al navegador que desitgeu.\nD’aquesta manera, no haureu d’autenticar-vos de manera manual a tots i cadascun dels serveis subscrits, sinó que gràcies a l’extensió Library Access, tot aquest procés s’automatitza i avisa l’usuari a través d’una finestra emergent (pop-up) que el recurs consultat està disponible per ser membre de la UAB.\nEl servei s’adreça a tota la Comunitat UAB. Podeu consultar més detalls en aquesta notícia de la web del Servei de Biblioteques.\nJuntament amb el llaçament d’aquesta nova eina, s’ha introduit un canvi en la manera com s’accedeix al servei ARE. Si abans tan sols era necessari autenticar-se des de fora del Campus per fer-lo servir, ara passa a requerir autenticació des de qualsevol indret, inclòs el Campus.


Lied, cançó i mélodie: quan la poesia és música\nA "Músiques empoderades" volem parlar de la relació entre música i lletra: què és més important?, són complementàries?, alguna cosa té més pes que l'a\nltra?, han de tenir coherència?, cal entendre un idioma per disfrutar dels lieder alemanys i de la mélodie francesa?\nPresentada per Rosa Maria Bartroli Joval, "Músiques empoderades" és la tertúlia musical de Catalunya Música amb Marina Sala, violinista; Mar Medinyà, historiadora de l'art i violoncel·lista, i Imma Trepat, pianista. Precisament, la pianista Imma Trepat il·lustra, amb la soprano Marta Bonet, aquest espai.\nA "Músiques empoderades" volem parlar de la relació entre música i lletra: què és més important?, són complementàries?, alguna cosa té més pes que l'altra?, han de tenir coherència?, cal entendre un idioma per disfrutar dels lieder alemanys i de la mélodie francesa? Presentada per Rosa Maria Bartroli Joval, "Músiques empoderades" és la tertúlia musical de Catalunya Música amb Marina Sala, violinista; Mar Medinyà, historiadora de l'art i violoncel·lista, i Imma Trepat, pianista. Precisament, la pianista Imma Trepat il·lustra, amb la soprano Marta Bonet, aquest espai.\nMúsica i arts visuals: una relació (molt) estreta\nA "Músiques empoderades" ens volem fixar en la relació entre música i arts visuals, un vincle actualment estret (que relaciona cinema, publicitat i vi\ndeoart amb música), però que, des de fa segles, és ben evident, per exemple, amb la pintura. Tot és u i tot es complementa. Avui viatjarem al passat, però mirarem què passa en el nostre present.\nPresentada per Rosa Maria Bartroli Joval, "Músiques empoderades" és la tertúlia musical de Catalunya Música amb Marina Sala, violinista; Mar Medinyà, historiadora de l'art i violoncel·lista, i Imma Trepat, pianista.\nA "Músiques empoderades" ens volem fixar en la relació entre música i arts visuals, un vincle actualment estret (que relaciona cinema, publicitat i videoart amb música), però que, des de fa segles, és ben evident, per exemple, amb la pintura. Tot és u i tot es complementa. Avui viatjarem al passat, però mirarem què passa en el nostre present. Presentada per Rosa Maria Bartroli Joval, "Músiques empoderades" és la tertúlia musical de Catalunya Música amb Marina Sala, violinista; Mar Medinyà, historiadora de l'art i violoncel·lista, i Imma Trepat, pianista.\nSón esclaus del perfeccionisme els músics de la clàssica?\nA "Músiques empoderades" parlem d'aquest desig tan buscat en la música clàssica d'arribar a la perfecció. Cal tanta perfecció? No va en contra la natu\nralitat dels mateixos intèrprets? Passa en altres gèneres musicals? Per què passa en la clàssica? Quines alternatives hi ha a tanta perfecció? En definitiva, els músics de la clàssica són esclaus del perfeccionisme?\nTambé parlarem de com costa moure qualsevol disposició de la clàssica i de la vigència de la gran majoria de protocols. Presentada per Rosa Maria Bartroli Joval, "Músiques empoderades" és la tertúlia musical de Catalunya Música amb Marina Sala, violinista; Mar Medinyà, historiadora de l'art i violoncel·lista, i Imma Trepat, pianista.\nA "Músiques empoderades" parlem d'aquest desig tan buscat en la música clàssica d'arribar a la perfecció. Cal tanta perfecció? No va en contra la naturalitat dels mateixos intèrprets? Passa en altres gèneres musicals? Per què passa en la clàssica? Quines alternatives hi ha a tanta perfecció? En definitiva, els músics de la clàssica són esclaus del perfeccionisme? També parlarem de com costa moure qualsevol disposició de la clàssica i de la vigència de la gran majoria de protocols. Presentada per Rosa Maria Bartroli Joval, "Músiques empoderades" és la tertúlia musical de Catalunya Música amb Marina Sala, violinista; Mar Medinyà, historiadora de l'art i violoncel·lista, i Imma Trepat, pianista.\nConeixem el paper històric de les dones cantaires a l'Església?\nPer primera vegada, en els seus 674 anys d'existència, la capella de Windsor ha acceptat 2 nenes per cantar al seu cor: la Julia i la Lucy, de 9 anys.\nAquest cor, que existeix des del 1348, amb seu al castell de Windsor i que canta regularment per a la reina britànica, ara s'ha convertit en un cor mixt.\nA "Músiques empoderades" volem parlar del paper de la veu de la dona a l'Església. Parlarem de corals, d'escolanies, de prohibicions i de cants protagonitzats per dones...\nPresentada per Rosa Maria Bartroli Joval, "Músiques empoderades" és la tertúlia musical de Catalunya Música amb Marina Sala, violinista; Mar Medinyà, historiadora de l'art i violoncel·lista, i Imma Trepat, pianista. En aquest programa, hi col·labora la musicòloga Ester García Llop.\nPer primera vegada, en els seus 674 anys d'existència, la capella de Windsor ha acceptat 2 nenes per cantar al seu cor: la Julia i la Lucy, de 9 anys. Aquest cor, que existeix des del 1348, amb seu al castell de Windsor i que canta regularment per a la reina britànica, ara s'ha convertit en un cor mixt. A "Músiques empoderades" volem parlar del paper de la veu de la dona a l'Església. Parlarem de corals, d'escolanies, de prohibicions i de cants protagonitzats per dones... Presentada per Rosa Maria Bartroli Joval, "Músiques empoderades" és la tertúlia musical de Catalunya Música amb Marina Sala, violinista; Mar Medinyà, historiadora de l'art i violoncel·lista, i Imma Trepat, pianista. En aquest programa, hi col·labora la musicòloga Ester García Llop.\nPer què els músics es queixen del que cobren de les plataformes musicals?\nEl món de la música ha canviat completament en els últims 20 anys. Avui en dia la música és molt més que artistes gravant i tocant en concerts. Hi ha\ntot un rerefons d'estructures financeres, persones i empreses que va molt més enllà del que veiem a la superfície.\nA "Músiques empoderades" volem parlar de plataformes, un sector complex, poc transparent i, moltes vegades, difícil de desxifrar. Ens preguntarem per què la gran majoria de músics es queixen del que cobren de les plataformes digitals? Presentada per Rosa Maria Bartroli Joval, "Músiques empoderades" és la tertúlia musical de Catalunya Música amb Marina Sala, violinista; Mar Medinyà, historiadora de l'art i violoncel·lista, i Imma Trepat, pianista.\nEl món de la música ha canviat completament en els últims 20 anys. Avui en dia la música és molt més que artistes gravant i tocant en concerts. Hi ha tot un rerefons d'estructures financeres, persones i empreses que va molt més enllà del que veiem a la superfície. A "Músiques empoderades" volem parlar de plataformes, un sector complex, poc transparent i, moltes vegades, difícil de desxifrar. Ens preguntarem per què la gran majoria de músics es queixen del que cobren de les plataformes digitals? Presentada per Rosa Maria Bartroli Joval, "Músiques empoderades" és la tertúlia musical de Catalunya Música amb Marina Sala, violinista; Mar Medinyà, historiadora de l'art i violoncel·lista, i Imma Trepat, pianista.\nEstètica i clàssica: les pressions (de sempre) de la indústria musical\nA "Músiques empoderades" volem tractar del tema clàssica i estètica corporal. Quines relacions hi ha establertes? Com han canviat en els últims 20 any\ns? Els escenaris són un reflex del que passa a la societat o del que passa en altres camps?\nParlarem de Maria Callas, Deborah Voight i de la pianista Yuja Wang, entre d'altres.\nA "Músiques empoderades" volem tractar del tema clàssica i estètica corporal. Quines relacions hi ha establertes? Com han canviat en els últims 20 anys? Els escenaris són un reflex del que passa a la societat o del que passa en altres camps? Parlarem de Maria Callas, Deborah Voight i de la pianista Yuja Wang, entre d'altres. Presentada per Rosa Maria Bartroli Joval, "Músiques empoderades" és la tertúlia musical de Catalunya Música amb Marina Sala, violinista; Mar Medinyà, historiadora de l'art i violoncel·lista, i Imma Trepat, pianista.\nFundacions, associacions, webs i arxius: Com preservem llegats i memòries?\nA "Músiques empoderades" volem parlar de webs, arxius, associacions i fundacions que treballen per preservar la memòria dels nostres músics i músiques\n. Quines diferències hi ha entre fundacions i associacions? Quins problemes tenen?, quines ajudes reben?...\nA "Músiques empoderades" volem parlar de webs, arxius, associacions i fundacions que treballen per preservar la memòria dels nostres músics i músiques. Quines diferències hi ha entre fundacions i associacions? Quins problemes tenen?, quines ajudes reben?... Presentada per Rosa Maria Bartroli Joval, "Músiques empoderades" és la tertúlia musical de Catalunya Música amb Marina Sala, violinista; Mar Medinyà, historiadora de l'art i violoncel·lista, i Imma Trepat, pianista.