Irene Casas Serra: El reconeixement pendent - Social.cat\nEl reconeixement pendent\nDivendres, 19 de març de 2021 | 12:45 h\nAquests dies hem recordat, i de ben segur que no pas celebrat, l’aparició de mesures insòlites en les nostres vides arran del SARS-CoV-2. L’efemèride ens evoca el record del canvi d’hàbits sobtat, recloent-nos i defugint tant com vam poder del contacte social (almenys els primers mesos). El “després” ha estat un retorn subtil al qual encara avui dia no podem dir “normalitat”.\nTothom recordarà les mesures de xoc: per algunes persones van ser totalment preventives i d’aïllament: quedar-se a casa, teletreballar, evitar el contacte o la interacció social i sortir només per l’abastiment bàsic; per altres, va suposar exposar-se, de forma ineludible (perquè no quedava més remei que complir les obligacions laborals) i sortir al carrer afegint la profilaxi disponible, és a dir, guants, gel, mascaretes... bé els primers dies qualsevol protecció era bona (recordeu, anar a comprar amb guants de netejar el WC, si per casualitat n’havíeu comprat, al seu dia?).\nLes persones exposades, evidentment, foren aquelles amb ocupacions en el sector terciari, dedicades a la cura i/o atenció a persones; dependentes de comerços de primera necessitat; les que formen part dels cossos de seguretat; i, per descomptat, les professionals de l’àmbit sanitari.\nTotes elles mereixen ser recordades, esmentades i valorades, ja que, si, encara no se n’ha parlat prou d’elles, i no, lamentablement encara no s’han generat els canvis en la política social que probablement es mereixen i del tot consegüents.\nDe fet, la intenció d’aquest article és reconèixer la tasca i la valentia d’aquelles persones que al llarg d’aquest any han atès i acompanyant (i ho continuen fent) a persones que resideixen separades dels seus nuclis familiars sigui pel motiu que sigui. Professionals que han sigut el contacte efectiu i afectiu real, el complement de carn i ossos al rebut mitjançant pantalles, de qui ho ha necessitat.\nI, dins d’aquest grup de persones, certament mereixen menció especial aquelles dins l’àmbit de la protecció i cura a la infància, és a dir, el sector més vulnerable: els primers mesos van haver de fer de mestres, metges, tècniques, educadores; es van intensificar torns de treball tot gestionant les baixes de persones de risc o per incapacitats temporals... Tot plegat emmarcat en un degoteig d’informacions incertes o ambigües per l’extraordinari de la situació i, amb la consegüent absència de criteris clars d’actuació, per la qual cosa es va conviure força temps amb la imperant necessitat de prendre decisions vers aquests infants (ja fossin per regular els contactes familiars com vers la seva protecció i organització) amb les eines disponibles, orientades a condicions diametralment diferents.\nI, el que són les coses: l’entrega i l’esgotament d’aquestes persones segueix sense ser reconeguda atenent a la manca de dotació de recursos realista, centrada en les necessitats de les persones atenent a les circumstàncies actuals. Què menys que dedicar-les-hi quatre línies a fi de reconèixer-les, fer-les visibles! Gent que, des del vessant social i sociable, integradora i educativa, de responsabilitat i vocació, va restar al peu del canó a risc de la seva pròpia integritat física o de la de les persones del seu nucli familiar, si no és el cas que varen haver de restar els primers (o alguns) mesos confinats als recursos residencials, amb l’estrès afegit de la demora respecte a l’aixecament de les restriccions més fermes.\nAixí doncs, valgui l’escrit pel reconeixement i agraïment a les descrites, però igual o més encara pretendria que dugués a la reflexió de la persona lectora, inici del canvi des d’una mateixa: ara més que mai cal fer evolucionar el mantra que continuem sentint tothora, “distància social”. No pas: el que hi ha d’haver és distància personal i suport social (i polític). Amb les degudes mesures de protecció, és clar, però no obviem la necessitat imperant com a persones de tornar a la proximitat social. Comencem, potser, engrandint el suport emocional. Ho tens al teu abast, mira a esquerra o dreta; davant o darrere. Algunes, amb l’exemple, ja ens n’han carregat, de motius.\nSom-hi! Per cert, no cal que cada dia sigui 8-M per poder dir ben alt que la gran majoria d’aquestes professionals són dones.\nCol·legi Oficial de Pedagogia


Collage en moviment | Barcelona Cultura\nDe 17.00 a 19.30 h.\nGratuït. Requereix inscripció a aula@boscturull.cat.\nL’associació Animal Latitude, entitat per a la divulgació del coneixement sobre fauna i medi ambient, reprèn la seva activitat presencial després de l’aturada generalitzada dels darrers mesos. Una de les iniciatives que posa en marxa és Desperta, art i natura, un cicle d’activitats per a tot tipus de públic, inclòs el familiar, que es va iniciar l’any passat al Ripollès i que enguany se celebra a diversos equipaments de Barcelona gràcies al suport de l’Ajuntament. El primer taller del cicle s’anomena Collage en moviment i tindrà lloc a l’Aula Ambiental Bosc Turull, el dimecres 15 de juliol a la tarda.\nEl cicle dona a conèixer diverses disciplines artístiques prenent la natura com a eix temàtic. A través del dibuix, la il·lustració, l’estampació i altres tècniques, el públic assistent als tallers podrà ampliar els seus coneixements sobre la fauna, la flora, la biodiversitat, la geologia, l’equilibri ecològic i la cultura de la sostenibilitat. Les propostes ofereixen la possibilitat de despertar la pròpia creativitat i gaudir d’un oasi de natura i calma enmig de la frenètica activitat de la ciutat.\nEn la primera sessió, podreu descobrir una d’aquestes zones verdes de Barcelona, el Bosc Turull i la seva Aula Ambiental, al barri de Vallcarca, a tocar del Park Güell. El taller consisteix en l’elaboració d’un collage que reflecteixi els elements de la bassa del Bosc Turull, el qual després s’animarà mitjançant stop motion. Una bassa d’aigua pot constituir l’hàbitat de nombroses espècies. Moltes són visibles a ull nu, com poden ser algunes algues, petites plantes com la llentia d’aigua, insectes aquàtics com sabaters o larves de mosquit, i vertebrats com capgrossos, granotes, peixos i ocells que s’acosten a caçar algun dels insectes que hi viuen. Però a més, aquest hàbitat amaga un munt d’éssers microscòpics, essencials per al manteniment de tot l'ecosistema. Visiteu el Bosc Turull i descobriu de quina manera quelcom tan senzill com una bassa d’aigua pot contenir tot un univers de formes de vida.\nData de publicació: Dimarts, 30 Juny 2020\nL’oceà a casa\nDiversos recursos divulgatius per submergir-se en família a la ciència marina.


Alcem-nos - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nanna sensat borràs 30.10.2020 | 23:19\nEl que em passa amb el sermó de la muntanya és que em falta la cara b. La cara a és el discurs en si, que el podríem resumir dient: aneu amb la veritat al davant, sigueu honestos, justos i no us avergonyiu del que creieu. I si sou capaços de fer això el regne del cel és vostre. Em sembla molt bé que s'encoratgi la gent a lluitar per un món més just, a estar al costat d'aquells que ho necessiten i intentar ajudar-los per tal que la seva situació millori. I que fent això, i la resta del que trobem a les benaurances, aquestes persones es guanyin el cel. Però el sermó de la muntanya perd la seva validesa si l'Església no l'acompanya d'una cara b. Quan hem vist la cúria romana, els que tenen veritable poder dins l'Església, posar-se al costat d'aquells que les benaurances lloa? Perquè posar-se al costat dels benaurats vol dir, automàticament, posar-te en contra del status quo. Vol dir ser exemple del que prediques. I la jerarquia catòlica pot ser moltes coses, però exemple del que predica, ni per casualitat. Les esglésies poden estar pràcticament buides, almenys les de casa nostra, però la cúria romana continua tenint poder polític, continua tenint una riquesa que no hauria de tenir si tingués un mínim de dignitat. I cansa, cansa tanta hipocresia. I emprenya que en una Europa on l'extrema dreta cada vegada guanya més espais, els que haurien d'estar al costat dels oprimits, dels perseguits, callin. I que callin quan tens presidents de governs que insulten una part de la seva població, que l'amenacen, que aproven lleis que retallen la seva llibertat (sexual, reproductiva...) fa que quedi ben palès què entenen ells per estimar, respectar... El problema no és si déu existeix o no, si Jesús va exisitir o no, el problema, el veritable problema, és com pot ser que com a cristians permetem tenir com a representants homes que no saben què és estimar i que es pensen que l'únic que han de fer per ser representants de Crist a la terra és repetir i repetir el discurs de les benaurances. I no senyors, no és això.\nEn moments com els que estem vivint, si m'hagués d'aferrar en un de l'evangeli per tirar endavant, escolliria quan Jesús expulsa els mercaders del temple. Expulsem la gent que oprimeix i persegueix els altres. Fem nostres les paraules de Pere Casaldàliga (que bé que ens anirien centenars de Peres al Vaticà): « Em diran subversiu. I jo els diré: ho sóc. Pel meu poble en lluita, visc. Amb el meu poble en marxa, vaig».\nla parrÒquia de Berga i la Generalitat El 1936.


El detingut pel crim de la CAM al·lega que no hi ha indicis "ni molts, ni pocs, ni forts ni febles" en contra seu\nEUROPA PRESS22.02.2017 - 19:00h\nLa defensa de Miguel López, el gendre de Mari Carmen Martínez, viuda de l'expresident de l'extinta Caja Mediterráneo (CAM) que va ser trobada morta amb tirs al cap el 9 de desembre a Alacant, ha recorregut la decisió del jutge d'Instrucció de mantindre'l a la presó provisional i ha al·legat que no existixen indicis "ni molts, ni pocs, ni forts ni febles" en contra seu.\nMiguel López, detingut per la morta de la viuda de l'expresident de la CAM\nA més, argumenta que a "ningú en el seu sa juí se li ocorreria programar la mort de la seua sogra en el seu propi centre de treball\n-el concessionari Heras Motor Novocar-, amb la possibilitat que qualsevol dels nou empleats que es trobaven allí, qualsevol client, o qualsevol vianant apareguera de sobte en l'escena del crim".\nAixí ho manifesta el lletrat José Antonio García en el recurs d'apel·lació, al qual ha tingut accés Europa Press, presentat contra la interlocutòrida del jutjat d'Instrucció número 7 d'Alacant que va acordar la presó provisional per al seu defès. Per a esta part, en este cas la investigació policial ha tingut un "clar biaix" ja que considera que s'ha treballat "en sentit invers" en haver apuntat a un pretès culpable primer i després manejar-se la informació sobre este supòsit.\nEn esta línia, recalca que solament es van realitzar diligències respecte a les filles de la morta i les seues famílies i no sobre el fill de la víctima, Vicente Sala, i el seu propi entorn o la germana de la morta, amb el que "s'ha perdut l'oportunitat de conéixer si va haver-hi alguna telefonada, o qualsevol altre tipus de comunicació o moviment, en relació als no investigats que pogueren justificar una altra línia d'investigació, en concret respecte dels negocis milionaris que es desenvolupen a Sud-amèrica, dels detalls dels quals solament té coneixement Vicente Sala i que perfectament pogueren haver donat lloc si més no fóra indirectament a la mort de la seua mare".\nAixí mateix, el recurs rebutja el mòbil econòmic, ja que, segons exposa, les discrepàncies tant en el plànol personal com en el societari "no justifiquen de cap manera la mort violenta produïda. Les diferències i les fortes discrepàncies en el si de les empreses no són una cosa extraordinària en l'esdevindre normal d'una societat, ni molt menys".\nA més, argumenta que la mort de Mari Carmen Martínez no afecta la titularitat de l'acció d'or -acció nominal que permet al seu posseïdor véncer a totes les altres accions i accionistes en una votació sota certes circumstàncies-, "doncs Vicente (el fill) és el destinatari final de la mateixa". A açò afig que López no és soci de cap de les empreses en qüestió.\nEn esta línia, agrega que tampoc encaixa que l'autor material del crim "no es desprenga de l'arma ni elimine les evidències que puguen comprometre-li perquè ha d'anar a escoltar el que es diu en una reunió, per a després, després de comunicar-li els seus empleats per telèfon l'ocorregut, es dirigisca aleshores a la seua casa, on sap a més que tot queda registrat per les càmeres de vídeo vigilància, per a aleshores desprendre's de l'arma i llavar-se, tot en un temps record de tres minuts". Per això, conclou que "no existixen notòries llacunes" en les declaracions del seu client respecte als moviments posteriors al crim, però sí en el relat policial.\n"VOLUNTARISME EN LA INVESTIGACIÓ"\nTambé rebutja l'indici contra el seu client com a "expert tirador" i destaca en este punt la "contradicció interna" d'un atestat que ho qualifica així "per a mantindre al mateix temps tot el contrari a fi de descartar la tesi del sicari: nerviosisme i inexperiencia de l'autor". Al seu juí, açò és una mostra evident del "voluntarisme que ha guiat la instrucció policial des d'un inici, buscant sempre un determinat resultat".\nD'altra banda, la defensa ressalta que López està "plenament arrelat" a Alacant des d'un punt de vista tant laboral com a econòmic, per la qual cosa és "directament una clara prova (enfront de la mera hipòtesi que planteja l'acte) que no se sostraurà a l'acció de la justícia".\nAixí, sosté que si hi ha risc de fua, el detingut es podria haver escapolit abans de la detenció, tenint en compte el temps transcorregut entre el crim -9 de desembre- i l'actualitat.\nReferent al risc que influïsca en els testimonis, l'advocat planteja que encara que este ja han sigut interrogats en diverses ocasions, i tenint en compte que a qui consideraven la seua "cap" era a la víctima, existixen altres mitjans per a impedir-ho que no siga estar en la presó. Així, proposa altres mesures com un arrest domiciliari o un orde d'allunyament de l'establiment d'automoció que regenta i de les persones que treballen allí els testimonis de les quals formen part de la investigació.


