La Terra Alta acull la reunió de presidents dels consells comarcals de les Terres de l'Ebre - Consell Comarcal de la Ribera d'Ebre\nLa Terra Alta acull la reunió de presidents dels consells comarcals de les Terres de l’Ebre\n20 desembre 2011 · Noticies\nEls quatre presidents dels consells comarcals de les Terres de l’Ebre s’han reunit avui a la seu del Consell Comarcal de la Terra Alta, a Gandesa. Aquesta trobada formava part de les reunions que paròdicament efectuen Carles Luz, president del Consell Comarcal de la Terra Alta; Lluís Soler, president del Consell Comarcal del Baix Ebre; Joan Martín Masdeu, president del Consell Comarcal del Montsià, i Jordi Jardí, president del Consell Comarcal de la Ribera d’Ebre amb l’objectiu de tractar sobre temes d’interès comú.\nEn la trobada d’avui, els presidents comarcals han centrat el seu interès a tractar qüestions relacionades amb la prestació de serveis a la ciutadania tenint en compte el marc de l’actual situació de crisi econòmica. El president terraltí, Carles Luz, ha explicat que “els consells comarcals som molt conscients de la situació econòmica en què ens movem i hem d’estudiar les millors alternatives possibles per finançar els nostres serveis, a fi i efecte de fer-los més eficaços i sostenibles”. En aquest sentit, ha apuntat la necessitat de trobar fórmules de col·laboració entre els diferents consells comarcals per tal de garantir la prestació del màxim nombre de serveis possibles a la ciutadania i a les institucions. Carles Luz s’ha mostrat partidari d’unir esforços entre les quatre comarques i, fins i tot, de compartir algun servei per garantir-ne la continuïtat. També considera que en segons quins àmbits, com és el cas de la promoció turística del territori, en què intervenen diferents administracions i consorcis, caldria cercar mecanismes per optimitzar recursos i simplificar algunes estructures.\nAquesta ha sigut la tercera reunió dels presidents comarcals ebrencs des que es van constituir els consells comarcals del present mandat. La primera trobada va tindre lloc a la comarca del Montsià, i la segona, a la Ribera d’Ebre. És previst que a l’any nou la pròxima trobada tingui lloc a la comarca del Baix Ebre.


GIRAFATXUUUM!. SALA VILA, CARLES. 9788448943011 La Llar del Llibre\nGALL RUC MOLT PORC, UN\nTenen plomes i fan piu-piu, piu-piu... Qui són? Els pollets! Fotografies tendres i divertides i textos molt breus ajudaran els més petits a conèixer les particularitats d ' aquests simpàtics animals tan pròxims a ells: els pollets. ...\nA Sant Airet del Mig tothom está acostumat a les ventades. Sobretot en Ramon i la Teresa, els pagesos del mas Repòs. Un bon dia, una tramuntanada capgira les veus dels animals, i us podeu imaginar un gall que lladra, una truja que renilla o una gallina que miola? En Ramon i la Teresa decideixen buscar una solució al problema. I, per fer-ho, recorren al refrany més conegut de Sa...\nDarrerament a Vilafrondosa passen coses molt estranyes. El riu és brut i pudent, en Roc de can Xerrapeta no bada boca, i unes bèsties misterioses es passegen pels voltants del poble fent de les sevesl Tot fa pensar que el bruixot Nastapat ha tornat.La primera que s ' adona que alguna cosa no rutlla és la Flairosa, la bruixa dels sabons màgics. Però, els seus encanteris sab...