\nManeres de fer créixer la improvisació en la clàssica: del soundpainting a les cadències personals\nSegona part del tema "clàssica i improvisació". Avuil Arnau Millà, músic, soundpainter i professor del Conservatori Municipal de Música de Lleida, ens\nexplicarà què és el soundpainting i com treballa el Col·lectiu Free't, un grup d'artistes de diferents disciplines especialistes en improvisació i composició en temps real. Marina Sala ens parlarà de les cadències personals en la clàssica.\nSegona part del tema "clàssica i improvisació". Avuil Arnau Millà, músic, soundpainter i professor del Conservatori Municipal de Música de Lleida, ens explicarà què és el soundpainting i com treballa el Col·lectiu Free't, un grup d'artistes de diferents disciplines especialistes en improvisació i composició en temps real. Marina Sala ens parlarà de les cadències personals en la clàssica. Presentada per Rosa Maria Bartroli Joval, "Músiques empoderades" és la tertúlia musical de Catalunya Música amb Marina Sala, violinista; Mar Medinyà, historiadora de l'art i violoncel·lista, i Imma Trepat, pianista.\nClàssica i improvisació: una relació difícil\nBach, Beethoven, Mozart, Elisabeth Jacquet de la Guerre... improvisaven amb una gran facilitat, però, tret d'alguna excepció, avui en dia quan parlem\nd'improvisació ens venen al cap músics de jazz i no músics de clàssica.\nA "Músiques empoderades" ens preguntarem on està la improvisació en la clàssica.\nBach, Beethoven, Mozart, Elisabeth Jacquet de la Guerre... improvisaven amb una gran facilitat, però, tret d'alguna excepció, avui en dia quan parlem d'improvisació ens venen al cap músics de jazz i no músics de clàssica. A "Músiques empoderades" ens preguntarem on està la improvisació en la clàssica. Presentada per Rosa Maria Bartroli Joval, "Músiques empoderades" és la tertúlia musical de Catalunya Música amb Marina Sala, violinista; Mar Medinyà, historiadora de l'art i violoncel·lista, i Imma Trepat, pianista.\nDe Ruth Slenczynska a Anna Bofill: coneixem prou les músiques sèniors? (2)\nSegona part del programa que les "Músiques empoderades" dediquem a les músiques sèniors. Fa un parell de setmanes vam recordar l'obra de la pianista L\neonora Milà, de l'organista Montserrat Torrent, l'últim disc editat per la pianista Colette Maze als 107 anys... Ara continuarem recordant alguns noms i reflexionant sobre el perquè d'alguns oblits difícilment justificables. La pianista Teresina Jordà, que ha mort fa poc; la pianista Ruth Slenczynska, l'arquitecta i compositora Anna Bofill Levi... seran algunes de les nostres protagonistes.\nSegona part del programa que les "Músiques empoderades" dediquem a les músiques sèniors. Fa un parell de setmanes vam recordar l'obra de la pianista Leonora Milà, de l'organista Montserrat Torrent, l'últim disc editat per la pianista Colette Maze als 107 anys... Ara continuarem recordant alguns noms i reflexionant sobre el perquè d'alguns oblits difícilment justificables. La pianista Teresina Jordà, que ha mort fa poc; la pianista Ruth Slenczynska, l'arquitecta i compositora Anna Bofill Levi... seran algunes de les nostres protagonistes. Presentada per Rosa Maria Bartroli Joval, "Músiques empoderades" és la tertúlia musical de Catalunya Música amb Marina Sala, violinista; Mar Medinyà, historiadora de l'art i violoncel·lista, i Imma Trepat, pianista.\nRecomanacions variades per a Sant Jordi i... Santa Jordina\nA "Músiques empoderades" volem compartir els regals que ens han fet per Sant Jordi, que hem fet o, en algun cas, que ens hauria agradat que ens hagues\nsin fet... Avui us proposem un programa perquè Sant Jordi (i Santa Jordina o Georgina, que de vegades ens en oblidem) s'allarguin durant molts dies...\nA "Músiques empoderades" volem compartir els regals que ens han fet per Sant Jordi, que hem fet o, en algun cas, que ens hauria agradat que ens haguessin fet... Avui us proposem un programa perquè Sant Jordi (i Santa Jordina o Georgina, que de vegades ens en oblidem) s'allarguin durant molts dies... Presentada per Rosa Maria Bartroli Joval, "Músiques empoderades" és la tertúlia musical de Catalunya Música amb Marina Sala, violinista; Mar Medinyà, historiadora de l'art i violoncel·lista, i Imma Trepat, pianista.\nDe Leonora Milà a Montserrat Torrent: coneixem prou les músiques sèniors? (1)\nA "Músiques empoderades" volem parlar dels músics i músiques sèniors, els músics d'una certa edat que han dedicat tota la vida a la música, com ara la\npianista Leonora Milà, l'organista Montserrat Torrent, la també pianista Colette Maze... I ens preguntarem si coneixem els nostres músics sèniors o si, amb el pas del temps, van desapareixent de l'imaginari col·lectiu, encara que hagin estat músics importants, per falta de reconeixement dels qui haurien de treballar per fer ben evident el seu llegat. Presentada per Rosa Maria Bartroli Joval, "Músiques empoderades" és la tertúlia musical de Catalunya Música amb Marina Sala, violinista; Mar Medinyà, historiadora de l'art i violoncel·lista, i Imma Trepat, pianista.\nA "Músiques empoderades" volem parlar dels músics i músiques sèniors, els músics d'una certa edat que han dedicat tota la vida a la música, com ara la pianista Leonora Milà, l'organista Montserrat Torrent, la també pianista Colette Maze... I ens preguntarem si coneixem els nostres músics sèniors o si, amb el pas del temps, van desapareixent de l'imaginari col·lectiu, encara que hagin estat músics importants, per falta de reconeixement dels qui haurien de treballar per fer ben evident el seu llegat. Presentada per Rosa Maria Bartroli Joval, "Músiques empoderades" és la tertúlia musical de Catalunya Música amb Marina Sala, violinista; Mar Medinyà, historiadora de l'art i violoncel·lista, i Imma Trepat, pianista.\nCom gestionen les dones els lideratges en la clàssica? (2)\nArriba el segon capítol de lideratges femenins a "Músiques empoderades", en què parlem de com es plantegen les dones la gestió en l'àmbit de la música\nclàssica. Quines dificultats se'ls presenten? Quins referents inspiradors tenen? A quins models han de recórrer?... Sentirem l'opinió de Montse Catllà, directora de L'Atlàntida de Vic.\nPresentada per Rosa Maria Bartroli Joval, "Músiques empoderades" és la tertúlia musical de Catalunya Música amb Marina Sala, violinista; Mar Medinyà, historiadora de l'art i violoncel·lista, i Marina Arrufat, violinista.\nArriba el segon capítol de lideratges femenins a "Músiques empoderades", en què parlem de com es plantegen les dones la gestió en l'àmbit de la música clàssica. Quines dificultats se'ls presenten? Quins referents inspiradors tenen? A quins models han de recórrer?... Sentirem l'opinió de Montse Catllà, directora de L'Atlàntida de Vic. Presentada per Rosa Maria Bartroli Joval, "Músiques empoderades" és la tertúlia musical de Catalunya Música amb Marina Sala, violinista; Mar Medinyà, historiadora de l'art i violoncel·lista, i Marina Arrufat, violinista.\nLideratges femenins: de la discriminació positiva a la síndrome de la impostora (1)\nA "Músiques empoderades" parlem de lideratges femenins en la clàssica, i ens preguntem com són aquests lideratges i com haurien de ser, quins probleme\ns tenen les músiques dones, a quins referents s'agafen... Què en pensen de la discriminació positiva? Té sentit la síndrome de la impostora?\nSentirem també l'opinió de Chus Rodríguez, membre del Grup de Treball de Violències Masclistes del Col·legi Oficial de Psicòlegs de Catalunya.\nA "Músiques empoderades" parlem de lideratges femenins en la clàssica, i ens preguntem com són aquests lideratges i com haurien de ser, quins problemes tenen les músiques dones, a quins referents s'agafen... Què en pensen de la discriminació positiva? Té sentit la síndrome de la impostora? Sentirem també l'opinió de Chus Rodríguez, membre del Grup de Treball de Violències Masclistes del Col·legi Oficial de Psicòlegs de Catalunya. Presentada per Rosa Maria Bartroli Joval, "Músiques empoderades" és la tertúlia musical de Catalunya Música amb Marina Sala, violinista; Mar Medinyà, historiadora de l'art i violoncel·lista, i Marina Arrufat, violinista.\nAnècdotes, manies i excentricitats: una ullada a la clàssica\nA "Músiques empoderades" parlem de músics i músiques amb personalitats desbordants, músics excèntrics, amb manies, obsessions, fixacions i... també ge\nnialitats. En definitiva, farem una ullada a algunes curiositats de la història de la música perquè moltes vegades darrere d'algunes d'aquestes excentricitats s'hi amaguen motius seriosos.\nA "Músiques empoderades" parlem de músics i músiques amb personalitats desbordants, músics excèntrics, amb manies, obsessions, fixacions i... també genialitats. En definitiva, farem una ullada a algunes curiositats de la història de la música perquè moltes vegades darrere d'algunes d'aquestes excentricitats s'hi amaguen motius seriosos. Presentada per Rosa Maria Bartroli Joval, "Músiques empoderades" és la tertúlia musical de Catalunya Música amb Marina Sala, violinista; Mar Medinyà, historiadora de l'art i violoncel·lista, i Imma Trepat, pianista.