El fons de capitals de risc Brighteye, líder europeu en ‘edtech’, aposta per l’espanyola Twenix\nEl fons de capital risc Brighteye, líder europeu en ‘edtech’, aposta per l’espanyola Twenix\nRonda d’inversió de 2 milions\nL’empresa emergent ha aixecat 2 milions d’euros en una nova ronda de finançament\nTambé han participat en l’operació Inveready, JME Ventures i Banc Sabadell\n14 de de desembre del 2021. 20:35\nL’empresa emergent del sector ‘edtech’ (tecnologia educativa) Twenix ha tancat una ronda de finançament de 2 milions d’euros. L’operació l’han liderat Banc Sabadell i JME Ventures, que són presents en el capital de l’empresa des del març d’aquest any, a més d’Inveready, gestora de capital risc espanyola, i Brighteye, el primer i més gran fons de capital risc d’‘edtecht’ d’Europa i inversor, entre altres, de ThePowerMBA i Ironhack a Espanya.\n«Estem molt contents que JME i Banc Sabadell hagin tornat a confiar en nosaltres i que s’hagin unit nous ‘players’ de referència a Espanya i internacionals com Inveready i Brighteye», ha manifestat Miguel Sanz, CFO i cofundador de Twenix. A més, l’emprenedor ha destacat que «un fons internacional especialitzat en educació hagi apostat per nosaltres com a futur player internacional, i que hàgim tancat els nostres primers clients italians, valida la nostra manera d’entendre el futur de l’educació i l’execució que estem fent».\nL’empresa, que ofereix formació flexible en anglès per a les empreses, ha informat que destinarà aquesta injecció de capital a potenciar i consolidar la seva expansió internacional, així com a noves contractacions. «L’equip de Twenix continuarà millorant la plataforma, incrementant el nombre de professionals i sobretot se centrarà a consolidar el seu procés d’internacionalització», indiquen en un comunicat.\nEl marketplace de Twenix compta actualment amb 55 empleats i dins de la seva plataforma es troben professors natius de diferents països de parla anglesa, o en els quals l’anglès és l’idioma principal, com el Regne Unit, Estats Units, Canadà, Austràlia i fins i tot Països Baixos o Sud-àfrica. A través del desenvolupament tecnològic, es personalitza cada classe ‘online’ –sessions individuals de 26 minuts– segons el nivell i experiència de l’usuari.\nEls cursos estan centrats en temàtiques empresarials desenvolupades per l’equip d’educació, en col·laboració amb professionals de les diferents àrees corporatives. «Volem dotar les empreses d’aquesta seguretat que necessiten els professionals perquè l’anglès deixi de ser una barrera per sempre més», ha afirmat Jorge Moreno, CEO i cofundador de Twenix.


Autocares Bernabé - Alquiler de Microbuses en Arenys de Munt\nALQUILER DE MICROBÚS EN ARENYS DE MUNT\nAlquiler de microbús en Arenys de Munt, los mejores microbuses al mejor precio\nDesde Autocares Bernabé ponemos a su disposición nuestro servicio de alquiler de microbuses con conductor en Arenys de Munt con diversas capacidades y totalmente equipados con las mejores tecnologías en seguridad y confort.\nAlquiler de microbús para transporte discrecional en Arenys de Munt.\nAlquiler de microbús para transporte escolar en Arenys de Munt.\nAlquiler de microbús para transporte de personal de fábricas en Arenys de Munt.\nAlquiler de microbús para bodas en Arenys de Munt.\nAlquiler de microbús para cenas en Arenys de Munt.\nAlquiler de microbús para cualquier tipo de evento en Arenys de Munt.\nAlquiler de microbús para el territorio nacional en Arenys de Munt.


Nous plans locals de joventut duts a terme per la Fundació - Fundació Francesc Ferrer i Guàrdia\nNous plans locals de joventut duts a terme per la Fundació\nPublicat el 03-07-12\nEls plantejaments discursius de la Fundació Ferrer i Guàrdia han partit sempre d’una anàlisi acurada de la realitat juvenil. Els estudis sobre joventut ens han permès disposar de l’evidència a partir de la qual elaborar les nostres teories. Alhora, el coneixement de les condicions de vida dels i les joves ha permès disposar d’un coneixement imprescindible per definir les polítiques desenvolupades per tal d’ajustar-les a les necessitats reals.\nLa Fundació Francesc Ferrer i Guàrdia ha assessorat i donat suport en matèria de joventut a l’administració local per a l’actualització dels seus plans locals de joventut. Aquests s’han elaborat seguint les directrius de la Direcció General de Joventut, incorporant una diagnosi de la realitat juvenil i de les polítiques de joventut i la participació dels i de les joves del municipi, així com dels agents vinculats a la realitat juvenil.\nEl Pla Local de Joves de Vic ha estat aprovat per la Junta de Govern Local del dia 11 de juny de 2012. Ha incorporat la participació de més de 300 joves vigatans i d’una vintena de tècnics i tècniques municipals.\nEl document preliminar del Pla Local de Joventut de Vilanova i la Geltrú va ser aprovat per unanimitat pel Ple Ordinari del mes d’abril de 2012. Ha incorporat la participació de més de mil joves vilanovins/es i d’una trentena de tècnics i tècniques municipals.


Pere Portabella: ‘L’enrocament en aquest moment ens perjudica, a ells i a nosaltres’\nPere Portabella va presentar El sopar al Centre de Cultura Contemporània de Barcelona, companyat de Txell Bonet i Jordi Balló. La circumstància política de l’empresonament dels dirigents polítics catalans ha fet que l’interès que desperta no pari de créixer i no es quedi reduït a aquest film. Tota l’obra de Portabella pren cada dia més importància i vigència. I no tan sols aquí, sinó arreu. Ben aviat té dues cites internacionals destacades: una a Croàcia i una altra a Mèxic, al reconegut Festival FICUNAM. La conversa, centrada en principi en el film El sopar, rodat en plena clandestinitat, el dia que van assassinar Puig Antich, i en la manera com l’ha actualitzat a partir d’unes addendes, deriva cap al món polític global. Explica que li interessa el ‘menys que és més’, que li va ensenyar el president Múgica com a possible camí de futur, i per què el preocupa el moment tan difícil que travessa el món, amb l’enfonsament de la democràcia. Un moment que viu com un fracàs.\n—Us ho podíeu imaginar, que tornaríeu a viure una situació com aquesta, amb presos polítics?\n—Parlem de la presó, però si tu mires globalment el món, és un fracàs brutal. Fixa’t que la ultradreta surt reforçada pertot arreu. Hi ha un desprestigi buscat per part del poder de la democràcia com un ordre regulador humanista. Torna un autoritarisme molt bèstia. Estem sota amenaces d’armes nuclears, com no havíem estat mai, per primera vegada. I la cosa més greu és aquesta espècie d’eufòria de la ultradreta. Ja veus què passa a Itàlia….\n—Heu parlat de fracàs. Teniu aquesta sensació íntimament?\n—Home, això que passa es viu malament. Si la situació… Estàvem convençuts, que milloràvem. Hi ha un moment que ens pensem que millorem. Fins als anys vuitanta, encara hi havia l’estat del benestar. A tots els països –a la Unió i a tot arreu– hi havia la idea de no tornar mai més a guerres mundials, a una dictadura com la nostra. Es va viure un període bastant eufòric. A partir d’allà ja comença a introduir-se subtilment el pensament únic d’una manera soterrada. En una analogia economicista, el gran poder financer es va deslligar de l’economia real. El fet més greu és que ara ve una situació de canvi radical, que significa un canvi cultural dels nostres comportaments, en què ningú no podrà pensar en una feina per a tota la vida, sinó que canviarà unes quantes vegades a la vida i s’haurà de desplaçar i tot. Vull dir que no podràs treballar tot el temps, perquè hi ha una intel·ligència tecnològica que no fa sinó eliminar la nostra feina. Que amb el canvi climàtic ja hem arribat tard, ens ultrapassa constantment. Tota l’estructura, si us hi fixeu, va contra el factor democràtic de la convivència, contra el factor humanista de convivència d’una comunitat. Els fets són incontestables. Si mireu Itàlia, França, el Brèxit, els Estats Units amb Trump, el Brasil…\n—És que si no mires globalment les coses estàs fotut i et quedes entrebancat. Sempre t’has d’obrir per arribar aquí. I aquí som expressió concreta d’un estat que té una crisi sistèmica monumental i territorial. I això s’ha de resoldre políticament. Punt. Tot el que no sigui això és càstig, venjança.\n—Com s’hi ha arribat, fins aquí? Com s’ha pogut generalitzar la corrupció d’aquesta manera?\n—La desigualtat genera països indecents. La corrupció creix. El llenguatge té un procés reduccionista, no hi ha relat, sinó que hi ha amenaça, o l’afirmació particularista que tu ets el que tens una sola alternativa i el que mana sóc jo. Doncs això degrada. Sents, per exemple, en Casado i diu ximpleries que no tenen sentit. Com aquesta noia que diu que el sobiranisme i el Sánchez ‘es van fer a la presó’. Però qui els hi va ficar, a la presó? No hi han anat voluntàriament. Collons, tu, ets tu qui m’hi has ficat!\n—No, no… No és pessimisme.\n—És veure si el tacticisme encara pot portar sobretot a una frustració més gran entre la gent, diguem-ne, ja més sensible. Només és qüestió de mirar. És clar, si veus que es moren nens i nenes per la incapacitat d’Europa d’acollir immigrants, que l’èxit del desenvolupament d’Europa, la Unió Europea, es va basar precisament en els immigrants, i gràcies a ells vam progressar. Això trenca la marca d’Europa com a lloc d’acollida, els drets humans, per exemple, i les llibertats individuals.\n—I respecte de la situació catalana?\n—El triomf dels partits que assumeixen tot aquest procés de destrucció de la democràcia, que és la ultradreta, generen una resposta violenta i molt agressiva en relació amb el funcionament democràtic i civilitzat… Tot això ens ha de dur a dir: vejam, hi ha una sortida o estem col·lapsats per la violència i la força que té el poder, en aquest cas, ja no sols en una presó, sinó amb l’amenaça de tot? Sí. Sánchez necessita el sobiranisme per començar a caminar i arribar fins aquí. Nosaltres necessitem Sánchez per a començar a governar i arribar fins aquí. Oh, és que si no m’ha donat…\n—Sense renunciar a res, ni a la independència ni a res, però s’ha d’evolucionar. Si et quedes entrebancat, estàs fotut. Però si dius: no, jo començo a governar i continuo governant, i nosaltres necessitem això i no renunciem ni a federalisme, ni a independentisme ni a res i anem governant. Aleshores serem capaços de presentar-nos a unes eleccions perquè hem governat i som aquí i podem fer un referèndum.\n—Però Sánchez no ha fet cap pas, els ha mantinguts a la presó.\n—El PSOE no és un partit socialista, és socialdemòcrata. I va renunciar a ser socialista quan vam entrar a la Unió Europea. Va rebre molts diners, el PSOE i també el PP, per impedir realment que aquí hi hagués un partit comunista com a Itàlia. Tan senzill com això. Sé que ho simplifico molt. I aquí el que hi ha sortit és la dreta. I doncs, centre-dreta, un partit que deixa de ser a l’esquerra perquè hi renuncia, això és la socialdemocràcia. Doncs això ve d’aquí. Aleshores el tema del Sánchez té un problema intern molt fort, però ell ha fet… Però mira, arriba la situació de la moció de censura. S’ha d’estar sempre obert a l’atzar i a l’imprevist i d’una plomada tot el PP al carrer. Coses així passaran. Però per passar, has de caminar. Si et quedes parat, no reps.\n—El judici serà retransmès per televisió. Des de la vostra trajectòria de cineasta, en faríeu res?\n—No té sentit, perquè ja té una força tremenda i és insostenible pel mateix poder, però no els tremola el pols. Té la funció de càstig. Que la ultradreta hagi pogut entrar amb Vox per reclamar patrimonialment que ells tenen l’alternativa. Això és un canvi de valors. És el que Aznar va fer quan va aparèixer amb una llibreta: fer la restauració ideològica, que vol dir tornar a prohibir l’avortament, etcètera, etcètera. La cosa més apassionant és el que ja és previst que canviï en deu o quinze anys, això sí que és una cosa que matarà i que és possible que vulgui fer.\n—En això que dèieu que sou partidari d’anar junt amb en Sánchez, quin pas creieu que hauria de fer en Sánchez perquè fos creïble.\n—Jo no sóc partidari d’això.\n—Teniu raó, no ho heu dit, ho he simplificat.\n—Dic que hi ha aquesta possibilitat. I aquesta possibilitat per a què serveix? És per a sortir del forat on som i que segur que si arribem al 2020 estarem en condicions de saber cadascú de nosaltres què volem. I demanar en aquest cas un referèndum sobre la independència. Jo estic per la major! S’ha d’anar molt alerta, amb això de: si no em dónes això, jo no et dono allò. Aquest espai és per a moure’s i això vol dir que l’enrocament en aquest moment ens perjudica, a ells i a nosaltres. Perquè és evident què passaria si hi hagués una majoria absoluta potentíssima hegemònica dels tres partits d’ultradreta i, home, això pot passar. El moviment ens crearà la situació de saber tots plegats què es pot fer. Des del punt de vista polític, és necessari trobar una hegemonia que ens permeti reformar la constitució i després fer l’aventura que ens pugui portar al fet que això sigui un estat federal o independent. Això és com un accident que tapa l’autopista i no et deixa passar. Pots no sortir-ne, o que hi hagi un carril que circuli i sortir-ne. No és que pensi que sigui una solució, que sigui partidari de res, hi veig una possibilitat. Tancar-se en això? Sí… també poden passar imprevistos, eh? Jo penso que… s’ha de mirar de manera global. La cosa més terrible és això que passa aquí en relació amb el canvi hegemònic d’una força política que és l’extrema dreta.\n—Tornant a la primera pregunta que feia referència a El Sopar, què us va impulsar a fer -la?\n—Com a cineasta, aquesta pel·lícula no és pas cap excepció dins la meva trajectòria. És el meu territori. En aquest cas m’interessa el que significa l’empresonament des del punt de vista humà. La idea és fer un diàleg entre ells. Res d’explicar batalletes, sinó parlar de què significa la pèrdua de la llibertat i els efectes que produeix. Que l’espectador prengui consciència de què significa l’empresonament.\n—Al cap del temps s’ha sabut que el dia del rodatge d’El sopar executaven Puig Antich. Decidiu de no parlar-ne, de no fer-ho evident durant tot l’enregistrament del sopar. Per què?\n—El raonament és que si posem l’execució de Puig Antich al mig de la conversa crearà una distorsió. I decidim que farem allò que pensàvem fer sense parlar-ne. Això sí, com que la policia, quan fa un assassinat com el d’en Puig Antich, està molt sensible, vaig dir que si algú tenia alguna cosa pendent que considerava que era un risc superior, que no l’expliqués. També els dono set o vuit minuts perquè es buidin.\n—Dit això, comenceu a rodar?\n—Tothom es va quedar en silenci i de seguida una veu d’un dels elèctrics va dir ‘rodem’ i jo vaig entrar amb un tràveling. Anar en contra de la dictadura era portar els estris, els focus i fer el tràveling…\n—Sí… I a partir d’aquest moment la pel·lícula flueix.\n—La pel·lícula té aquesta continuïtat. Hi surten frases magnífiques. La retòrica d’ells és la retòrica de gent empresonada durant molts anys. És un diàleg que van escalant, improvisant. L’Abat és el primer que diu: ‘El poder vol que nosaltres sortim d’aquí secs, volen aniquilar-nos, volen separar-nos de la família, que oblidem la política…’\n—La potència del film, en un moment com el present, en què la gent té la sensibilitat a flor de pell, és molt gran. En el meu cas, em va fer passar de la ràbia a una reflexió profunda, cap a llocs que abans no m’havia atrevit ni a pensar.\n—L’emoció arriba per camins diferents. Molta gent diu que és un document brutal perquè realment agafes consciència de què significa la presó. Un dels protagonistes del sopar explica que coneix una filla a la presó i que quan té una néta d’aquesta filla encara és a la presó. S’hi passa vint-i-cinc anys. Això és molt bèstia.\n—Parlen de la voluntat explícita de destruir les persones a la presó com a objectiu polític. Aquesta voluntat també la hi veieu ara, amb els presos polítics catalans?\n—Aquesta penalització de tenir-los empresonats sense judici es revenja, és càstig, és escarment. Això és brutal! Això és una manera d’utilitzar el poder, en aquest cas per castigar persones que no han estat jutjades.\n—En El sopar només hi ha una dona, Lola Ferreira, que acaba fent les intervencions més colpidores.\n—Sí, és cert, ens va impactar moltíssim en el rodatge mateix. La càmera es movia, feia el tràveling des del clatell, que és una manera molt eficaç de mostrar la situació, perquè és el que veus si ets assegut allà, i el seu discurs anava pujant, pujant. I al final el Manel Esteban em diu: què faig, quan acabi? I li dic: no paris fins que ells no es plantifiquin. I la intervenció d’ella va creixent. És un discurs d’una intel·lectual, d’una marxista-leninista, però des del punt de vista humà és fantàstic. El revolucionari explicat des de la felicitat. És una intervenció magnífica.\n—I també hi surt la qüestió de la discriminació de les dones, ara també present. Com les dones a les presons són doblement marginades.\n—Marginades, sí, sí.\n—Sorprenentment, encara ara Dolors Bassa i Carme Forcadell han viscut una situació en molts aspectes semblant.\n—Molt semblant, sí, sí. La Lola, diu: ‘La dona sempre ha jugat un paper subsidiària del subjecte polític important que era l’home.’ Fa una repassada de la situació extraordinària. I veus com tots els de la taula es queden en silenci. Ningú no fa cap comentari, ningú no la interromp. Un encén una cigarreta…\n—A tot el film, hi queda enregistrat un ambient únic, l’opressió de la presó, de la clandestinitat…\n—Aquest era el clima del rodatge i també dels qui eren amb nosaltres, que eren treballadors, de confiança meva, de Comissions o de l’Assemblea de Catalunya. Tot estava molt connectat. Hi havia una emoció i un respecte immens. A més, havíem de rodar-ho tot de cop i havíem d’acabar tornant a treure-ho tot a fora. No podíem dir: bé, ja vindrem demà. Corríem el risc que la policia ens detingués. Això creava un ambient que s’hi nota.\n—Un dels molts temes que s’hi tracten és com la presó condiciona la vida posterior.\n—Sí, això és un tema fantàstic, que hi surt. Hi ha una discussió entre ells. Veus que diuen que moltíssima gent que ha passat anys a la presó ha quedat invalidada i ha estat molt ben atesa després pels partits. I, en canvi, un altre li replica que no hi està gens d’acord, que molts han tornat a la política…\n—El que queda clar és que tots han quedat profundament tocats.\n—Queden molt tocats. Tu pensa que els que participen en el sopar durant molts anys no han vist ni una forquilla, ni un ganivet, ni res i han menjat sempre amb una cullera. No tenen ni interruptors. La llum te l’apaguen i te l’encenen. Dines amb una mena de bol i amb una cullera… No tens res de l’exterior, no és allò que dius… Les parets i punt. És molt bèstia. Vint-i-cinc anys, divuit o deu així és molt bèstia. També hi ha en Conill, que va estar condemnat a mort. Al final el Vaticà va aconseguir que no el matessin.\n—La projecció que feu ara d’El sopar és diferent. L’heu actualitzat?\n—De sobte apareix un article acadèmic, de dos professors de la Pompeu Fabra, Jordi Balló i Alan Salvadó, que investiguen sobre el fet que el rodatge es fa el dia de l’execució de Puig Antich i en fan una anàlisi. I jo dic que fem una cosa: la pel·lícula és la que és i això no es toca, però de la mateixa manera que al cinema es fa servir el flashback, decideixo de fer servir l’addenda, que quan era senador havia practicat moltíssim. L’addenda és un afegit a alguna altra cosa que existeix, que té la particularitat que no n’altera en absolut el contingut, sinó que és un afegit.\n—I n’hi poseu tres.\n—La primera és un fragment del programa que van fer a la televisió el 2003, que vam anar al lloc de la gravació.\n—Hi ha una segona addenda?\n—El mateix any 1974 vaig anar al despatx de l’advocat defensor de Puig Antich, l’Oriol Arau, per veure què podia fer. Allà vaig trobar materials magnífics i m’he adonat que no contradiuen en absolut la pel·lícula, ni la canvien, sinó que la complementen. No és una cosa pactada, no és una cosa periodística, sinó que hi dóna aquest contingut de continuïtat. Són elements que surten i s’interrelacionen per si mateixos.\n—Encara n’hi ha una altra, que vincula el film amb l’actualitat.\n—Sí és la del Rajoy, però no amb ell, sinó amb el text del decret firmat per ell en què es decreta la intervenció amb el 155.\n—Una manera molt eficient i a l’hora molt potent de lligar el passat i el present.\n—Una cosa molt important que jo sempre he tingut en compte és que si tu fas una tasca, en aquest cas com a cineasta, i t’has de remetre al passat, no et moguis del present. Deixa que la memòria et porti això, perquè si no pots quedar entotsolat, tancat en tu mateix. Si una cosa és imprescindible és el present i què significa el passat en relació amb el present que tu vius.


Seguint per la costa cap al nord s’arriba a Godoria. El campament on ens allotgem està en un lloc idíl·lic entre el mar i el riu.\nLes cabanes són bàsiques però no has d’anar ajupit, cosa que és d’agrair. El tema wàters i dutxes similar al d’altres campaments: un bidó d’aigua.\nEn el campament hi treballen alguns iemenites, i a l’altra banda del riu (o canal) en una mena d’illa hi viuen de forma molt precària algunes famílies.\nGodoria és una plana costera que es troba al nord d’Obock i per sota de la frontera amb Eritrea. Més amunt hi ha l’estret de Bab el-Mandeb, el punt on es barregen les aigües del mar roig i l’oceà índic i per on la península aràbiga està més propera.\nProp d’aquest estret hi ha una península que és part d’un volcà que va emergir dels fons coral·lins. Forma part de les illes sawabi i “sept frères”; tant aquí com a Godoria hi ha manglars, però el més bonic i important és el de Godoria.\nVam arribar al campament a la tarda i després de deixar les coses vam sortir a explorar els voltants. L’indret és molt bonic, ja que tens per un cantó el mar i per l’altre el riu amb el manglar i en la desembocadura zones de platja que segons el moment estan cobertes d’aigua o seques.\nLa llum de tarda donava un encant especial a l’entorn. La sorra adquiria tons daurats i els dibuixos que fan les diferents bestioles quan surten del seu cau fa molt bonic. Els crancs, l’aigua i el vent decoren el terra.\nTambé es veien diverses aus, que van anar arribant a mida que anava baixant el sol.\nGodoria és la segona ruta migratòria més important del mon de les aus planejadores. Més de 1,5 milions d'aus planejadores de 37 espècies (incloent-hi 5 espècies globalment amenaçades) utilitzen aquesta regió cada any en el seu viatge entre Euràsia i Àfrica.\nL'estret de Bab-el Mandeb és el pas que hi ha entre la península aràbiga i Djibouti, una mica més al nord de Godoria. Es troba a l’extrem del mar roig i per tant és el punt de comunicació entre el mar roig i l’oceà índic.\nEn estudis realitzats s’ha pogut veure que en una sola tardor poden creuar l’estret més de 240.000 rapinyaires de 28 espècies diferents. A més dels depredadors també passen per aquí altres aus, com les cigonyes, Ibis, pelicans, falciots, orenetes.... I en penya-segats costaners hi venen a criar el trencalòs i el falcó fumat. En els manglars i en les planes costeres es poden veure altres aus.\nTrobo una descripció dels manglars que m’agrada: el descriuen com un bosc mig aeri mig amfibi. Aquest és un hàbitat essencial tant per la fauna marina com terrestre. En els manglars s’hi troben 4 espècies diferents que es diferencien per les seves arrels, més o menys aèries i la seva adaptació a la sal.\nEl mangle és un arbre molt tolerant a la sal i es troba en zones properes a les desembocadures de rius, en regions tropicals. En els manglars hi viuen tota mena d’éssers vius: ocells, crancs, mol·luscs, peixos insectes i rèptils.\nEl mangle s’ha anat adaptant a les condicions del terreny, en quant a llum, salinitat i oxigen del sols, la salinitat de l’aigua i la humitat ambiental.\nEls manglars són zones protegides ja que és un lloc important de cria d’espècies marines. I a Djibouti on hi ha pocs boscos, és una temptació per la població local fer servir la fusta d’aquests arbres. També fan servir els manglars per la pastura d’animals com les cabres i els dromedaris. Però el que fa més malbé els manglars és la contaminació que provoquen els vaixells que circulen pel mar roig.\nMolts dels navegants de l’antiguitat quan van arribar a aquestes costes devien fer escala a Godoria o algun port d’aquesta regió nord. Una evidència d’aquest fet són les restes d’una cisterna romana que s’han trobat prop de Godoria.\nAl matí quan va pujar la marea vam sortir amb barca pel manglar. Molt relaxant, tot i que no vam veure masses animals. Quan sí que vam veure moltes aus va ser en arribar ja a prop del mar.