Cap malalt de coronavirus a l’UCI de l’Hospital Comarcal Francesc de Borja\n– Esperançadora notícia de l’hospital de Gandia que ha notificat que a la Unitat de Vigilància Intensiva no hi ha cap malalt per la Covid19\n– La incidència acumulada a la Safor abaixa fins a 27,34 casos per cada 100 mil habitants\nXeraco baixa el nombre de casos de coronavirus després del control del brot que va alcançar la xifra de 13 casos i en aquest moment només queden 2 casos. La qual cosa ha fet que la incidència acumulada a la Safor es reduïsca.\nGandia després de tornar a patir un nou brot ha augmentat el nombre de casos fins a 32 en els últims 14 dies, 1 més que en la passada actualització, i que fan que la incidència acumulada a la capital de la Safor es trobe en 42,92 casos.\nEn aquesta actualització són 6 les poblacions que tenen casos positius en els últims 14 dies: Ador, Beniarjó, Gandia, Xeraco, Oliva i Tavernes.\nFins a 25 pobles de la Safor es mantenen amb zero casos positius per coronavirus.


Alterar els resultats electorals, per Josep Miquel Bausset - Castelló Notícies\nInici Autors/res Alterar els resultats electorals, per Josep Miquel Bausset\nD’aquesta manera, sense cap mena de respecte pels electors que van votar els diputats que ara han estat suspesos, la Mesa del Congrés, amb els vots a favor del PSOE, PP i Cs, va decidir, injustament, suspendre aquests diputats catalans. El mateix va passar el dia 29, quan el Senat va suspendre el senador Raül Romeva. Es tracta, com s’ha vist d’una manera ben clara, de prohibir els adversaris polítics i alhora, de retruc, rebaixar el nombre de diputats per tal de facilitar l’elecció del president del govern espanyol. Per això mateix aquesta suspensió és una vulneració dels drets dels presos polítics.\nSuspenent els quatre diputats catalans i el senador, el Congrés i el Senat han optat per suspendre els resultats electorals. I evidentment, per alterar-los. Quan la Mesa del Congrés i del Senat haurien d’haver protegit els drets de tots els diputats i senadors, ens hem trobat amb dues Meses que, no solament no protegeixen aquests diputats i senador independentistes, sinó que els suspèn i els impedeixen exercir la funció per a la qual van ser escollits pels seus votants el passat 28 d’abril. Amb aquesta acció, els membres del 155 (PSOE, PP i Cs) han deixat de protegir i de respectar els milers de ciutadans que van recolzar el senador i els diputats ara suspesos. Així, menyspreant els resultats electorals, s’estan carregant la democràcia. Per altra part, si ja tenien previst suspendre aquests diputats i senador, ¿per què van autoritzar que es pogueren presentar a les eleccions del passat 28 d’abril? Si els van permetre presentar-se a les eleccions, també ara haurien d’haver permès que exerciren els seus càrrecs.\nSi bé l’informe dels lletrats ha avalat la suspensió dels tres diputats de Junts per Catalunya i del diputat i del senador d’ERC, la democràcia (la representació dels vots dels ciutadans) hauria d’estar per damunt d’informes i de normes. O és que es poden anul·lar o suspendre els vots dels catalans que van votar aquests polítics?\nPer altra part, ¿l’actitud del rei Felip VI que no ha cridat a consultes els Srs. Oriol Junqueras i Jordi Sánchez, de cara a proposar un candidat a president del govern, és, una vegada més, la vulneració dels drets d’aquests politics a representar les seues formacions.\nTota aquesta situació tan anòmala d’alterar uns resultats electorals, mostra la minsa cultura democràtica de l’estat espanyol. De nou, a la Mesa del Congrés de Diputats i del Senat, s’han unit els partits del 155 amb l’intent de frenar els partits de l’1 d’octubre, intentant silenciar d’aquesta manera el senador i els quatre diputats presos. I sembla que, per ara, els ha eixit bé la jugada. Amb aquesta suspensió sense precedents, amb aquesta vulneració dels drets del senador i dels diputats independentistes (que la ciutadania va recolzar amb els seus vots) la Mesa ha guanyat: els diputats del 155 han vençut els presos polítics al Congrés i al Senat. Com va dir Unamuno adreçant-se al feixisme: “Vencereu però no convencereu”. Amb aquesta acció despòtica i indigna d’una democràcia, els partits del 155 no convenceran els demòcrates.\nAmb aquesta mesura adoptada per la mesa del Congrés i del Senat, l’estat espanyol ha volgut suspendre milions de votants catalans i ha fet del sufragi universal, un material de rebuig.\nAra s’entenen les paraules del Sr. Pablo Casado, el dilluns dia 20 de maig, quan deia, referint-se a l’hemicicle del Congrés: “Aquí s’hi han d’asseure els que estan a favor de la unitat d’Espanya i no aquells que volen trencar-la”. Així s’explica el segrest de vots que fa la Mesa del Congrés i del Senat, anul·lant la veu d’uns diputats i d’un senador escollits democràticament pels seus electors. De nou, el debat no és entre independentistes i unionistes, sinó entre demòcrates i aquells que no accepten uns resultats electorals, i que suspenent els diputats i senador independentistes, lesionen greument els drets polítics d’aquests diputats suspesos i també els dels seus votants.\nQuina diferència tan gran que hi ha entre la decisió de la Mesa del Congrés i del Senat i l’actitud de Sant Benet, quan ens presenta al capítol III de la Regla, la manera de convocar els germans a consell, “sempre que hi haja un afer important al monestir”. Sant Benet demana “que l’abat convoque tota la comunitat i expose personalment” el tema a discutir. Per això el pare de monjos vol “cridar-los tots a consell”, sense excloure, ni suspendre cap monjo, ja que amb el seu vot, cada monjo decidirà qüestions tan importants com l’elecció de l’abat, l’admissió de nous monjos o algun afer econòmic.\nLa pregunta clau que haurien de respondre els qui han suspès el senador Romeva i els diputats independentistes, és la següent: ¿Són els votants o la justícia qui decideix qui ha de ser diputat i senador? Com ha dit la periodista Pilar Rahola, “no els agraden els resultats, suspenen els diputats; no els agrada l’informe de l’ONU, suspenen els experts”.\nCom ha dit el professor Joan Romero (El País, 3 de juny de 2019), “som un estat social y democràtic de baixa qualitat”. Segons Joan Romero, l’estat espanyol no es pot comparar-se a Mèxic, Turquia o Rússia, però tampoc no es pot incloure “en el paquet d’Alemanya o França, i no diguem dels països nòrdics”. Perquè l’estat espanyol s’ho faça mirar.\nCom han dit els diputats i el senador suspesos dels seus drets a representar els seus votants, malgrat la seua presó, “l’anhel dels catalans per decidir el seu futur, continuarà”. Perquè “l’ndependentisme mai no es rendeix”. Malgrat les presons. Per això la dignitat d’aquests presos polítics és molt més gran que la d’aquells que han vulnerat els seus drets i que amb els altres presos polítics que no són diputats o senadors, els han empresonat. Els han tancat a la presó, però no han pogut empresonar la seua dignitat i la seua llibertat.\nArticle anteriorUnitats mètriques valencianes, per Vicent Ventura\nArticle següentFarmàcies de guàrdia JUNY 2019


El Consorci Interuniversitari de Gestió Universitària (CIGU) presenta la plataforma virtual Technipedia | ACUP\nAquest dimarts, 28 de febrer, s’ha presentat a la Universitat de Yaoundé I (UYI), Camerun, la plataforma virtual Technipedia www.technipedia.com un dels resultats del Programa Innovació i Emprenedoria a Àfrica, impulsat pel Consorci Consorci Interuniversitari de Gestió Universitària (CIGU) format per les universitats públiques catalanes de l’Associació Catalana d’Universitats Públiques (ACUP) i cinc universitats de l’Àfrica subsahariana. El desenvolupament de la plataforma Technipedia ha estat liderat per la banda africana, per part de la Universitat de Yaoundé I i, per la banda catalana, per la Universitat Oberta de Catalunya (UOC), la Universitat de Lleida (UdL) i la Universitat Politècnica de Catalunya (UPC). El projecte ha comptat amb el suport de l’Agencia Española de Cooperación al Desarrollo (AECID), de l’Obra Social de la Fundació ‘la Caixa’ i de la Universitat de Lleida (UdL).\nL’acte de presentació pública de la plataforma virtual Technipedia ha estat presidit pel Ministre d’Educació Superior de Camerun, Jaques Fame Ndongo, l’Ambaixador d’Espanya a Camerun, Arturo Spiegelberg de Ortueta, el rector de la Universitat de Yaoundé I, Oumarou Bouba, i el president de l’ACUP, Francesc X. Grau. Ha comptat amb l’assistència de personatges destacats de la vida social, política i econòmica de Camerun així com amb representants de les universitats que formen el Consorci CIGU.\nTechnipedia és una plataforma virtual que té per objectiu reforçar el teixit econòmic als països africans mitjançant la millora de la transferència de coneixement entre les universitats i les empreses, fomentant l’emprenedoria, la innovació i la creació d’empreses entre els joves africans. A través seu s’oferirà informació tecnològica i econòmica així com exemples de bones pràctiques per tal de contribuir a enfortir la cultura tecnològica, a promoure la cultura d’emprenedoria i a fomentar la creació d’empreses innovadores. A més, facilitarà l’intercanvi d’informació entre els emprenedors al posar-los en xarxa. Contribuirà de forma directa a la densificació de la xarxa de petites i mitjanes empreses i servirà com a fons d’informació per a qualsevol creador potencial qui la pot fer servir per desenvolupar el seu projecte mitjançant dades concretes, anàlisis, entre altres.\nEl Consorci Interuniversitari de Gestió Universitària (CIGU) que ha impulsat Technipedia es va crear en el marc del Programa de Cooperació Universitària amb Àfrica. A través seu es duen a terme diversos projectes de cooperació universitària que tenen per objectiu establir vincles de col·laboració a llarg termini entre les universitats catalanes i les universitats africanes membres del Consorci per tal d’enfortir les capacitats d’aquests en els àmbits de formació, recerca i transferència de coneixement. Les universitats catalanes que formen part del consorci són les universitats membres de l’Associació Catalana d’Universitats Públiques (Universitat de Barcelona (UB); Universitat Autònoma de Barcelona (UAB); Universitat Politècnica de Catalunya (UPC); Universitat Pompeu Fabra (UPF); Universitat de Girona (UdG); Universitat de Lleida (UdL); Universitat Rovira i Virgili (URV); Universitat Oberta de Catalunya(UOC)). Les universitats africanes membres del consorci són la Universitat d’Antananarivo (Madagascar); la Universitat Cheikh Anta Diop (Senegal); la Universitat Eduardo Mondlane (Moçambic); la Universitat Nacional de Guinea Ecuatorial (Guinea Equatorial) i la Universitat Yaoundé I (Camerún).\nEl projecte té com a objectiu reforçar el teixit econòmic i fomentar el desenvolupament econòmic a diferents països de l’Àfrica subsahariana...