Quines són les teves necessitats? - True2You\nConeix les teves necessitats\nExpressa les teves necessitats!\nCategory > Cuidar-se a un/a mateix/a, Relació amb tu mateix/a, Your Body\nCom definir les teves necessitats?\nSón les necessitats negociables?\nDonem-li un cop d'ull\nSents que les teves necessitats no són respectades?\nLes necessitats poden definir-se com una condició o situació en la qual es requereix o desitja alguna cosa. Per tant, les necessitats depenen dels nostres desitjos i percepcions del que mereixem i del que devem o podem demanar a nosaltres mateixos i als altres, en diferents situacions.\nHi ha diferents tipus de necessitats:\nLes necessitats internes depenen de les nostres pròpies decisions.\nLes necessitats externes depenen d’uns altres i no estan influenciades per les nostres accions directes.\nExemples de necessitats internes:\nNecessito el meu propi espai\nNecessito pensar bé de mi mateix/a encara que no li agradi a ningú\nNecessito una mica de temps lliure cada setmana per sentir-me equilibrada\nExemples de necessitats externes:\nNecessito que algú m’estimi\nNecessito ser acceptat/da i respectat/da pels meus companys/es\nNecessito passar temps amb els meus amics/gues\nPer què ens pot ajudar ser capaços/ces de diferenciar les nostres necessitats internes de les externes?\nLes necessitats internes normalment depenen totalment de les nostres pròpies decisions. La nostra qualitat de vida pot millorar si som conscients del que som capaços/ces de fer per nosaltres mateixos/es, per a sentir-nos millors i més equilibrats/des. Per exemple, si saps que et sents millor quan tens temps per a tu mateix/a, planifica tenir aquests moments.\nLes necessitats externes no depenen totalment de nosaltres. Per exemple, si necessites passar molt de temps amb la teva parella per a sentir-te millor i ella/ell no se sent així o no pot passar gaire temps amb tu, com et sentiries al respecte? Les necessitats externes sovint no podem controlar-les, no obstant això podem comunicar com ens sentim.\nUna vegada que sàpigues quines són les teves necessitats, comunica- les. Si no, com sabran els altres quines són?\nPer exemple, si sents que necessites una mica d’espai, fes-ho saber, els altres no poden llegir els teus pensaments!\nLes necessitats també poden veure’s com a no negociables i com a negociables.\nLa satisfacció de les necessitats no negociables només depèn de tu. Només tu estableixes els teus propis estàndards del que és acceptable i el que no. Només tu controles la satisfacció d’aquestes necessitats.\nExemple de necessitats no negociables:\nNecessito decidir amb qui vull passar el meu temps lliure\nNecessito decidir amb qui vull tenir una relació\nNecessito decidir què vull compartir a les meves xarxes socials\nLes necessitats negociables inclouen a altres persones, qui poden ser capaces o poden tenir la voluntat de satisfer les teves necessitats o no.\nExemples de necessitats negociables:\nNecessito que les meves amigues i amics estiguin sempre disponibles\nquan jo vulgui passar\ntemps amb ells/es\nNecessito que la meva parella agafi sempre el telèfon quan\nM’agrada un/a noi/a i necessito agradar-li\nBasant-te en els exemples, pensa si pots posar més exemples de necessitats internes/externes i de necessitats negociables/no negociables.\nAixò et pot ajudar a pensar en el que ets capaç de fer per tu mateix/a per a donar-te suport.\nNingú és capaç d’esbrinar les teves necessitats si no les comuniques.\nLamentablement, hi ha algunes persones que no volen tenir en compte les teves necessitats i només es concentren en les seves necessitats i t’obliguen a satisfer les seves. Si algú està ignorant les teves necessitats, pot ser un signe d’una relació tòxica.\nParla sempre des dels teus sentiments i del que sents que està bé o no està bé per a tu!\nDescobreix com comunicar-te i expressar el que sents .....


Màquina de gravar làser de metall, tallador làser de fusta contraxapada CO2 - Shenya\nMàquina de gravar CNC 1325\nNivell R + D\nAvantatge de SHENYA\nSHENYA CNC sempre ha apostat per la investigació, desenvolupament i producció de productes CNC intel·ligents com ara equips de marcatge, talla i tall. A través dels nostres esforços incessants, Shenya CNC s'ha convertit en una empresa internacional de fabricació a gran escala. Els productes amb alta precisió, alta intel·ligència, seguretat i durabilitat juntament amb el sistema de garantia d’operació lliure de problemes súper llargs i un servei postvenda acurat i perfecte han aconseguit la posició de lideratge de Shenya CNC a la indústria ...\nTall d'acer al carboni\nTall de metall de coure\nTall de plaques d'acer inoxidable\nTall de lletres acríliques\nFusta gravada amb làser\nGravat en acer\nQuins materials són adequats per a la màquina de tall per làser de metalls El naixement de la màquina de tall per làser de metalls és principalment per millorar l'eficiència de treball i la precisió de tall. Però l’alta eficiència i l’alta precisió estan lluny del que els humans ...\nQuins són els factors que afecten el gravat làser? Els làsers poden realitzar molts tipus de mecanitzat. Com ara el tractament tèrmic superficial de materials, soldadura, tall, perforació, tallat i micromecanitzat. Màquina de gravat làser CNC proc ...\nEls clients d'Amèrica van rebre la primera comanda\nEls clients d'Amèrica van rebre la primera comanda El 26 d'abril, vam rebre el formulari de consulta directament del client nord-americà Mr. Fip. Requisits del client: em podeu donar un pressupost per a una màquina, lliurament a porta, Califòrnia / EUA. També ple ...\nDiversos mètodes de tall de màquina de tall per làser\nDiversos mètodes de tall de màquina de tall per làser El tall amb làser és un mètode de processament sense contacte amb alta energia i bona densitat de control. El punt làser amb alta densitat d'energia es forma després d'enfocar el làser bea ...


De la crema de la meva àvia a l'ubic titani | Fundació Dr. Antonio Esteve\nEl TiO2 s’utilitza igual en productes cosmètics que en pintura per a les parets, com a additiu de pastes dentals, en edificis de renom o per a les pròtesis\nA finals del segle XIX la meva àvia Emilia va anar a estudiar magisteri a Madrid i va ser la primera dona del seu poble que ho va fer. Encara que no va exercir perquè als pobles els únics que guanyaven el sou de la família eren els marits, no va deixar de mantenir-se al dia en les publicacions literàries i va arribar a intercanviar correspondència amb autors com Emilia Pardo Bazán, les obres de la qual rebia puntualment a l’estafeta de correu que regentava el seu marit. També en aquesta estafeta rebia ‘La moda elegante ilustrada’, revista familiar en la qual trobava els patrons que utilitzava per cosir la seva roba i la del seu fill, i informació sobre secrets de bellesa. No sé si va ser en aquesta revista on va trobar la fórmula magistral de la crema de bellesa que li preparaven a la farmàcia del poble, una crema miraculosa de la qual desafortunadament no conservo la recepta, perquè la meva àvia va morir als 82 anys amb un cutis envejablement ters.\nLa meva àvia va néixer el 1889 i va viure gairebé tota la seva vida a Santisteban del Puerto, un petit poble al nord de Jaén. Uns anys abans havien vingut al món dues dones més molt més viatgeres, Chaja Rubinstein i Florence Nightingale Graham, que també es preparaven cremes i van crear els primers emporis de bellesa femenina: Helena Rubinstein i Elizabeth Arden. Chaja va néixer en una família humil de jueus polonesos a Cracòvia el 1872, però va ser a Austràlia, país al qual havia emigrat el 1902, on va començar a comercialitzar la seva crema Valaze, l’ingredient principal de la qual era la lanolina, cera de la llana de les ovelles que es comptaven per milions en aquest país. Se li deu la classificació del cutis en sec, greixós i mixt i el desenvolupament de productes de protecció solar.\nLa fundadora d’Elizabeth Arden, nascuda al Canadà el 1878 filla de pares britànics, no es va limitar a vendre cremes per conservar la bellesa del cutis, sinó que va tenir la gosadia de vendre a les senyores coloret, pintallavis i maquillatges, és a dir els «afaits» que fins aleshores només havien utilitzat les prostitutes. Amb una rivalitat personal i professional llegendària, van establir les bases d’una indústria que no ha deixat de créixer des que elles van obrir els primers salons de bellesa a Europa i els Estats Units a començaments del segle XX. No van ser les primeres dones a dedicar-se a aquests menesters, Tapputi-Belatekallim, perfumista que va viure a Babilònia de l’any 1200 aC, està entre les seves predecessores.\nAvui s’han multiplicat les marques comercials d’aquesta indústria en constant expansió que comercialitza infinitat de productes per hidratar, rejovenir o reafirmar el cutis de dones i homes, o bé per embellir ulls, llavis i galtes. ¿Com s’aconsegueix això últim? En la composició de maquillatges, llapis d’ulls i pintallavis, ens trobem amb una gran varietat de pigments: des d’òxids de ferro de tons vermellosos i ataronjats, que ja utilitzava l’home prehistòric als dibuixos de les parets de les coves, fins a substàncies com el diòxid de titani.\nEl TiO2, substància que vaig conèixer a fons a la meva tesi doctoral, no només és un component de gairebé tots els productes cosmètics, sinó el pigment blanc present a la major part de les pintures de les parets; de fet el 98% de la producció de TiO2 es dedica a aquest ús i el nom de l’element químic titani procedeix del grec ‘titanos’ que significa ‘terra blanca’. És el pigment més fet servir a escala mundial perquè en ser molt opac i molt blanc, reflecteix la llum i cobreix tant les imperfeccions de les parets com les del cutis. Pel mateix motiu és un additiu de les pastes dentals, dels papers blancs, de les ceràmiques i d’alguns tipus de plàstics; també s’afegeix a alguns aliments i medicaments per protegir-los de la llum o per donar-los color blanc.\nPerò les propietats del diòxid de titani són encara més fascinants quan forma partícules molt, molt petites; llavors es torna completament transparent a la llum visible però ‘atrapa’ tota la llum ultraviolada, responsable de l’envelliment i del desenvolupament de càncers, per la qual cosa és un filtre solar eficaç en la prevenció de càncers de pell. Em vaig ocupar de la seva capacitat d’absorbir la llum ultraviolada a la meva tesi doctoral, dedicada a l’estudi d’aquest catalitzador capaç de captar la llum de sol i convertir-la en energia química. Una de les reaccions que catalitza és la producció d’hidrogen, substància que pot arribar a ser el combustible del futur, a partir de la descomposició de l’aigua.\nEl titani metàl·lic és l’element que recobreix l’impressionant museu Guggenheim de Bilbao, l’hotel Marquès de Cinglera de la Rioja i molts altres edificis dissenyats per l’arquitecte Frank Gehry. També són de titani les pròtesis de maluc que el meu fill, cirurgià traumatològic a Toledo, implanta a persones grans com la seva àvia, la filla de l’apotecari que fa gairebé un segle li portava les cremes a la senyora Emilia, que amb els anys va acabar convertint-se en la seva sogra.


[24/04] Detenció de membres de la «Banda Bonnot» - Afusellaments d'Sliven - Xerrada d'E. Armand - Conferència de Saladrigas - «El Parapeto» - Thuriault - Frumkin - Ingenieros - Le Meillour - Poncet - Gracia - Vidal - Arellano - Tortosa - Trubetsky - Séverine - Lozano - Pittalunga - Dettori - Borillo - Ramonet Xic\nefemerides | 24 Abril, 2019 13:05\nAnarcoefemèrides del 24 d'abril\nL'intent de detenció de Bonnot segons Le Petit Journal del 6 de maig de 1912\n- Detenció de membres de la «Banda Bonnot»: El 24 d'abril de 1912, a Ivry-sur-Seine (Illa de França, França), durant la recerca dels membres de la «Banda Bonnot», el sotsdirector número 2 de Seguretat Nacional, Louis Jouin, que està al càrrec de la investigació i que havia detingut durant el matí Élie Monier en un hotel del barri parisenc de Belleville, a més de vigilar l'anarquista Pierre Cardi, arriba a Ivry per escorcollar la botiga de saldos del simpatitzant llibertari Antoine Gauzy. Hi detingué Cardi, però quan els policies pujaren al pis sorprengueren Jules Bonnot que obrí foc ferint-ne dos: Jouin, que es desplomà mort, i l'inspector Colmar, que caigué greument ferit. Bonnot, ferit a la mà, es va fer el mort i l'altre inspector present ajudà el seu company ferit a baixar. Quan els agents retornaren al pis, Bonnot havia aconseguit passar a l'apartament veí i, saltant per una finestra, fugir a través de jardins i carrerons. Detingut, Gauzy podrà escapar pels pèls de ser linxat per la gentada. Una part dels 100.000 francs de recompensa per la captura de Bonnot serien més tard destinats a la vídua de Jouien.\nReunió d'obrers búlgars\n- Afusellament d'anarquistes búlgars: El 24 d'abril de 1923, a la carretera que uneix Jambol i Sliven (Jambol, Bulgària), els anarquistes Nicolai Dragnev, els germans Panayot i Ilia Kratounkov són afusellats pels militars sota el pretext de «temptativa de fuga». Són les darreres víctimes de la Tragèdia de Jambol (26 de març de 1923), quan l'exèrcit va disparar sobre una multitud d'obrers que sortien d'un míting anarquista; hi hagué una trentena de víctimes. Nicolai Dragnev, nascut a Jambol, va ser una de les figures més importants de l'anarquisme búlgar i molt acostat a Georges Sheitanov. Professor d'institut, era un propagandista i orador molt estimat per la població. El desembre de 1919 va ser empresonat per participar en la vaga general dels ferroviaris. No va participar en el míting del 26 de març de 1923, perquè estava en desacord amb certes estratègies de l'organització, i no es va amagar durant la repressió subsegüent, fet que el costarà la vida ja que va ser un dels primers detinguts pels militars.\nPamflet de la xerrada\n- Xerrada d'E. Armand: El 24 d'abril de 1932 se celebra a la Maison Commune de París (França) una xerrada de controvèrsia a càrrec d'Ernest Juin (E. Armand) sota el títol «Ce que veulent les individualistes») (Allò que volen els individualistes). L'acte, organitzat pel periòdic anarcoindividualista L'En Dehors, comptà per a la controvèrsia amb la participació dels anarquistes Robert Collino (Ixigrec), Pierre Perrin (Pierre Odéon) i Maurice Vandamme (Mauricius). E. Armand havia editat el 15 de gener d'aquell any, com a suplement al número 222-223 de L'En Dehors, el text d'aquesta xerrada.\nAnunci sobre la retransmissió de la conferència aparegut en el periòdic barceloní Solidaridad Obrera del 23 d'abril de 1937\n- Conferència de Saladrigas: El 24 d'abril de 1937 es radia a Barcelona (Catalunya) la conferència de Ramon Saladrigas Balbé, president dels «Dibuixants de la CNT», del Sindicat de l'Ensenyament i Professions Liberals de la Confederació Nacional del Treball (CNT) de Barcelona, «El artista delante la Revolución». Aquesta conferència, retransmesa per «EAJ-15. Ràdio Associació de Catalunya», inaugurava un cicle de conferències d'orientació per a acostar l'art i la revolució al poble.\nCapçalera d'El Parapeto\n- Surt El Parapeto: El 24 d'abril de 1937 surt a València (País Valencià) el primer número del periòdic anarcosindicalista El Parapeto. Semanario confederal del frente. Órgano del Comité Nacional – Secció de Defensa. CNT-AIT. Aquesta publicació setmanal, òrgan de la Confederació Nacional del Treball (CNT), s'edità en diversos colors (rosa, violeta, etc.). Trobem articles de Galo Díez, entre d'altres. Sortiren, almenys, 37 números, l'últim el 12 de febrer de 1938.\nJean-Baptiste Thuriault (1893)\n- Jean-Baptiste Thuriault: El 24 d'abril de 1853 neix a Chougny (Borgonya, França) el militant anarquista Jean-Baptiste Thuriault o Thuriau. En 1883 s'estableix com a ferrer de tall (taillandier) a Nevers i, després del seu matrimoni, a Cholet, a prop de Nevers. En 1886 marxarà a Fourchambault on serà un temps regidor municipal. De tornada a Cholet en 1889, treballa de marxant de ferro i té contractats sis obrers, però des de 1892 és assenyalat pel comissari especial com a lector d'escrits anarquistes i mantenia correspondència amb el periòdic anarquista marsellès L'Agitateur. Thuriault atraurà l'atenció de les autoritats que el consideraran aleshores com al «gran mestre de l'anarquia» a La Nièvre i la policia escorcollarà en diferents ocasions el seu domicili. En juny de 1893, se li embarguen a ca seva fulletons anarquistes, manuals de fabricació d'explosius, sis cartutxos de dinamita embolicats en un número de la revista anarquista Le Père Peinard, i correspondència amb el conegut anarquista Paul Bernard. Detingut, però sense proves fermes, és finalment alliberat. Passarà a treballar aleshores en una fàbrica d'eines al molí de Vesves amb el seu amic Paul Bernard. Jean-Baptiste Thuriault va morir el 9 de gener de 1924 a Givry (Borgonya, França). Dos dels seus germans també van ser assenyalats com a membres del moviment llibertari: Henry, qualificat com a «socialista possibilista», i Paul Octave, militant de la Confederació de Llenyataires i titllat d'«antic partidari de l'acció directa» anarquista.\n- Abraham Frumkin: El 24 d'abril de 1873 neix a Jerusalem (Palestina, Imperi Otomà; actualment pertany a Israel) el periodista, traductor i propagandista anarquista en llengua jiddisch Avrom Frumkim, més conegut com Abraham Frumkim i que va fer servir els pseudònims Albert i Aviv. Fill d'una família jueva intel·lectual i ortodoxa, sos pares es deien Israel Dov Frumkin, un dels patriarques del periodisme hebreu, i Mindel Bak (Mina Frumkin). Estudià en un héder tradicional, on aprengué les bases del judaisme i de l'hebreu, i amb un melammed (mestre) privat, que l'ensenyà el Talmud. En 1889 es graduà a l'escola Lemel i després de dedicar-se un temps al periodisme (Havatzelet, editat per son pare; Hamelitz; Hatzfirah, etc.) i de fer de professor d'àrab a l'escola d'Israel Belkind de Jaffa (Palestina), en 1890 s'instal·là a Constantinoble (Imperi Otomà), on començà a estudiar turc i dret, però hagué d'abandonar la carrera per manca de diners. En 1890 fundà la societat «Dorshei Leshon Zion» (Amics de la Llengua de Sió), de la qual va ser secretari, i que en 1892 obrí una escola hebraica i una biblioteca. En aquesta època aprengué el judeocastellà dels sefardites. En 1893 emigrà a Nova York (Nova York, EUA) i entrà en contacte amb el pensament anarquista en el cercles jueus de l'emigració. En 1894 retornà a Constantinoble carregat de llibres i de propaganda anarquistes. Va fer amistat amb els anarquistes russos exiliats Moses Schapiro i sa companya Nastia, on el seu domicili era lloc de trobada de joves activistes. Creà, amb Moses Schapiro i el doctor Ben Zion, un petit grup anarquista. Amb Moses Schapiro viatjà a París (França) i a Londres (Anglaterra), arreplegant literatura anarquista (Élisée Reclus, Piotr Kropotkin, Errico Malatesta, etc.) i contactes. A Londres es relacionà amb el cercle editor (Freeman, Lenoble, Ossip, Rudolf Rocker, Lazar Sabelinsky, Wolf Wess, etc.) de la revista anarquista en jiddisch Der Arbeter Fraynd (1885-1914), que envià a la comunitat jueva de Constantinoble, i en la qual va col·laborar. De bell nou a Constantinoble, l'abril de 1896 s'instal·là a Londres, on va fer especial amistat amb l'intel·lectual anarquista Rudolf Rocker i s'encarregà de l'edició de Der Arbeter Fraynd. Obrí amb Moses Schapiro una impremta i llibreria on s'estampaven llibres en jiddisch. En 1897 Moses Schapiro retornà a Constantinoble i li deixà la impremta, on edità 11 números del periòdic Der Propagandist. Durant la tardor de 1898, després d'un temps a Liverpool (Merseyside, North West England, Anglaterra) i a Leeds (Yorkshire, Anglaterra), passà a París, on restà un any, com a corresponsal teatral del periòdic rus Fraynd. El febrer de 1899 retornà als EUA. Entre 1902 i 1904 edità el diari Die Iddishe Welt. A més de publicar una biografia de Baal Shem-Tov en 1903, realitzà nombroses traduccions al jiddisch d'obres d'autors clàssics i d'escriptors anarquistes (Leonid Andréiev, Alexander Berkman, Georg Büchner, Georges Étiévant, Aharon Fridman, Maksim Gorki, Knut Hamsun, Gerhart Hauptmann, Henrik Ibsen, Piotr Kropotkin, John Henry Mackay, Maurice Maeterlinck, Louise Michel, Octave Mirbeau, Multatuli, Élisée Reclus, Rudolf Rocker, Sergei Stepniak, Robert Louis Stevenson, Anton Txékhov, Oscar Wilde, Israel Zangwill, etc.). Durant anys publicà articles sobre Turquia i Palestina en el periòdic novaiorquès en jiddisch Forward. En els seus últims anys edità el periòdic Tag, on va escriure sobretot crítica teatral. Estava casat amb Sarah Bloch. Abraham Frumkin va morir, després d'una llarga malaltia, el 29 d'abril de 1940 en un hospital de Seagate (Coney Island, Bookly, Nova York, Nova York, EUA), població on residia, i va ser enterrat l'1 de maig al cementiri de Mount Carmel de Glendale, al barri novaiorquès de Queens. Pòstumament, aquell mateix 1940, s'editaren les seves memòries en jiddisch sota el títol In friling fun Yidishn sotsializm. Zikhroynes fun a zhurnalis (La primavera del socialisme jueu. Memòries d'un periodista).\nAbraham Frumkin (1873-1940)\n- José Ingenieros: El 24 d'abril de 1877 neix a Palerm (Sicília) el metge, psicòleg, psiquiatra, criminòleg, apotecari, assagista, filòsof, professor i escriptor socialista i després anarquista Giuseppe Ingegnieri, més conegut com José Ingenieros. Sos pares, Salvatore Ingegnieri i Mariana Tagliavía, vivien de manera força modesta i emigraren primer a Montevideo (Uruguai) i després a l'Argentina quan son fill tenia poc temps. Va fer els estudis primaris a l'Institut Nacional de Buenos Aires. Son pare, que era un periodista que milità en la I Internacional, amic de Garibaldi, Mazzini i Malatesta, tenia una biblioteca i l'incità des de molt prest a la lectura i a l'escriptura. Quan encara era un infant, treballà com a corrector de proves en una impremta i traduint al castellà altres llengües (italià, francès, anglès, etc.). En 1888 es matriculà per al batxillerat al Col·legi Nacional de Buenos Aires, que dirigia Amancio Alcorta. Un cop acabats els estudis secundaris, i després d'encapçalar una vaga estudiantil, en 1892 fundà el periòdic La Reforma. En 1893 començà els estudis mèdics a la Facultat de Medicina de la Universitat de Buenos Aires. En aquests anys universitaris entra en contacte amb els cercles literaris (Rubén Darío, Leopoldo Lugones, etc.) i obrers de la capital argentina. Interessat per les protestes proletàries de l'època, fou un dels fundadors del Centre Socialista Obrer i Universitari, que en 1894 donà lloc a la creació, amb el suport d'altres companys (Juan Bautista Justo, Enrique Dickman, Roberto Payró, Nicolás Repetto, Lugones, etc.), al Partit Socialista Obrer Internacional (PSOI) --que amb el temps esdevindrà Partit Socialista Obrer Argentí (PSOA)--, del qual fou nomenat secretari, però en 1902 va ser amonestat per anar vestit en una manifestació obrera amb levita i copalta i presentà la seva dimissió. En 1895 publicà el fullet ¿Qué es el socialismo? En 1897 es llicencià en farmàcia. També en 1897 fundà, amb Lugones, La Montaña. Periódico socialista revolucionario, que durà fins l'1 de juny d'aquell any quan, després de publicar 12 números, fou suprimit arran d'un judici sobre un article. En aquesta època participà en el cercle ocultista literari «La Syringa», amb Darío, Ojeda, Doello, Pardo, Lugones, Freyre, Nirenstein i altres, i col·laborà en la Revista Atlántida. En 1898 publicà els fullets La mentira política i La jornada de trabajo. En 1900 es llicencià en medicina, amb la tesi darwinista Simulación en la lucha por la vida. Amb el suport de Franciso de Veyga i de José María Ramos Mejía, que havien estat professors seus a la facultat, aconseguí càrrecs en diverses administracions públiques. Entre 1902 i 1913 dirigí la revista Archivos de Psiquiatría y Criminología i es va fer càrrec de l'Institut de Criminologia de la Penitenciaria Nacional de Buenos Aires. En 1903 l'Acadèmia Nacional de Medicina el va premiar per la seva obra Simulación de la locura, continuació de l'estudi anterior, i va ser nomenat cap de la Clínica de Malalties Nervioses de la Facultat de Medicina de la Universitat de Buenos Aires. En 1903 també va ser designat per la Municipalitat de la Ciutat de Buenos Aires com a comissionat per a l'estudi de les condicions higièniques i socials dels obrers i marginats i formular un projecte de legislació laboral. En 1904 guanyà la càtedra de Psicologia Experimental de la Facultat de Filosofia i Lletres. També treballà en la Càtedra de Neurologia, a càrrec de Ramos Mejía, i en el Servei d'Observació d'Alienats de la Policia de la ciutat de Buenos Aires, del qual va ser nomenat director. A més d'aquesta feina científica, impartí conferències a diferents universitats europees i amplià estudis en diverses universitats (París, Ginebra, Lausana i Heidelberg). En 1905 participà a Roma en el V Congrés Mundial de Psicologia i entre el 30 d'abril de 1905 i octubre de 1906 envià les seves cròniques europees que van ser publicades en el diari La Nación de Buenos Aires. En 1907 s'edità Criminología, primer tractat del tema publicat al continent. En 1908 guanyà la càtedra de Psicologia Experimental de la Facultat de Filosofia i Lletres de la Universitat de Buenos Aires i aquest mateix any fundà la Societat de Psicologia. Entre 1909 i 1910 fou president de l'Associació Mèdica Argentina i fou el delegat argentí en el Congrés Científic Internacional de Buenos Aires. En 1910 dictà un curs sobre Psicologia del Caràcter en la Càtedra de Psicologia de la Facultat de Filosofia i Lletres. Dirigí el periòdic bimestral Seminario de Filosofía. En 1913 publicà el seu llibre més conegut, El hombre mediocre, on atacà durament el president de la República Argentina Roque Sáenz Peña. En 1914 es casà amb la suïssa Eva Rutenberg, amb qui tingué quatre infants (Delia, Amalia, Julio i Cecilia). En 1918, durant la Reforma Universitària i amb el suport del moviment estudiantil, que el batejà com el «Mestre de la Joventuts d'Amèrica Llatina», va ser nomenat vicedegà de la Facultat de Filosofia i Lletres. En aquests anys defensà la Revolució russa, fet que fou durament criticat des de diversos sectors socials i intel·lectuals. En 1919, després d'acceptar entrevistar-se amb el president Hipólito Yrigoyen per intercanviar opinions sobre la crisi sociopolítica argentina, renuncià a totes els seus càrrecs docents i en 1920 es lliurà a la lluita política, fent costar el grup progressista «Claridad». Gràcies a les influències de l'advocat i criminòleg anarquista Pietro Gori, abandonà les positures marxistes, començà a col·laborar en la premsa llibertària i es declarà obertament anarquista. En 1920 proposà la formació de la Unió Llatinoamericana, organisme de lluita antiimperialista i de la qual redactà l'Acta Fundacional. En 1925, pocs mesos abans de la seva mort, creà el periòdic mensual antiimperialista Renovación, on signà articles sota els pseudònims Julio Barreda Lynch i Raúl H. Cisneros. Entre les seves obres podem destacar Dos ensayos de psiquiatría criminal (1900), La psicopatología en el arte (1902), La simulación en la lucha por la vida (1902), Simulación de la locura (1903), Los accidentes históricos (1904), Histeria y sugestión (1904), Rehabilitación de alienados (1904), Nuova classificacione del delinquente (1905), La legislation du travail (1906), La pathologie du langage musical (1906), Crónicas de viaje (1906), La locura en la Argentina (1907), Al margen de la ciencia. Crónicas de viaje (1905-1906) (1908), Histeria y sugestión (1908), La evolución sociológica (1910 i 1913), Principios de psicología (1911), Principios de psicología genética (1911), Psicogemia (1912), El hombre mediocre (1913), Tratado de criminología clínica (1913), Hacia una moral sin dogmas (1917), Ciencia y filosofía (1917), Sociología argentina (1918), Proposiciones relativas al porvenir de la filosofía (1918), Evolución de las ideas argentinas (1918-1920), Las doctrinas de Ameghino (1919), Los tiempos nuevos (1921), Emilio Boutroux y la filosofía francesa (1922), La cultura filosófica en España (1922), Las fuerzas morales (1925, pòstuma), Tratado del amor (1940, pòstuma), La universidad del porvenir y otros escritos sobre filosofía, educación y cultura (1956, pòstuma), etc. Rebé més de vint títols honorífics d'acadèmies i d'institucions científiques internacionals, inclòs el grau de professor honorari de Medicina Legal de la Universitat de Madrid. José Ingenieros va morir el 31 d'octubre de 1925 a Buenos Aires (Argentina) arran d'una meningitis la qual es negà a tractar mèdicament i que el portà ràpidament a la tomba. Entre 1930 i 1940 es publicaren a Buenos Aires en 24 toms les seves Obras completas, a càrrec d'Aníbal Ponce. L'1 de juliol de 1935 es creà a Buenos Aires la «Biblioteca Popular José Ingenieros», entitat creada per a la difusió del pensament llibertari que encara perdura; també existeixen centres culturals i col·legis que porten el seu nom.\nRedacció de Le Libertaire\n- Pierre Le Meillour: El 24 d'abril de 1884 neix a Ar Mor-Bihan (Bretanya) l'obrer i militant anarquista Pierre Le Meillour. Antimilitarista convençut, col·labora ben aviat amb Le Libertaire. Inscrit en els fitxers de la policia secreta amb el «Carnet B» dels antimilitaristes, és detingut el 20 de juny de 1917 per haver publicat un número clandestí de Le Libertaire de caire antibel·licista --li'n van requisar al seu domicili 10.000 exemplars-- i serà condemnat, alguns mesos més tard, a mig any de presó. Com a bon orador que era, va ser triat com a delegat en tots els congressos anarquistes que van tenir lloc entre 1920 i 1927. Durant la Segona Guerra Mundial, va fer costat el pacifista llibertari Louis Lecoin i va participar activament en Solidaritat Internacional Antifeixista (SIA). Pierre Le Meillour va morir el 24 d'agost de 1954 a Sartrouville (Illa de França, França).\nNotícia sobre la mort d'Adrien Poncent apareguda en el diari parisenc Le Rappel del 16 de gener de 1924\n- Adrien Poncet: El 24 d'abril de 1884 neix a Brest (Bro Leon, Bretanya) l'anarquista Adrien Georges Eugène Poncet, conegut com Lévêque i Gros Plombier. Quan tenia tres anys quedà orfe de pare, mestre mecànic, i va ser surat per sa mare tota sola amb quatre infants. Es guanyava la vida fent de lampista plomer i d'aquí el seu malnom Gros Plombier. A començament de la dècada dels deu era membre de l'anomenat «Grup d'Acció». Quan la Gran Guerra va ser mobilitzat en el I Batalló de Caçadors d'Infanteria, però no trigà a desertar i el novembre de 1915 va ser declarat «insubmís». Apressat, va ser jutjat en consell de guerra i se li va proposar lluitar al front en primera línia per a «redimir les seves faltes», proposta que va ser rebutjada, fet pel qual va ser condemnat a cinc anys de treballs públics, inscrit en el « Carnet B» dels antimilitaristes i enviat als batallons disciplinaris africans («Bat' d'Af»). Aconseguí evadir-se i des d'un port de la costa africana s'embarcà clandestinament en un veler espanyol i pogué desembarcar a Cadis (Andalusia, Espanya). Creuà tota la Península a peu i a Irun (Guipúscoa, País Basc) travessà el Bidasoa nadant fins arribar a la part francesa. S'instal·là a París sota una falsa identitat i reprengué la seva militància. Després de l'armistici, participà activament en la campanya a favor de l'amnistia per a tots els presos. Membre de la Federació Anarquista del Sena (FAS), a finals de 1923 va ser nomenat membre del Comitè d'Iniciativa de la Unió Anarquista (UA). Interpretava la cançó Nos maîtres sont nos bourreaux i participà en totes les campanyes portada a terme pel moviment llibertari, especialment a favor d'Émile Cottin, de Nicola Sacco i Bartolomeo Vanzetti, de Nestor Makhno i de Lluís Nicolau Fort i Pere Mateu Cusidó. L'11 de gener de 1924 Adrien Poncet assistí a un míting comunista a la Casa dels Sindicats de la Unió de Sindicats del Sena de la Confederació General del Treball Unitària (CGTU), al carrer de la Grange-aux-Belles de París (França), en el curs de la qual, en un enfrontament entre anarquistes i comunistes, va ser assassinat d'un tret, juntament amb l'ajustador mecànic i sindicalista Nicolas Clos (Gros Morin). També resultaren ferits de bala els anarcosindicalistes Jean-Sellenet Boudoux, Roger Gourière, Michel i Philogone Pécastaing. El periòdic Le Libertaire titulà la notícia com «L'horrible crime bolchéviste» i va fer una crida a manifestar la repulsa durant el seu enterrament, organitzat pel Sindicat Únic de la Construcció i celebrat el 18 de gener de 1924 al cementiri d'Ivry-sur-Seine (Illa de França, França), i en el qual assistirien unes quatre-mil persones. El Sindicat Únic del Metall, de tendència comunista, organitzà l'enterrament de Nicolas Clos, encara que no estigués clar que militava en aquest moviment.\nNecrològica de Rafael Gracia Pérez apareguda en el periòdic parisenc Le Combat Syndicaliste del 25 de setembre de 1969\n- Rafael Gracia Pérez: El 24 d'abril de 1903 neix a Andorra (Terol, Aragó, Espanya) l'anarcosindicalista Rafael Gracia Pérez. Sos pares es deien Sebastián Gracia i Manuela Pérez. Emigrà a Barcelona (Catalunya), on milità en el Sindicat dels Transports de la Confederació Nacional del Treball (CNT). Durant la Revolució fou responsable de la CNT d'Andorra, on treballà de pagès. Amb el triomf franquista passà a França i durant l'ocupació participà en la Resistència. Després de la II Guerra Mundial milità en la Federació Local de la CNT de Roanne. En els últims anys de sa vida treballà en una calceteria. Rafael Gracia Pérez va morir el 17 de juny de 1969 al Centre Hospitalari General de Roanne (Roine-Alps, França) i fou enterrat civilment.\nGeorges Vidal (ca. 1923)\n- Georges Vidal: El 24 d'abril de 1903 neix a Guérigny (Borgonya, França) el poeta, periodista, escriptor i militant anarquista Georges Vidal. De ben jovenet s'integrà en el moviment llibertari i en el món de la poesia, fortament influenciat per Verlaine, Samain, Guérin i Laforgue, entre d'altres. Estudià a Grenoble, després d'haver estat expulsat de diversos instituts d'Ais de Provença i de Marsella per propaganda anarquista. Entre els 12 i els 15 anys va escriure moltes poesies, però en cremà gairebé totes. Quan tenia 15 anys publicà una petita plagueta amb versos (Quelques rimes). Viatjà molt arreu de França (Marsella, Ais, Toló, Lió, Dijon, Briançon, les Vosges, etc.). Col·laborà en diferents publicacions, com ara L'Essor, Primaires, La Criée, La République des Alpes, etc. Amb altres companys, fundà a Marsella el periòdic anarquista Terre Libre. El 16 de novembre de 1922 va ser condemnat a Marsella a dos mesos de presó i a 100 francs de multa per haver publicat un poema en Terre Libre i Le Libertaire. Dies després, el 24 de novembre, va ser condemnat a París a tres mesos de presó i a 200 francs de multa pel mateix delicte i tancat a la presó parisenca de la Petite Roquette. Per reclamar l'estatut de pres polític, engegà una vaga de fam i una campanya solidària es desencadenà en la premsa obrera (L'Oeuvre, L'Humanité, L'Ère Nouvelle, etc.) obtenint el que demanava. Després fou traslladat a la presó d'Ais de Provença, on va escriure el poemari Devant la vie.... Un cop lliure va ser nomenat secretari i administrador de Le Libertaire. El novembre de 1923 es va veure implicat en l'«Afer Philippe Daudet». En aquesta època publicà assaigs d'estètica en Art et Action. En 1925 publicà el poemari La halte. En 1926 edità, amb el seu gran amic André Colomer, Dix-huit ans de bagne, de Jacob Law; i l'abril d'aquest any publicà Jules le Bienheureux, amb dibuixos de Germain Delatousche. En 1926 s'exilià a Costa Rica i s'establí a Puriscal (San José, Costa Rica); havia triat aquest país després de llegir les descripcions paisatgístiques que Pedro Pratt havia publicat en L'En Dehors. A Costa Rica recollí molts de temes que després desenvoluparia en les seves narracions. En 1928 retornà a França, on es guanyà la vida com a corrector d'impremta i començà a escriure novel·les policíaques i d'aventura i guions cinematogràfics que signà amb diversos pseudònims (Georges de Guérigny, Jorge Jimenez, Jorge El Macho, Edward G. Georgie, Georgie Val, Georges-Marie Valentin, etc.). En 1930 publicà Aventure. Poèmes. Entre les seves obres polítiques podem destacar Comment mourut Philippe Daudet (1924), Han Ryner. L'homme et l'oeuvre (1924), Commentaires. 1re série (1923-1924) (1925), Six-fours. Bourgade provençale (1925), etc. El juliol de 1964 va ser internat a l'hospital parisenc de Beajon per un càncer gàstric. Georges Vidal va morir el 13 de novembre de 1964 a París (França).\nNecrològica d'Antonio Arellano Cortí apareguda en el periòdic tolosà Espoir del 6 d'abril de 1980\n- Antonio Arellano Cortí: El 24 d'abril de 1909 neix a Fraga (Baix Cinca, Franja de Ponent) l'anarcosindicalista Antonio Arellano Cortí –el segon llinatge també citat erròniament Curtí–, conegut com Lujo. Sos pares es deien Joaquín Arellano i Agustina Cortí. Pagès, ja militava en el moviment llibertari durant la dictadura de Primo de Rivera. Fou un dels fundadors de la Societat Cultural «La Aurora», que entre altres activitats feia cursos d'alfabetització dels obrers i pagesos, i un dels organitzadors de la Confederació Nacional del Treball (CNT) local després de la caiguda de la dictadura. L'octubre de 1934, després de la detenció de José Alberola Navarro, s'encarregà de l'Escola Racionalista fundada per aquest. Quan del cop militar feixista de juliol de 1936, formà part del Comitè Revolucionari i va ser nomenat per la CNT membre del Consell Municipal de Fraga, participant activament en les col·lectivitats agrícoles locals. Enviat a una missió a Lleida (Segrià, Catalunya), va ser detingut per la reacció estalinista, portat al camp d'aviació de Lleida, torturat i objecte d'un simulacre d'afusellament. Un cop lliure, abandonà Fraga i a Catalunya s'integrà en la 26 Divisió (antiga «Columna Durruti») de l'Exèrcit Popular de la II República espanyola, on va romandre fins al final de la guerra. Passà a França i va ser internat al camp de concentració d'Agde. Posteriorment va ser integrat en una Companyia de Treballadors Estrangers (CTE) per a fer feina a les fortificacions, però durant la primavera de 1940 pogué fugir de l'ocupació nazi. Detingut pels alemanys durant un pas per la línia de demarcació, aconseguí fugir i pogué arribar a la zona de Bordeus (Aquitània, Occitània). Amb el suport d'un grup de francesos, pogué treballar la terra a Agen (Aquitània, Occitània). Després de la II Guerra Mundial, s'instal·là com a obrer agrícola amb la família Moga a Agen, on va romandre uns 35 anys, militant en la Federació Local de la CNT. Malalt, després de més de dos mesos hospitalitzat, Antonio Arellano Cortí va morir el 10 d'octubre de 1979 a l'Hospital Purpan de Tolosa (Llenguadoc, Occitània) i fou enterrat al cementiri d'Agen. Son germà José Arellano Cortí també va ser un destacat militant llibertari.\nNecrològica d'Eliseo Tortosa Lorente apareguda en el periòdic tolosà Espoir del 7 de desembre de 1969\n- Eliseo Tortosa Lorente: El 24 d'abril –el certificat de naixement cita el 24 d'abril i el certificat de defunció el 25 d'abril– de 1914 neix a Ojos Negros (Terol, Aragó, Espanya) –algunes fonts citen erròniament l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès, Catalunya)– l'anarcosindicalista Eliseo Tortosa Lorente. Sos pares es deien Eliseo Tortosa Perucho i Pilar Gresencia Lorente Garcia. Milità en el Sindicat de la Construcció de la Confederació Nacional del Treball (CNT) de l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès, Catalunya) i en 1939, amb el triomf franquista, passà a França. Després de la II Guerra Mundial treballà de paleta i milità en la Federació Local de Nantes de la CNT. El 24 d'agost de 1957, amb Joan Canals, quan tornaven amb moto del VIII Ple Intercontinental de Nuclis Confederals, que s'havia celebrat entre el 18 i el 23 d'agost a Tolosa (Llenguadoc, Occitània), van ser atropellats per un cotxe a Sent Laurenç de Puisarn (Aquitània, Occitània); Joan Canals morí en l'accident i ell resultà amb les dues cames fracturades. Eliseo Tortosa Lorente va morir el 22 de setembre de 1969 a Nantes (País del Loira, França).\nSéverine per Louis Welden Hawkins\n- Séverine: El 24 d'abril de 1929 mor a Pierrefonds (Picardia, França) la periodista llibertària, feminista i militant de la Lliga dels Drets de l'Home Caroline Rémy, més coneguda sota el nom de Séverine. Havia nascut el 27 d'abril de 1855 a París (França) en una família de la petita burgesia i son pare era funcionari de la Prefectura de Policia. Es casarà als 17 anys amb el seu primer marit (Montrobert) i tindrà un fill; més tard, ja divorciada, es guanyarà la vida tocant en un teatre i fent d'apuntadora. Als 23 anys es casarà de bell nou, aquest pic amb l'acabalat metge suís Adrien Guebhard, i tindrà un altre fill (Roland). En 1879 trobarà Jules Vallès a Brussel·les, de qui serà secretària; aquest encontre canviarà el curs de sa vida. Convidada a participar en l'aparició de Le Cri du Peuple i en les seves activitats literàries, se li confiarà la direcció del periòdic (14 de febrer de 1885) abans de la mort de l'escriptor. Filla espiritual de Vallès, Séverine mantindrà el diari obert a totes les tendències del socialisme, amb el suport financer del doctor Guebhard, però el seu esperit llibertari es veurà enfrontat al marxisme de Jules Guesde i acabarà deixant el periòdic en 1888, sense deixar de denunciar en altres publicacions les injustícies socials. Va mantenir un afer amorós amb el periodista de L'Écho de Paris Georges de Labruyère i va conviure amb ell entre 1885 i 1920, quan aquest va morir, reprenent Séverine la vida comuna amb el seu segon marit, fins que aquest morí en 1924. El seu rebuig general a tota mena de sectarisme la portarà a alguns errors de judici respecte al boulangisme, però quan es desencadena l'afer Dreyfus, defensarà el militar enèrgicament. En 1897 escriurà les cròniques llibertàries, sota el nom d'Arthur Vingtras, en La Fronde, primer periòdic feminista i dirigit exclusivament per dones, editat per Marguerite Durant amb qui estarà molt lligada. En 1914, sempre pacifista, condemnarà la «unió sagrada» militarista. Entusiasmada per la Revolució russa de 1917, s'adherirà primer en el Partit socialista (1918) i més tard en el Partit comunista (1921), i col·laborarà en L'Humanité (1920-1921), però l'abandonà dos anys més tard, comminada a triar entre el Partit i la Lliga dels Drets Humans que havia contribuït a crear. Séverine defensarà sempre els anarquistes --ja sigui Germaine Berton, Clément Duval, Auguste Vaillant, Ascaso, Durruti o Jover-- i participarà en juliol de 1927 en un míting per intentar salvar Sacco i Vanzetti. Uns mesos abans, el 15 d'abril, havia signat, amb Alain, Lucien Descaves, Louis Guilloux, Henri Poulaille, Jules Romains i altres, la petició apareguda en la revista Europa contra la Llei d'organització general de la nació per a temps de guerra, que abrogava per la independència intel·lectual i per la llibertat d'opinió. A més de milers d'articles en la premsa, és autora de nombroses obres, com ara Pages rouges (1893), Notes d'une frondeuse (1894), Pages mystiques (1895), En Marche (1896), Affaire Dreyfus (1900), La toute-puissance de la bonté (1900), Sac à tout (1903), À Sainte-Hélène, pièce en 2 actes (1904), Line (1855-1867) (1921), Impressions d'audience (pòstumament, 1999), etc.\n- Manuel Lozano Guillén: El 24 d'abril de 1945 és afusellat a Saragossa (Aragó, Espanya) l'anarquista i anarcosindicalista Manuel Lozano Guillén, conegut com Rondeño i que també va fer servir el pseudònim d'Antonio Ferrer Castillo. Havia nascut el 26 de febrer de 1904 a Bellver de Cinca (Osca, Aragó, Espanya). Fill d'una família pagesa humil, quan era jove emigrà a Catalunya, on treballà en diversos oficis, sobretot de peó. Entrà a formar part de la Confederació Nacional del Treball (CNT) i de diversos grups anarquistes; tingué problemes amb la policia i durant la dictadura de Primo de Rivera fugí a Occitània, on milità en el moviment anarquista. En 1931, retornà a la Península poc abans de la proclamació de la II República espanyola. A Bellver de Cinca s'establí com a jornaler conrant un hort familiar. Establí contactes amb militants anarquistes d'Albalat de Cinca, com ara Félix Carrasquer Launed, i seguint l'exemple d'aquest, creà una agrupació cultural al seu poble. Fou el primer secretari del Sindicat Únic de Bellver de Cinca de la CNT i membre del Comitè Comarcal del Cinca, el qual presidí en substitució de Félix Carrasquer. Membre de la Federació Anarquista Ibèrica (FAI), participà activament en els moviments insurreccionals de gener de 1932 i de desembre de 1933, fets pels quals va ser perseguit. El 20 de desembre de 1933 va ser detingut, amb altres companys, a Barcelona, sota el nom d'Antonio Ferrer Castillo, acusat d'haver participat en la passada insurrecció. Arran de l'aixecament feixista de juliol de 1936 adquirí un gran prestigi i passà a ocupar importants funcions orgàniques: encarregat del Comitè Revolucionari i de les col·lectivitats del Bellver del Cinca, delegat de la Comarcal del Cinca al Ple Regional d'Aragó d'agost de 1936, etc. El 22 d'agost de 1936 coordinà, amb José Alberola Navarro i Justo Val Franco, l'assemblea d'Albalat de Cinca on es debaté sobre «el mitjà o manera d'estructurar una nova economia natural i proletària» i on van ser representats els 21 pobles de la comarca del Cinca. Més tard, s'enrolà en la 14 Centúria («Centúria Ayerbe-La Peña») de la «Columna Roja i Negra» (121 Brigada Mixta). Quan els enfrontaments de maig de 1937 amb la reacció estalinista, amb el suport de Miguel García Vivancos, marxà cap a Barcelona amb Máximo Franco Cavero, cap de la 127 Brigada Mixta, i una cinquantena de companys, però Gregorio Jover, cap de la 28 Divisió Confederal «Francisco Ascaso» els va detenir a Binèfar i els va fer reconsiderar la seva postura. Després de la militarització de les milícies, el juny de 1937 va ser nomenat comissari de la 127 Brigada Mixta de la 28 Divisió. En aquesta unitat lluità la resta de la guerra, a Aragó, País Valencià i Extremadura. A resultes dels combats al front de Terol (Castelfrío, Sedrilles, Sarrión) entre abril i maig de 1938, va ser condecorat al valor amb tota la divisió per haver evitat la caiguda de València amb la seva defensa i resistència. El març de 1939 participa a Madrid, al costat de la Junta de Defensa del coronel Segismundo Casado, en els enfrontaments contra les tropes del Govern estalinista de Juan Negrín López. Al final de la guerra va ser detingut per les tropes franquistes al port d'Alacant i fou tancat al camp de concentració d'Albatera i posteriorment a Oriola i Barbastre. Jutjat, va se condemnat a 20 anys de presó que purgà a les presons d'Osca –el maig de 1940 un escamot del grup guerriller anarquista encapçalat per Francisco Ponzán Vidal intentà alliberar-lo d'allà sense èxit–, de Santoña i de Madrid. Jutjat de bell nou, va ser condemnat a mort. En aquesta conjuntura, les autoritats franquistes li van proposar que acceptés un càrrec en els seus sindicats, proposta que fou rebutjada. Manuel Lozano Guillén va ser afusellat el 24 d'abril de 1945 –altres fonts citen el 29 d'abril i l'1 de maig– a la tàpia del cementiri de Torrero de Saragossa (Aragó, Espanya). En 2011 Germán Ferrer Marzola edità a Badalona (Barcelonès, Catalunya) el llibre Memorias de un fusilado anarcosindicalista. Apuntes incompletos de la vida de Manuel Lozano Guillén escritos en la cárcel de las Capuchinas (Barbastro, 1941).\n- Antonio Pittalunga: El 24 d'abril de 1945 cau abatut al barri de Nervi de Gènova (Ligúria, Itàlia) el partisà anarquista Antonio Pittalunga, també citat Pittaluga, i que va fer servir els pseudònims Tugnin i Peter. Havia nascut el 12 de setembre de 1912 al barri de Nervi de Gènova (Ligúria, Itàlia). Sos pares es deien Emanuele Pittalunga, fuster, i Luigia. Obligat per son pare, deixà els estudis i es posà a treballar com a obrer fuster. S'ocupà d'activitats culturals, especialment teatrals, i adquirí una sòlida cultura autodidacta. Quan la caiguda del feixisme la tardor de 1943, entrà en contacte amb militants anarquistes genovesos, especialment amb Sardini, Barazzoni, Cianchi, Grassini, Turcinovich, Raspi i Dettori, que estaven organitzant escamots partisans. Amb Sardini i Barozzi organitzà el 8 de setembre de 1943 el Destacament Autònom Llibertari del Llevant, que operà a la vall del Nervi en coordinació amb la Brigada Partisana «Crosa» de l'Squadre d'Azione Patriotica (SAP, Esquadra d'Acció Patriòtica). En 1944 fou responsable llibertari dels enllaços amb els SAP. En aquesta època col·laborà en el butlletí llibertari mecanografiat clandestí Il Seme. Durant els combats per l'Alliberament, entre altres accions, participà amb el seu destacament en l'ocupació dels dipòsits de provisions de la Divisió Alpina «Monterosa» i en la distribució de queviures a la població. Durant la matinada del 24 d'abril de 1945 el seu destacament participà a Nervi en l'assalt a l'Hotel Eden on estaven atrinxerades les tropes alemanyes i Antonio Pittalunga va caure mort d'un tret en el curs d'aquesta acció. Una plaça del barri de Nervi genovès porta el seu nom.