Montseny - Tot a punt per al 26è Viu el parc al Parc Natural del Montseny - Notícia - L'informatiu\nUn munt d'activitats entre juliol i novembre\nEnguany, tindreu una nova oportunitat per gaudir de l'observació del cel a ull nu i amb telescopi ja que la tradicional Nit d'estels es farà el divendres 27 juliol entre les 21.30 i les 23.30 h. Hi haurà eclipsi lunar total i podreu veure Júpiter, Mart, Venus i Saturn, al camp de Can Parera de Cànoves i Samalús. Places limitades. Més informació i inscripcions al correu electrònic nitdestelsmontseny@fusic.org.\nEl diumenge 5 d’agost a les 12 h, la Font Bona de Sant Marçal (Viladrau) acollirà “Pianto”, performance poètica a càrrec de Sílvia Bel Francis que forma part de la programació del cicle Poesia als parcs. Lletres i paisatges 2018.\nFinalment, la Gran festa del parc tindrà lloc el diumenge 16 de setembre, de les 10.30 a les 13.30 h al Brull, amb activitats diverses i tallers de vestuari, maquillatge, nassos i corbates. A més, en Tinet Pallasso ens acompanyarà amb molta música i humor. L’espectacle de cloenda serà a càrrec de la Companyia Titus & Litus Show. El Brull serà també l’escenari de la Fira de la Mel ecològica.


març | 2011 | Blog d'en Xavier Villalba\nCent anys de la Secció Filològica\nLa Secció Filològica de l’IEC fa cent anys i ho celebren amb un seguit d’actes i iniciatives. Les iniciatives estan obertes a tothom i s’apleguen sota el lema “2011, l’any de la paraula viva” (que integra també el centenari de la mort de Maragall i el cent-cinquantè aniversari del seu naixement).\nLes seqüel·les del postmodernisme\nCercant un article a l’excel·lent Racó, he topat amb aquesta perla que he devorat amb frisança i que vull compartir amb tots vosaltres:\nPedagogia i mestissatge corporal: reconfiguracions del cos immigrant des d’un context postcolonial, per Jordi Planella Ribera\nEl títol promet, oi?, però el resum fa venir salivera (l’article és per a paladars exquisits!):\nEn el present article analitzem les possibilitats de repensar el cos de les persones immigrants des de la mirada dels estudis postcolonials. En un context en què les identitats es difonen, les adminitracions [sic] gestionen determinades decisions sobre els cossos i els seus cobriments, la pedagogia pot agermanar-se amb el discurs del mestissatge. Ja no existeix la intencionalitat de la puresa, i ara els cossos i els seus subjectes es construeixen a partir de les noves realitats. Tot plegat ens mena a donar compte d’algunes pràctiques (que nosaltres situem sota l’epígraf de paiodoteologia del cos) que no fan més que posar en evidència que la pedagogia no pot deixar de banda els cossos dels subjectes educands.\nD’aquí a uns anys es podrà apreciar el mal que han fet Deleuze, Lacan i els seus sequaços postmodernistes a diverses generacions d’universitaris. Confio, però, que el mal s’hagi reduït a la universitat i que aquesta gasòfia pseudointel·lectual no hagi arribat a les aules dels nostres nens!\nPublicat el 7 març 2011 per Francesc Xavier Villalba Nicolás\nQuan es va comunicar la proposta de l’equip de govern de retallar 7,5 milions d’euros al 2010 per aturar el creixement del dèficit, les mesures proposades van rebre un allau de crítiques (algunes de ben merescudes) i diverses contrapropostes al claustre. Uns mesos després, sabem que la retallada no ha de ser de 7,5 milions, sinó de 25 milions, més del triple! Com ens ho farem? No ho sé, certament, però és clar que no ho podrem fer sense fer sacrificis tots plegats. Ja cal que ens guardem els apriorismes i tirem tots en la mateixa direcció…\nPer què Kant no podria ser agregat?\nUn dels documents bàsics de tot professor universitari és “Why God never received a tenure-track position at any university”:\nEn un nivell més modest, ens podem preguntar si Immanuel Kant hauria obtingut mai l’acreditació d’agregat de l’AQU.\nNo va publicar en revistes indexades.\nNo va publicar en editorials de prestigi o ho va fer a l’editorial de la pròpia universitat.\nNo va fer estades de recerca.\nNo va dirigir ni participar en projectes d’investigació de convocatòries competitives.\nUs concedeixo que és un anacronisme, però ¿quants companys titulars d’ara tenen un currículum com el que acabo de descriure i, ai las, no són Kant?


La lectora corrent: 2013\nUn centenari oblidat: els Congressos de metges i Biòlegs de Llengua Catalana\nAquesta entrada és una ampliació de la columna que vaig escriure per al diari ARA i que es va publicar el 29 de desembre 2013. En els 1600 espais de què disposava era impossible escriure tot el que valia la pena ser recordat dels Congressos de Metges i Biòlegs de Llengua Catalana i d'algunes persones que els van fer possible. Fins i tot aquesta entrada és insuficient per recordar-ho tot. Per sort, però, avui dia Internet disposa de molts recursos per conèixer la història d'aquests congressos i qui en vulgui saber més pot consultar alguns dels enllaços que hi poso al final.\nFacultat de Medicina UB. Exposició sobre els CMBLC\nUn centenari modest\nEntre els centenaris commemorats el 2013 a Catalunya, n'hi ha un que no ha tingut gaire ressò: el dels Congressos de Metges i Biòlegs de Llengua Catalana (CMBLC). A la Facultat de Medicina de la Universitat de Barcelona, on del 22 al 25 de juny de 1913 se'n va celebrar la primera edició, una petita exposició en un passadís de la planta baixa ho recorda (vegeu-ne la foto). El 1913, el nom del congrés que figurava en el seu anagrama era "Primera Reunió de Metges de la Llengua Catalana". Aquella trobada va sorgir de la proposta que Manuel Salvat Espasa, Enric Ribas i Ribas i Domènec Martí i Julià van fer a l'Acadèmia i Laboratori de Ciències Mèdiques (actualment, Acadèmia de Ciències Mèdiques i de la Salut de Catalunya i de Balears). Era una idea que s'havia anat gestant des de 1903, any en què va tenir lloc a Barcelona el Primer Congrés Universitari Català, amb més de 1200 assistents. El 1906 van celebrar-se, també a Barcelona, el Primer Congrés d'Higiene de Catalunya i el Primer Congrés Internacional de la Llengua Catalana. En aquest darrer, que va aplegar uns 3000 congressistes, un representant de l'Acadèmia i Laboratori va llegir una comunicació que duia per títol "Necessitat de reconstituir el llenguatge mèdich-biologic català". (El llibre d'aquest últim congrés està disponible per llegir en línia o per descarregar en diversos formats en el web de la Biblioteca Robarts de la Universitat de Toronto.) L'any següent (1907) es va fundar l'Institut d'Estudis Catalans i el 1912 va néixer la seva primera filial, la Societat de Biologia de Barcelona (actualment, Societat Catalana de Biologia).\nEl perquè del nom dels Congressos\nDes de l'inic dels CMBLC, els participants i assistents eren majoritàriament metges, però hi havia també algun veterinari i potser algun farmacèutic, i la Societat de Biologia va fer sempre costat a la iniciativa de l'Acadèmia. Amb el temps, l'abast dels Congressos va ampliar-se a les diverses àrees de les ciències de la vida i de la salut. Medicina, biologia, farmàcia, infermeria, veterinària, odontologia, psicologia, bioquímica, informàtica, bioenginyeria i ciències ambientals, entre altres disciplines, hi han estat representades, especialment en les últimes dècades. Algunes poden semblar allunyades entre sí, però totes poden relacionar-se amb l'estudi de la vida i poden enfocar-se a un objectiu comú: contribuir al benestar de la humanitat.\nEl terme "biòlegs" va incorporar-se al nom dels Congressos el 1933 per indicar que hi tenien cabuda tots els professionals de les ciències de la vida i de la salut. Ho va decidir l'Associació General de Metges, constituïda el 1915 per a l'organització d'aquelles trobades (la primera havia estat organitzada per l'Acadèmia i Laboratori de Ciències Mèdiques). La mateixa Associació va canviar el seu nom i va passar a dir-se "Associació de Metges i Biòlegs de Llengua Catalana". Segons els seus estatuts, la seva finalitat era "(a) El foment de les ciències mèdiques i biològiques i l'ús de la llengua catalana en l'ensenyança, publicacions i pràctiques mèdiques en les terres d'idioma català. (b) L'enaltiment de la memòria dels metges i biòlegs catalans i de llurs obres del temps passat i el foment de les relacions científiques entre els associats residents en el domini lingüístic català i els de llengua catalana residents fora d'ell. [...] (d) els foments de tots els interessos patris més o menys relacionats amb la medicina, la biologia o la higiene. (e) El foment i protecció de la investigació biològica." El primer Congrés que es va anomenar "de Metges i Biòlegs" va ser el de 1934 (vegeu el retall de La Vanguardia)\nZiga-zagues de la història dels Congressos\nLa trajectòria històrica dels CMBLC ha passat èpoques d'esplendor i d'altres de silenci, quan la situació política del país en va impedir la celebració. Això va ser entre 1923 i 1930 (dictadura del general primo de Rivera) i entre 1936 i 1976 (la Guerra Civil i la dictadura del general Franco). Amb l'edició de 1976 (la desena), celebrada a Perpinyà, els Congressos van iniciar una tercera etapa, que ha estat molt fructífera. La seva represa va ser possible sobretot per la tenacitat d'una persona: Josep Alsina i Bofill (1904-1993), que el 1976 era president de l'Acadèmia de Ciències Mèdiques i de l'Institut d'Estudis Catalans. El Dr. Alsina va dir, en la convocatòria d'aquell Congrés, que el fet fonamental per convocar-lo no era la circumstància política, sinó el canvi que havia experimentat la medicina des que se'n fes el Novè Congrés el 1936, quan la màxima preocupació dels metges era l'encert en el diagnòstic i en el pronòstic. Des d'aleshores, la pràctica mèdica va anar identificant-se cada cop més amb la terapèutica i la prevenció. Per altra banda, la medicina s'havia anat socialitzant, amb els avantatges i inconvenients que això representa.