Blog Applus ITV > Notícies > Els nous senyals viaris per a evitar contagis a les ciutats post-covid\n12 Juny, 2020 @applus\n12 Juny, 2020 In Notícies\nEl coronavirus ha deixat petjada en tots nosaltres i sobretot en els nostres costums i manera de viure. Amb el pas del temps es definirà finalment si volem reprendre les maneres anteriors a la pandèmia o si preferim conservar les mesures post-covid que hem incorporat en les últimes setmanes. Sens dubte, un dels àmbits que més ha canviat és el de la mobilitat a causa de la restricció de desplaçaments de la població. Afortunadament, ha tingut un impacte positiu en el món, aconseguint rebaixar significativament el nivell de contaminació interurbana, una millora que les grans ciutats voldrien conservar.\nAmb aquest objectiu, són diverses les ciutats d’Espanya que estan reorganitzant el tràfic, cedint bastants espais als vianants, ciclistes i usuaris de patinets. Tots coincidim que volem una mobilitat més sostenible, mantenint sempre el distanciament social fins que sigui necessari per a evitar contagis.\nEn moltes ciutats trobarem senyalitzacions viàries i altres solucions que estan ajudant a minimitzar el risc de contagi entre aquells que passegen per la ciutat.\nPer a què serveixen aquests senyals viaris?\nLocalitats com Còrdova, Granada, Màlaga o Mataró han optat per regular els desplaçaments dels vianants amb marques a la calçada que indiquen el sentit que han de portar de circulació. També hi ha senyalitzacions que indiquen els recorreguts de pas perquè la gent no es creui i es respectin les mesures de seguretat.\nQuines altres mesures s’han pres?\nD’altra banda també s’ha incrementat el temps per a travessar el carrer en punts amb semàfors perquè en els encreuaments més transcorreguts no hi hagi aglomeracions de gent. A més, s’han peatonitzat grans vies de diferents zones molt transitades per a facilitar els passeigs i l’esport dels ciutadans. Així mateix, localitats com Pamplona, Còrdova, Avilés o Villava també han decidit tancar al trànsit rodat dels seus carrers.\nUna altra novetat de les ciutats post-Covid la trobem a Mataró, on s’han reemplaçat part de els semàfors d’activació manual per altres automàtics. En els pocs que s’han mantingut, s’ha canviat el botó per un més gran que es pot prémer amb el colze. D’aquesta manera s’evita manipular-los amb el dit, la qual cosa redueix el risc de contagis. A més, ha pintat en el paviment de les voreres pictogrames que demanen als vianants caminar sempre per la dreta i evitar així creuar-se amb persones que caminin en sentit contrari. La mesura és especialment important en carrers amb voreres estretes, on és difícil mantenir la distància de seguretat.\nRaúl 7 mesos ago\nUna fotografía ilustrativa hubiese sido… correcto.


Llagostera Ràdio - L'Ajuntament de Cruïlles i entitats ecologistes critiquen que la Generalitat buidi "a mitges" l'abocador de Vacamorta\nL'Ajuntament de Cruïlles i entitats ecologistes critiquen que la Generalitat buidi "a mitges" l'abocador de Vacamorta\nEl paratge de Vacamorta, on s'hi han arribat a abocar fins a 2,2 milions de tones de deixalles. / Foto: Xavier Pi (ACN)\nArticle Anterior Girona impulsarà 87 mesures per fomentar hàbits saludables i millorar la qualitat de vida dels ciutadans\nSegüent Article Llagostera recupera un tram de la muralla del Castell amb l’enderroc d’una casa\nL'Ajuntament de Cruïlles i les entitats ecologistes carreguen contra la Generalitat per buidar "a mitges" l'abocador de Vacamorta. Consideren que és una "presa de pèl" i diuen que "seguiran lluitant" fins que es retirin tots els residus.\nDes del Centre Ecologista i Projectes Alternatius i la Plataforma Alternativa a l'Abocador de Cruïlles recorden que hi ha un "alt risc" de contaminació dels aqüífers i exigeixen a la Generalitat que "vetlli per la salut dels veïns afectats per l'abocador".\nEn un comunicat consideren que "ningú entén" que la Generalitat "escatimi en recursos" per sanejar l'espai, i lamenten que l'administració "hagi donat suport a l'abocament il·legal" de fins a 2,7 milions de tones de residus.\nTot plegat després que s'adjudiqués la redacció del buidatge parcial de l'abocador a l'empresa Disseny i Sostenibilitat, que va presentar una oferta de 101.000 euros.\nEls ecologies i l'ajuntament, a més, critiquen que el projecte de buidatge només afecti els residus abocats a partir de l'any 2003, excloent així les més de 330.000 tones dipositades entre el 2000 i el 2003 (l'any en què es va atorgar la llicència ambiental anul·lada pel TSJC i pel Tribunal Suprem).\n"Haurem de seguir lluitant perquè els treguin tots, ja que els que es van abocar a partir de l'any 2000 també es van dipositar il·legalment", denuncien en un comunicat a través del qual afirmen que "aquesta no pot ser una manera admissible d'actuar de l'Agència de Residus i de la conselleria de Territori i Sostenibilitat".\nPer tot plegat han reclamat al nou conseller de Territori i Sostenibilitat, Damià Calvet, que refaci la Comissió de Seguiment, en la que hi participaven membres de les entitats, l'Ajuntament, Generalitat i experts independents.\n"Volem que aquesta Comissió disposi de tota la informació i el dret a participar en el seguiment i la presa de decisions en tot el procés fins al buidat de l'abocador", assenyalen. En aquesta línia, reclamen poder valorar amb estudis d'especialistes totes les opcions abans d'escollir l'alternativa "més idònia" per al buidatge.\nL'empresa que redactarà el projecte per buidar Vacamorta haurà d'estudiar també quin serà el cost i el temps que es necessitarà per retirar els residus. En una primera estimació, la Generalitat va calcular que treure les deixalles costaria fins a 150 milions d'euros, que es necessitarien fer un mínim de 140.000 viatges en camió i que els treballs s'allargarien almenys onze anys.\nA més, el projecte de buidatge també haurà d'analitzar els riscos ambientals i per a la salut humana que comportarà moure tots aquests milions de tones d'escombraries. I finalment, analitzar on es dipositaran de nou (per exemple, en un abocador ja existent, en un de nova construcció, etc.).\nnotícia comarcal\tecologistes\tcruïlles\tabocador de vacamorta