\nDel Desè Congrés va sorgir una definició de salut que ha esdevingut clàssica i que encara avui es considera vàlida: "Salut és aquella manera de viure que és autònoma, solidària i joiosa." Una definició que no exclou l'existència d'una malaltia, però que destaca els aspectes positius de la persona. Es pot patir una afecció crònica o algun tipus de discapacitat i malgrat això, gaudir d'una vida "autònoma, solidària i joiosa".\nLa darrera època\nDesprés del Congrés de Perpinyà, se n'han celebrat vuit edicions més, la darrera el 2008, a Girona. El 2012 hauria tocat fer-ne una altra atès que des de 1976 se celebraven cada quatre anys, però les circumstàncies també han canviat en les darreres dècades. Per una banda, la crisi econòmica que ha anat en augment els darrers anys, dificulta molt l'organització de congressos que basen el seu pressupost principalment en subvencions. En no ser un congrés especialitzat, les empreses farmacèutiques o relacionades amb la recerca en les ciències de la vida i de la salut, no hi veuen una "inversió" i molt poques estan disposades a donar-hi subvencions, ni tan sols en forma de beques d'inscripció, com fan en molts altres congressos (un metge va confiar-me fa uns anys, que gairebé mai havia pagat una inscripció a cap congrés; sempre hi havia algun laboratori farmacèutic disposat a fer-ho i de vegades fins i tot a cobrir les despeses de viatge si el congrés era fora de Barcelona). I les retallades en els pressupostos han fet que les institucions públiques hagin hagut de suprimir moltes subvencions.\nPer altra banda, el fet que la medicina ja "parli" català des de fa temps, ha frenat la participació de molts possibles assistents a reunions com aquestes, especialment si cal pagar-les de la pròpia butxaca. Amb els pas dels anys, assistir als Congressos de Metges i Biòlegs de Llengua Catalana va passar de ser un actitud reivindicativa a ser una actitud nostàlgica. Ja no cal lluitar per una medicina i una biologia en català; o potser això és el que creuen moltes persones. El cas és que, el nombre d'assistents en les darreres edicions del Congrés va anar minvant i el de 2012 no es va celebrar.\nHi ha un futur per als Congressos de Metges i Biòlegs de Llengua Catalana? Potser podríem preguntar-nos si hi ha un futur per als congressos en general. La finalitat d'un congrés científic és proporcionar un marc de discussió a investigadors, estudiosos o professionals per tractar temes de la seva especialitat. Avui dia, això es pot fer, en temps real sense necessitat de viatjar. Els congressos podrien fer-se sense que els congressistes es moguessin de casa seva. De fet, ja hi ha moltes reunions científiques en què, quan alguna de les persones que hi ha de participar no es pot desplaçar, hi participa a distància. Com també es poden, sovint, seguir en directe per Internet les sessions plenàries de molts congressos i trobades. Em fa l'efecte que professionals de les ciències de la vida i de la salut de parla catalana n'hi ha ara molts més que no n'hi havia fa cent anys. Potser caldrà buscar un altre enfocament a aquestes trobades per tal que metges i biòlegs de llengua catalana tornin a sentir la necessitat de reunir-se per motius no estrictament científics.\nLa Fundació Alsina i Bofill\nAlsina i Bofill (Col·legi Oficial de Metges de Barcelona)\nSeguint un acord pres en l'Assemblea del Quinzè Congrés (Lleida, 1996), el 1997 es va constituir una Fundació que en el futur seria l'encarregada d'organitzar els congressos (com ho havia fet l'Associació de Metges i Biòlegs de Llengua Catalana abans de la Guerra), a més d'altres activitats relacionades amb la ciència i la llengua i la cultura catalanes. I es va decidir també que la fundació portés el nom d'Alsina i Bofill, com a homenatge al metge que va fer possible la represa dels Congressos i que va defensar des de molts fronts la llengua i la cultura catalanes. Després de la Guerra Civil, Alsina i Bofill va patir el que s'ha anomenat "l'exili interior", el que van patir les persones que van romandre en el país, sotmeses a un govern imposat que els era hostil i que les va represaliar per la seva fidelitat al país i a un govern elegit democràticament, i pel seu amor a una llengua i una cultura que es volien suprimir. Va ser expedientat i expulsat de la universitat, però no va voler allunyar-se del seu país i va seguir exercint el seu mestratge i la seva professió en altres àmbits, sense deixar de lluitar pels seus ideals. Havia col·laborat en la preparació del Diccionari de Medicina que abans de la guerra va dirigir Manuel Corachan, i en la dècada de 1980 va col·laborar en la preparació del Diccionari enciclopèdic de medicina, la primera edició del qual va publicar-se e 1990 (actualment es pot consultar en línia). Mentrestant, Alsina va participar en la redacció del Vocabulari mèdic, publicat per l'Acadèmia de Ciències Mèdiques el 1974, i en la dels Fulls lexicogràfics de la Comissió Coordinadora Lexicogràfica de Ciencies, que estava integrada per diverses institucions i pels "estudiants dels grups dinamitzadors del català a les Universitats de Barcelona".\nCent anys de medicina en català\nSón nombroses les publicacions que han sorgit dels Congressos de Metges i Biòlegs de Llengua Catalana, potser arribin a les 10.000 pàgines; això, només considerant els Llibres de Ponències i els Llibres d'Actes dels Congressos. A més, hi ha també monografies dedicades a persones que hi van tenir un paper destacat i alguns altres llibres que hi tenen alguna relació. És la història de gairebé un segle de les ciències de la vida i de la salut catalanes --i en català--, que fins no fa molt estava dispersa i ara es troba reunida en una biblioteca virtual en el web de l'Institut d'Estudis Catalans (IEC). Això ha estat possible gràcies a un projecte de la Societat Catalana d'Història de la Ciència i de la Tècnica, que va estar subvencionat per l'IEC i es va dur a terme entre els anys 2008 i 2011.\nLa cultura d'un país no inclou només les disciplines artístiques i les humanitats. La ciència, en totes les seves branques, i la tecnologia que en permet el seu avançament, formen també part de la cultura. La història de la Catalunya del segle XX no s'entén sense conèixer el paper que hi van tenir persones com ara Domènec Martí i Julià, August Pi Sunyer, Ramon Turró, l'esmentat Alsina i Bofill i més recentment, Josep Laporte o Oriol Casassas, per esmentar-ne només uns quants. A més,els CMBLC han comptat amb la col·laboració de persones destacades del que sí que es reconeix com a cultura. Per exemple, artistes com Andreu Alfaro o Manolo Boix n'han dissenyat logotips i pòsters. Cantants com Raimon o Maria del Mar Bonet han fet recitals per als congressistes. I han col·laborat amb els Congressos de les darreres èpoques l'escriptor Gabriel Janer Manila, els filòsofs Xavier Rubert de Ventós i Josep M. Terricabras, el semiòleg Sebastià Serrano, la demògrafa Anna Cabré,\nRecull de documents dels CMBLC:\nEls Congressos de Metges i Biòlegs de Llengua Catalana. És la biblioteca virtual on hi ha emmagatzemats tots els llibres dels CMBLC. Des de la pàgina principal, amb una presentació de Ricard Guerrero, catedràtic emèrit de Microbiologia de la Universitat de Barcelona i president de la Fundació Alsina i Bofill, es pot accedir a centenars de documents. Cal reconèixer que és una mica difícil moure-s per aquesta web. Clicant damunt de "Congressos", s'obre una pàgina amb els logotips de cada Congrés, des d'on es va a les publicacions de cadascun. Però els articles no apareixen en el mateix ordre que es troben en els llibres, sinó en ordre alfabètic d'autors. És adequat per fer-hi cerques per autors o termes que apareguin en els títols dels articles, però no tant si es vol veure els articles ordenats com si es fullegés el llibre. Espero que en el futur se'n millori la presentació.\n- Josep Alsina i Bofill, amor a la professió, amor a la llengua, amor al país. Semblança biogràfica, per Ricard Guerrero. IEC, 2003\n- Miquel A. Fargas i Roca i els nous horitzons. Semblança biogràfica del president del Primer CMBLC, per Oriol Casassas. IEC, 1999\n- August Pi i Sunyer. Semblança biogràfica, per Josep Carreras i Barnés. IEC, 1998\n- Ramon Turró, un modernista al laboratori. Semblança biogràfica, per Josep M. Camarasa. IEC, 1997\n- Cent anys de medicina en català, per M. Piqueras. Ara, 29.12.2013\n- Els Congressos de Metges de Llengua Catalana. Podem permetre una nova aturada? Enfocament de futur, per Jacint Corbella (2012 Revista de la Reial Acadèmia de Medicina de Catalunya. 23\n- Cent anys de medicina catalana (aquest blog, 08.07.2012)\n- Oriol Casassas (1923-2012) (aquest blog, 11.12.2012). Record de la participació d'Oriol Casassas, pocs mesos abans de la seva mort, en un acte commemoratiu dels Congressos de Metges i Bi+olegs de Llengua Catalana.\n- Primer Congreso de Médicos de la Lengua Catalana. Crònica de la darrera jornada del Congrés de 1913. La Vanguardia 26.06.1913, p. 3\nPublicat per Mercè Piqueras a 22:14 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: ciència, història, medicina, reflexions personals\nAquests dies torno a freqüentar l'Hospital Clínic com a acompanyant. Si tot va bé, podrem passar el Nadal a casa, però de moment torna a ser un anar i venir diverses vegades al dia. Dimarts, en les plantes d'urgències, els pacients havien d'esperar hores en els passadissos fins a poder ser duts a un box. I no és pas per negligència del personal; al contrari, feien tot el que podien i més per atendre tanta gent com els anava arribant. Però no tothom ho entén ni agraeix els esforços que fan. Un cop més he sentit comentaris del tipus "quan aquell home --o dona-- ha arrjbat, jo feia estona que esperava, i l'han entrat abans...", com si fossin a la plaça esperant per comprar. No s'adonen que, segons la primera valoració que es fa dels pacients, en la zona de triatge, es determina la prioritat en la intervenció mèdica.\nNo m'agrada haver d'anar a l'hospital, encara que no sigui per una necessitat meva personal, sinó pel que representa: que algun problema hi ha en la salut de qui hi va. Però confesso que, un cop hi sóc, m'agrada observar aquell ambient i no m'estranya que es facin tantes sèries de televisió sobre hospitals, perquè és un món on passa de tot i per on passa gent de tota mena. Urgències, a més, és com un altre món dins del món hospitalari. No sé de quantes hores és l'horari laboral del personal que hi treballa, però crec que haurien de fer una jornada més curta o treballar menys dies que el personal d'altres serveis, perquè el ritme que duen i la tensió han de ser esgotadors.\nAquesta setmana el Clínic devia estar saturat i això ha fet que alguns malalts hagin hagut d'esperar bastant en una zona d'urgències que en diuen l'edifici Helios, fins a tenir un llit en la planta que els corresponia. Això de dir-ne "edifici" sembla un eufemisme perquè des de l'exterior, l'Helios té l'aspecte d'estar fet amb contenidors posats un al costat de l'altre i l'escala metàl·lica per on els acompanyants dels pacients hi accedeixen des del pati sembla feta de mecano. Dins de l'Helios, però, hi ha tot el que cal per a la cura dels pacients, que és allò que importa, i el personal porta un ritme que deu ser tan esgotador com en les altres zones d'urgències. El problema és que allà els pacient segueixen en boxes, si bé disposen d'una cadira per a un acompanyant, cosa que no hi ha en les altres zones d'urgències.\nÉs cert que cada box té unes cortinetes i quan cal estan corregudes, però no hi ha dispositius per ocultar el so i, encara que no vulguis, t'assabentes del que li passa al veí, a la persona que hi ha al davant o fins i tot a alguns que són més allunyats però que tenen una veu potent. Com la dona que no parava de parlar pel mòbil explicant que havien vingut a urgències perquè el nen va vomitar sang (em va estranyar que un nen fos allà i no en un servei de pediatria, fins que vaig saber que el "nen" deu tenir pel cap baix 20 o 25 anys). O aquell vellet que no ser com deu tenir els testicles, però una metgessa li preguntava si un dels dos l'havia tingut sempre com ara. O potser el cas més trist, el d'un home relativament jove --no crec que arribés al quaranta anys-- que va posar-se a cridar quan van dir-li que potser haurien d'amputar-li una cama a causa de la gangrena.\nLes històries d'hospital solen ser tristes, però també n'hi ha de ben boniques, com alguna que ja he explicat aquí o una altra que he conegut aquesta tarda. En una planta del Clínic avui ha ingressat un home que venia d'una unitat de cura intensiva. A la mateixa planta, però en una altra habitació, hi ha ingressada la seva dona. No és una casualitat que tots dos siguin a l'hospital els mateixos dies. Ell necessitava un fetge per poder seguir vivint i la seva dona li ha donat un tros del seu. Ara tots dos estan recuperant-se de les respectives operacions.\nAquesta història m'ha recordat una pel·lícula del 2007, Lo mejor de mí, en què la protagonista dóna un tros del seu fetge al seu company. Una pel·lícula que em sembla que era l'opera prima de la seva directora, que va tractar molt bé el tema de la malaltia i va saber eludir sentimentalismes. Em sembla recordar --però no hi posaria la mà al foc-- que aquella parella al final no seguia junta. Espero que aquest no sigui el final de la parella que aquests dies comparteix planta en el Clínic. Tant de bo que, al contrari que en la ficció del cinema, compartir un òrgan els uneixi encara més.\n- L'hospital, un món petit (aquest blog, 06.10.2013)\n- Aquest petit múscul vermell (aquest blog, 11.07.2013). Un cas també de trasplantament, però amb la tristesa de pensar que el donant no podia compartir l'alegria de qui recobrava la salut gràcies al seu cor.\n- On és el pintor? (aquest blog, 03.07.2013) Us heu fixat que en els hospitals gairebé sempre estan pintant alguna cosa?\n- La vida en un hospital (aquest blog, 02.07.2013)\n- Hi pot haver retallades, però... (aquest bloc, 28.04.2013)\nPublicat per Mercè Piqueras a 20:21 6 comentaris:\nPublicat per Mercè Piqueras a 13:10 4 comentaris:\nM'ha arribat d'Itàlia; m'ho envien la Imma i el Costas des de Bolonya. És el segell que el correus italià ha dedicat a Rita Levi Montalcini (1909-2012). Ve en una bonica carpeta que conté també una postal (vegeu-la aquí avall) i un sobre del primer dia, i amb la imatge de la científica italiana reproduïda en la tapa de la carpeta.\nEl franqueig del sobre on anava la carpeta del segell duia també segells de Rita Levi Montalcini i quan me l'ha donat el carter (ha pujat a casa perquè venia certificat i he hagut de signar) m'ha dit: "Si ha de tirar els segells, me'ls podria guardar, si us plau?" I és que feia patxoca, aquell sobre amb tantes Rites al damunt (em sembla que hi duia 15 segells). Jo no sabia que a l'interior em trobaria aquella carpeta tan bonica i li he dit que precisament allò que m'enviaven eren els segells. Potser si el veig algun dia n'hi donaré un o dos dels que hi havia al damunt del sobre.\nÉs una llàstima que com més va menys segells es facin servir. I no únicament perquè s'enviï menys correu postal, sinó també perquè bona part del correu que s'envia va amb franqueig concertat o amb segells d'aquells que van a tires i que a l'oficina de correus hi imprimeixen el valor que correspongui. Jo no en col·lecciono, però en tinc alguns de guardats. I m'agraden; un segell de correus ens explica moltes coses.\n- Rita Levi Montalcini, 100 anys (aquest blog, 07.04.2009). Sobre aquesta científica, amb motiu del seu centenari.\n- Rita Levi Montalcini i l'as a la màniga (aquest blog, 31.12.2012). Comentaris sobre l llibre que va dedicar a la vellesa i les maneres que té el nostre organisme de contrarestar el deteriorament del cervell que es produeix amb l'edat.\n- Segell de Joan Oró (aquest blog, 02.06.2008). El 2008 Correus va emetre un segell dedicat a Joan Oró. En la presentació, van obsequiar les persones assitents amb un sobre amb el matasegells del primer dia on, en comptes de la cara de Joan Oró, hi havia la d'un altre científic\n- Segell de Joan Oró: sobre primer dia? (aquest blog, 10.08.2008). Correus va retirar el sobre original i en va fer un altre amb la cara real de Joan Oró. Va sortir quan ja feia setmanes que el segell era als estancs, però en el sobre hi posava: "Primer Día de Circulación"\nSempre dic que, de política, no hi entenc gaire, per no dir gens. Però em sembla que ja començo a aprendre'n les beceroles. Analitzant el que estan fent els partits polítics els darrers anys he arribat a esbrinar alguns principis en què es basa la política actual:\na) Un partit polític és com uns secta religiosa; no es pot criticar el líder i les seves decisions. Si algú ho fa, li diuen que hi sobra, en el partit.\nb) Per ser un bon polític o política, cal tenir molt mala memòria i oblidar el que es va dir fa uns quants anys per poder dir ara el contrari sense tenir cap problema de consciència.\nc) Cal estar convençuts que el poble també té mala memòria i no recordarà que allò que ara es diu contradiu allò que es va dir fa un temps.