Gasthof Hirschen Reith bei Seefeld Àustria - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nLeitherer Dorfstr. 9, Leithen, Reith bei Seefeld, Àustria, 6103 - Molt bona ubicació - Veure al mapa\nMés informació sobre Gasthof Hirschen\nDissenyat tant per oci com per negoci, Gasthof Hirschen està situat idealment a Reith bei Seefeld; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Els visitants d'aquest hotel, poden gaudir d'anar a les atraccions més importants de la ciutat: Camp de Golf Seefeld.\nAmb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, Gasthof Hirschen és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. A l'hotel s'hi pot gaudir d'unes comoditats de primera classe com restaurant, premsa, bar, caixa forta, àrea de fumadors.\nL'ambient de Gasthof Hirschen es reflexa en cada habitació. calefacció, telèfon, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, TV satèl•lit/cable, caixa forta a l'habitació són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. L'hotel ofereix meravelloses instal.lacions d'oci com sauna, esquí, solàrium, parc infantil, ping pong que faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Gasthof Hirschen.


[Josep-Maria Font Guillué] Reflexió d’any nou - Created by Redacció malarrassa - In category: Veus / Opinions - Tagged with: - malarrassa - El periòdic independent i de distribució gratuïta de Terrassa\nYou are here: Home / Veus / Opinions / [Josep-Maria Font Guillué] Reflexió d’any nou\n[Josep-Maria Font Guillué] Reflexió d’any nou\n8 Gener 2020 No Comment\nNecessitem un diàleg que aprofundeixi el coneixement i valori, amb discerniment, tantes coses que tenim en comú.\nQualsevol esforç per la pau sense un compromís sincer de reconciliació està abocat al fracàs.\nNecessitem trencar amb la cultura de l’amenaça, hem d’anar més enllà dels límits dels nostres estrets horitzons tot aspirant sempre a viure la fraternitat universal perquè cada persona que vingui a aquest món pugui conèixer una existència de pau només assolible dialogant amb sinceritat per entendre’ns com a persones i com a comunitat humana. Hem de saber argumentar amb humilitat, rebatre amb honestedat, proposar amb realisme, perdonar (una paraula avui desapareguda) amb generositat.\nL’estabilitat en el món a través de la por no es mantindrà mai, menys encara, en un equilibri altament inestable, a la vora de l’abisme nuclear i tancat dins dels murs de la indiferència, en el qual es prenen decisions socioeconòmiques, que obren el camí als drames de descartar l’home i la creació, en lloc d’autoprotegir-se. Només la confiança recíproca i el diàleg poden trencar la morbosa amenaça de la por i acabar amb la desconfiança que preval actualment.\n“La conversió ecològica consisteix en apostar per un altre estil de vida que obri la possibilitat d’exercir una sana pressió sobre els que tenen el poder polític, econòmic i social.”\nEl món necessita artesans de la pau, testimonis convençuts oberts al diàleg sense exclusió ni manipulació. El procés de pau ha de ser un compromís constant en el temps, un treball pacient que cerca la veritat i la justícia, que honora la memòria de les víctimes i que s’obre a una esperança comuna, més forta que la venjança. Això és una autèntica construcció social a tots nivells de la comunitat, local, nacional, estatal i universal. Altrament mai hi haurà una pau veritable tret que siguem capaços de construir un sistema econòmic més just.\nLa conversió ecològica, entesa de manera integral com una transformació de les relacions que tenim, consisteix en apostar per un altre estil de vida que obri la possibilitat d’exercir una sana pressió sobre els que tenen el poder polític, econòmic i social. Ens ha de recordar l’alegre sobrietat de compartir, amb els altres éssers vius, amb tota la creació en la seva tant rica varietat. Només així farem un planeta on no visquem turmentats per les guerres, torturats per la gana i el terror o esquinçats i dividits per ideologies, raça o color. Posem-nos des d’avui mateix a la feina a fi que un dia puguem cridar-nos amb orgull “Homes i Dones”.\nGaudim de la vida a partir de la convivència veritablement humana que es crea en el diàleg, la reconciliació i les noves propostes de reconeixement i respecte per la natura en una autèntica fraternitat oberta i integradora. Que d’una vegada per totes els responsables del govern de les nacions creixin en la solidaritat i la justícia, oblidin les tibantors i fomentin la pau, el diàleg i el respecte a la natura.\n(Recosint textos de la Vetlla per la Pau del 31 de desembre del 2019 a Montserrat, a cura de Josep-Maria Font i Gillué)