\nd) Cal tenir molt present que el principal objectiu de l'oposició és sempre criticar qui és al front del Govern, ja sigui municipal, autonòmic o estatal. Convé doncs que els membres d'un partit a l'oposició compleixin els principis b i c. I que tinguin una ceguesa parcial que els impedeixi veure les coses bones que hagi fet qui mana (suposant que n'hagi fet alguna).\ne) Cal tenir en compte que, quan hi ha un canvi al front d'un Govern, convé carregar-se tot o gran part del que havia fet l'anterior.\nf) Cal tenir la possibilitat de canviar de xip quan s'és fora de l'espai de debat o d'unes càmeres de televisió o micròfon i ser capaços d'anar a petar la xerrada o compartir una estona en el bar, fins i tot fent broma, amb persones a qui, una estona abans, se li han dedicat crítiques ferotges o fins i tot insults. (L'odi a mort permanent és cosa dels militants de base dels partits.)\nHi ha encara altres principis que han de complir-se per poder triomfar en el món de la política, com ara veure la brossa als ulls dels rivals i no veure la biga en els ull d'un mateix o tenir complex de pontífex i creure's infal·lible. Però si teniu en compte els sis esmentats en la llista, podreu arribar molt lluny.\nPublicat per Mercè Piqueras a 11:12 1 comentari:\n"Serà quan comencin a daurar-se les fulles": el llibre\nAvui m'han fet un regal que n'ha fet molta il·lusió rebre; un exemplar del llibre Serà quan comencin a daurar-se les fulles, de Pere Oliva, alter ego del polític Joan Reventós. És un llibre que vaig comprar fa anys i em va agradar molt, però que vaig perdre quan el vaig deixar i no me'l van tornar. Cada any el recordo quan veig els arbres canviar de color a la tardor i enguany li vaig dedicar una entrada en aquest blog.\nDoncs bé, després de tants anys, torno a tenir el llibre! No pas perquè me l'hagi tornat la persona a qui el vaig prestar, sinó perquè me l'ha regalat Laia Reventós, filla de Joan Reventós. La Laia va anar a parar al meu blog i en saber el meu interès pel llibre de poemes del seu pare, me'n va oferir un exemplar. Aquest matí ens hem trobat i m'ha obsequiat amb el llibre que jo recordava amb enyor.\nDe tornada a a casa he començar a fullejar-lo i he rellegit el pròleg, de Carles Barral. Ara que conec la personalitat de l'autor, he copsat en el pròleg algunes coses que la primera vegada em van passar desapercebudes. Per exemple, quan Barral comenta una secció del llibre anomenada "Temps de presó", diu que "és una fuga temàtica probablement determinada per la biografia real de l'autor".\nEl poema que dóna nom al llibre comença així:\nSerà quan comencin a daurar-se les fulles\no caiguin cremats els pàmpols de les vinyes,\nque diràs i els mots esdevindran, poema o pregària.\nQuina basarda si els homes es giren per mirar enrera!\nLa Laia m'ha regalat també un altre llibre de poemes de Pere Oliva/Joan Reventós: Els àngels no saben vetllar els morts. En relació a aquest recull, el crític de l'edició brasilera va dir que l'autor era un dels més grans poetes de la mort del segle XXI. El poema que clou aquest llibre té un títol que fa recordar l'anterior: "Serà quan la meva mort arribi" i comença així:\nSerà quan, en el silenci, em cridi pel meu nom.\npreguntant si pot haver-hi un altre silenci\nmés profund i pur del que tindré a l'entorn.\nSerà quan em senti envaït per l'apatia\ndesesperançada, dolguda melangia,\nque desgrana la impossible companyia.\nAquest llibre de poemes sobre la mort inclou un pròleg del mateix Reventós. Són unes reflexions sobre la percepció de la mort que es comença a tenir quan la persona ja es va apropant a la fi de la vida. En destaco aquest paràgraf:\nLa por de la mort, la por bàsica, la por profunda, neix de la contradicció de saber que s'ha viscut un passat (del qual el present en forma part) i no tenir cap certesa si es viurà en un futur. Quan es pren consciència que perdrem el que coneixem, guanya força el refús envers l'inconegut, allò que és fosc, que en cap cas es segur. Es desitja continuïtat perquè només es pensa en termes de temps.\nAgraeixo Laia Reventós que em permeti gaudir de nou amb els versos de Pere Oliva.\n- "Serà quan comencin a daurar-se les fulles" o l'alter ego de Joan Reventós (aquest blog, 22.09.2013)\nQuan en moc en transport públic, m'agrada observar la gent i imaginar quines històries hi deu haver al darrere de les persones que comparteixen amb mi aquell espai. Fa un parell de dies no vaig haver de forçar gaire la imaginació, perquè la persona que seia al meu costat em va explicar ella mateixa la seva història (reconec que jo hi vaig posar una mica de la meva part i li vaig fer algunes preguntes).\nVa pujar a l'autobús 59 a la parada on jo l'agafo habitualment. Era una dona jove, no crec que tingués més de 35 anys i la seva fesomia denotava el seu origen sud-americà; podria haver estat la protagonista d'una pel·lícula de Claudia Llosa, la noia de Madeiunsa o la de La teta asustada. En un cotxet duia un bebè i, un cop dalt de l'autobús, va "aparcar" el cotxet, i amb la criatura a braç, va seure al seient del meu costat. Discretament, va obrir-se la brusa i va començar a alletar la criatura. Se'm va acudir preguntar-li quant de temps tenia el bebè i em va dir que acabava de fer el mes. Em semblava molt gran per a un mes --ella era més aviat menuda-- i va explicar-me que era perquè, durant l'embaràs, ella havia tingut diabetis "estacional" i que els metges van dir-li que això causava que el fetus creixés més del normal.\nVaig fer-li alguna altra pregunta: d'on era, com és deia el bebè (es diu Isaías), si tenia més fills, si feia temps que era Barcelona... No li vaig preguntar com es deia ella, però l'anomenaré Maria (el meu avi patern deia que totes les dones eren Maries, que a qualsevol nom de dona li podies posar davant el 'Maria'.). Després, ja no vaig haver de fer gaire preguntes, ella em va anar explicant la seva història. L'Isaías és el seu cinquè fill; els altres tenen 15, 14, 9 i 8 anys, i són amb el pare a Cochabamba, a Bolívia. La Maria va venir a Barcelona quan estava embarassada de tres mesos. Volia treballar fins que estigués de sis mesos i aleshores tornar a Cochabamba, però l'embaràs es va complicar i els metges van prohibir-li viatjar. Van dir-li que l'úter podia "explotar-li" si viatjava en avió. Era un embaràs de risc i ja van avisar-la que el part hauria de ser per cesària, cosa que no la va agafar de nou, perquè els altres quatre fills que té també van néixer per cesària. Als metges els va costar de creure que la Maria hagués tingut quatre fills per cesària i que encara s'hagués arriscat a un cinquè embaràs; van explicar-li que aquí, quan una dona té el tercer embaràs per cesària, li fan una lligadura de trompes perquè una nova operació pot ser un gran perill per a la mare; i si la dona no accepta, li fan signar un document en què reconegui que és voluntat seva no sometre's a la lligadura (això em va explicar).\nEl dia abans d'anar a l'hospital a tenir el fill, la Maria va parlar amb la família i es va acomiadar de la mainada com si fos l'última vegada que parlaven; els va demanar que fossin obedients i que estudiessin molt per progressar a la vida. Ella i l'Isaías se'n van sortir, però diu que van ser uns dies molt dolents; estava molt feble i sense ningú de la família. El nadó, tan bon punt li van dur i va sentir el contacte de la mare, va buscar el seu pit i va començar a mamar. Però ella no tenia forces per a res. Quan la infermera va dir-li que es dutxés, no podia ni aixecar el braç per aguantar enlaire la carxofa de la dutxa; es va tirar només una mica d'aigua per sobre.\nEl dia que vam coincidir a l'autobús, la Maria anava al consolat de Bolívia per fer el passaport a l'Isaias per poder tornar amb ell a Cochabamba. Van dir-li que abans del mes no li podien fer perquè les empremtes dactilars són "demasiado tiernas". Vaig preguntar-li si ja passarien el Nadal amb la resta de la família, però diu que no podrà ser, que triguen molt a lliurar els passaports i que fins al gener no podran marxar. Es mor de ganes de veure els altres seus fills; està molt amoïnada pel noi gran --el de quinze anys-- que ha patit molt per l'absència de la mare i per saber que ella no estava bé de salut: Diu que ha perdut el curs i el febrer, quan comenci el proper curs escolar haurà de repetir. Que el seu marit li explica que el noi està molt apàtic i que es passa el dia tancat en el seu dormitori. El marit li diu enfadat i ella li demana que tingui paciència amb el noi, que està segura que no s'ha pogut concentrar en l'estudi preocupat pel que li pogués passar a la mare a Barcelona.\nEstic acostumada que en els vagons de metro sovint entrin persones que van pregonant les seves desgràcies i les de la seva família; allò de "tengo cinco hijos y no tengo comida para darles...", "mi mujer está enferma y yo estoy sin trabajo...", "triste es pedir, pero más triste es robar..." per acabar demanant almoina. Sempre tinc el dubte si aquelles històries són de debò o és una lletania inventada per fer pena. Estic segura que la Maria no em va explicar tot allò per fer-me pena. Malgrat els seus problemes, no semblava angoixada i contemplava l'Isaías dolçament mentre ell anava xuclant-li el pit. Quan em va dir que aquí no tenia ningú, vaig dir-li "Sí, tienes a Isaías contigo" i va somriure. I és que la Maria, malgrat tots els seus problemes, creu que ha tingut sort, perquè a Barcelona ha trobat gent que, sense conèixer-la l'ha ajudada. A la parròquia de Santa Tecla li van proporcionar tota la robeta per al nen, i gairebé cada dia hi va a dinar, que tenen obert un menjador on ofereixen un àpat calent a persones necessitades.\nVaig baixar de l'autobús abans que ho fessin la Maria i l'Isaías. Vaig desitjar-li molta sort i que aviat ella i l'Isaías puguin reunir-se amb la resta de la família. I mentre caminava pel carrer Aragó anava reflexionant i pensant que de vegades m'angoixo per coses que no tenen massa importància o que potser no la tenen gens mentre aquella noia, amb qui la vida no ha estat gens generosa, no parla amb amargor ni rancúnia. Al contrari, creu que ha tingut sort pels ajuts que ha anat trobant a Barcelona i suposo que deu pensar que "Dios aprieta pero no mata" (en el seu relat va esmentar algunes vegades Déu), tot i que de vegades déu ni do amb quina força prem.\nTambé vaig recordar els versos que Joana Raspall --que havia mort el dia abans-- va escriure sobre el destí de les persones pel fet d'haver nascut en un lloc o un altre:\ni diries 'sí'


elMercadal - Diari optimista de Catalunya - Parets mestres, però amb bons fonaments\nÉs cert que el pressupost és el document que modula el funcionament d’una institució en tant que és el que determina les actuacions en termes econòmics. Tanmateix, les xifres que hi són contemplades, no sempre reflecteixen el model de governança d’aquella institució, ja que a ningú li escapa que la gestió política sovint en condiciona el fruit i en conseqüència, la seva eficiència.\nRespecte els pressupostos de la Diputació de Lleida per al 2017, des d’Esquerra Republicana de Catalunya valorem positivament l’aportació –a darrera hora- del nou pla extraordinari d’inversions per als ajuntaments, que incrementarà en 15 milions el finançament dels ens locals per pública concurrència competitiva. Una iniciativa que ja havíem plantejat des d’ERC amb anterioritat i que es va aprovar per unanimitat en el ple del mes d’octubre.\nD’altra banda, no és cap secret, que el grup d’ERC a la Diputació de Lleida ha mostrat divergències clares vers la gestió pressupostària de l’entitat. I és que en els pressupostos pel 2017 continuarà assignant-se més de 6 milions d’euros destinats als ajuntaments mitjançant ajuts directes amb criteri discrecional, una quantitat similar a la dels anys anteriors, procediment que segons la llei de subvencions només es preveu en casos que no puguin atendre’s en convocatòries públiques i que responguin a criteris d’excepcionalitat, requisits que no es compleixen en la majoria de casos.\nLa principal funció de la Diputació és atendre les necessitats del món local i de la ciutadania. Però també és responsabilitat seva garantir que aquest objectiu s’assoleixi de forma equitativa. Condemnem la gestió heterogènia i el desequilibri territorial que porta a diferenciar ciutadans segons categories i d’acord a criteris subjectius i interessos d’estratègia política. I no és això. Estem parlant també de justícia social. En aquest sentit, ningú entén que en l’anualitat 2015 aproximadament el 25% dels ajuts directes a ajuntaments van anar a parar a 11 municipis. També creiem inadmissible que en la mateixa anualitat, un municipi d’uns 2.500 habitants no hagi rebut ni un cèntim en ajuts directes i que un altre de característiques similars hagi estat reconegut amb més de 300.000 euros. Ningú entén tampoc, que durant el 2015, un total de 54 ajuntaments de la demarcació de Lleida no rebessin ni un cèntim en ajuts directes (un 23% del total de municipis de la província). Nosaltres tampoc ho entenem.\nNo hi ha dubte de que els pressupostos de la Diputació dotaran de recursos el territori. Però si volem bastir una societat justa i equilibrada, hem de començar des dels fonaments. No podem pujar les parets mestres sobre un sòl inestable. Avui, la societat demana una major responsabilitat a la classe política i el món reclama treballar en valors. Estem construint la nova República Catalana, on l’empoderament de la ciutadania ha de ser tingut en compte per les administracions. Ha arribat l’hora de canviar les coses per a millor. De l’experiència se n’ha d’extreure nous projectes, del passat n’hem d’aprendre lliçons. Dels errors hem d’aprendre noves maneres de fer. I no es pot millorar sense reconèixer allò que és, precisament, millorable. Parets mestres, sí senyor Reñé, però amb bons fonaments.\nÉs per aquesta motivació, que ERC va proposar diverses esmenes al pressupost de la Diputació per al 2017, que degut a la complicitat de PSC, PP i C’s no van reeixir a pesar de tenir el suport de la CUP. Esmenes encaminades a canviar del model d’atribució directa d’ajuts als ajuntaments i entitats cap a un sistema més objectiu i equitatiu, doncs pensem que les administracions han de ser el màxim de transparents, i sobretot equitatives.\nDes d’ERC continuarem treballant per a construir un país millor, bastit sobre bons fonaments. Perquè és de justícia, i perquè la tasca fèrria i honorable que molts han dut a terme fins ara es mereix aconseguir el reconeixement i finalment l’èxit. Així, volem fer palès també en aquestes línies, tot el nostre agraïment al company Miquel Serra, diputat provincial durant els darrers cinc anys, qui ha portat l’estendard del nostre projecte amb fermesa i dignitat. Dos atributs que han de ser la clau de volta del nou país.\nMés en aquesta categoria: « Denúncia al maltractament, suport a la víctima Uns pressupostos per avançar cap a la nova República Catalana »


La pluja fa traslladar l’acte central de l’11S a l’Ajuntament - La Cala RTV\nLa pluja fa traslladar l’acte central de l’11S a l’Ajuntament\nSet 12 2019 12/09/2019\nEl pintor calero Joan Rebull va ser l’encarregat d’‘hissar’ la senyera davant un vestíbul ple.\nLa Diada Nacional de Catalunya es commemora a l’interior de l’Ajuntament. La intensa pluja va obligar a canviar d’ubicació l’acte institucional, previst a la plaça Catalunya, al vestíbul del consistori. Tot i això, els caleros no van faltar a la cita de l’11 de setembre. De fet, el mal temps també va fer moure la revetlla del parc del Bon Repòs a la Sala de la SCER.\nL’entrada de l’Ajuntament es va quedar petita per seguir la hissada de la senyera, enguany a càrrec del pintor calero Joan Rebull, qui va enarborar la bandera mentre es tocava el Cant de la Senyera. En un discurs intens, on va repassar la trajectòria del procés independentista, va fer un clam per seguir treballant per la República Catalana.\nEn la mateixa línia s’expressava l’alcalde de l’Ametlla de Mar, Jordi Gaseni, qui també recordava que aquesta Diada es commemorava a les portes de conèixer la sentència del judici contra els presos polítics. Per aquest motiu, demanava decisió i fermesa per fer una resposta popular a l’alçada i per seguir treballant per fer efectiva la independència.\nL’acte es va tancar amb l’ofrena floral a la senyera per part del consistori i les entitats locals, i amb la interpretació de l’himne nacional d’Els Segadors a càrrec de la Banda de la Cala i la Coral Verge Candelera. Cal dir que la pluja va impedir que la Banda de Cornetes i Tambors i els Geganters poguessin desfilar pels carrers del municipi.\nLa programació festiva de l’11 de setembre va començar la nit de dimarts, amb la celebració d’una revetlla popular a la Sala de la Societat. La primera part va sonar a ritme del grup Tribut al Rock Català, que va oferir un concert amb un bon nombre de temes populars. I la segona va ser a càrrec del DJ Sergio Calero, qui va fer ballar a tot el públic.\nEls caleros també participen en la manifestació de la Diada\nD’altra banda, l’Assemblea Nacional Catalana va tornar a organitzar una manifestació a Barcelona per reclamar la independència. Els caleros no van faltar a la cita, igualant el nombre d’inscrits a escala local, tot i baixar la participació total fins a les 600.000 persones, segons la Guàrdia Urbana. Molts dels assistents van viatjar amb el bus de La Cala per la Independència.\nEls participants caleros van viure la Diada a la Gran Via, en el tram comprès entre els carrers Viladomat i Comte Borrell, des d’on van seguir l’acte central situat a la plaça Espanya. La coordinadora local de l’ANC, Montse Gonzàlez, valora l’assistència de manifestants i explica que l’objectiu era demanar unitat estratègica als partits de cara a la sentència judicial.\nDenunciat un pescador recreatiu per capturar tonyina en període de veda\nL’aprenentatge experimental entra a l’Escola Sant Jordi\nLa Cala es disfressa per Carnestoltes\nL’Estació Nàutica presenta a Navartur una nova oferta turística\nLes disfresses de pel·lícules mítiques de Disney s’emporten molts premis en un…\nL’Estació Nàutica presenta a Navartur una nova oferta…