Lloguers de només anada Ucraïna - Millor Preu Garantit!\nAlquiler de Coches Lloguer de cotxes per trajecte únic Ucraïna\nLloguer de cotxe per trajecte únic a Ucraïna\nViatgi a la seva manera – trobi el millor preu en lloguers per trajecte únic Ucraïna\nTrajecte únic a Ucraïna\nViatja d'una ciutat a una altra en Ucraïna? Li trobarem el millor preu en el lloguer de cotxes per trajecte únic Ucraïna - i li proporcionem els detalls de qualsevol càrrec per trajecte únic que l'empresa li relitzara. Ens assegurem que tingui totes les dades abans de comprometre’s a res. Llogui un cotxe per trajecte únic avui!\nRutes més populars de trajecte únic a Ucraïna\nAmb tant que experimentar a Ucraïna, per què gastar el seu temps conduint en cercles? Podem trobar un lloguer de trajecte únic a un bon preu, així que es lliure per aprofitar al màxim el seu viatge. Sigui el que sigui el que vostè està pensant, podem ajudar-li a viatjar amb estil - per molt menys del que es podria esperar.\nCotxes de lloguer a Ivano-Frankivsk des de 23 € al dia\nCotxes de lloguer a Dnepropetrovsk des de 21 € al dia\nCotxes de lloguer a Kharkiv des de 24 € al dia\nCotxes de lloguer a Odessa des de 20 € al dia\nCotxes de lloguer a Uzhgorod des de 11 € al dia\nCotxes de lloguer a Zaporozhye des de 17 € al dia\nRentalcars.com es el nom comercial de TravelJigsaw Societat Limitada registrada a Anglaterra i Gal•les (Numero: 05179829) a l’adreç a 100 New Bridge Street, London, EC4V 6JA. ID: 58C28


Cadira Just amb braç i pala - Material escolar\nESCOLAR I OFICINA MOBILIARI D' OFICINA CADIRES COL·LECTIVITATS Cadira Just amb braç i pala\nCadira ergonòmica amb braços i pala, de quatre suports acabats en negre, gris o cromat. Suport de plàstic i seient de plàstic o entapissat. El seient és batent i es recull automàticament quan no hi ha ningú assegut. Per formar files necessita una peça opcional. Es poden apilar fins a 6 unitats o aparcar en horitzontal amb el seient recollit.\n02314 Cadira Just amb braç i pala estructura negra seient respatller plàstic negre. 15 - 20 dies 181.04€ Afegir\n02315 Cadira Just amb braç i pala estructura gris seient respatller plàstic negre. 15 - 20 dies 181.04€ Afegir\n02316 Cadira Just amb braç i pala estructura cromada seient respatller plàstic negre. 15 - 20 dies 196.48€ Afegir\n02317 Cadira Just amb braç i pala estructura negra suport plàstic negre seient entapissat. 15 - 20 dies 193.91€ Afegir\n02318 Cadira Just amb braç i pala estructura gris suport plàstic negre seient entapissat. 15 - 20 dies 193.91€ Afegir\n02319 Cadira Just amb braç i pala estructura cromada suport plàstic negre seient entapissat. 15 - 20 dies 209.35€ Afegir\n02324 Increment per canvi a plàstics grisos en cadires amb braços 15 - 20 dies 10.30€ Afegir


Entrevista a Sabino Méndez / Àrtic | betevé\nEntrevista a Sabino Méndez / Àrtic\nSabino Méndez, un dels fundadors de Trogloditas i autor de les cançons més famoses de Loquillo, ha reeditat el seu llibre 'Corre, rocker'\ndilluns, 14 de maig del 2018, a les 21.35\nSabino Méndez es una “rock & roll star” que, lluny de conformar-se amb el seu Cadillac solitari, per ser feliç volia un camió. L’any 80 amb Loquillo va fundar Los Intocables, que, dos anys després van donar pas, gràcies a una connexió osonenca, a Trogloditas.\nL’ascens al cel de la fama va coincidir amb el descens a l’infern de les addiccions i després d’uns anys ràpids com un rock-and-roll va arribar el moment de dir prou. Sabino, que era un habitual de les classes de filologia hispànica, va compaginar les cançons d’una carrera en solitari fugaç amb els seus primers articles, per acabar iniciant un periple literari amb ‘Corre, rocker’.\nHan arribat quatre llibres més, però ara ens visita a l”Àrtic’ per parlar de la reedició de la seva òpera prima, rellegida però gens retocada. Són unes memòries crues del que ja era un un vell rocker sent un jove escriptor.


Los últimos días - Directorfrustrat\nPosted on 07/01/2014 by Pau Garriga\nAmb les nominacions als premis Gaudí sortides fa pocs dies tocava donar-li una oportunitat a Los últimos días, el film apocalíptic ambientat a Barcelona dels germans David i Àlex Pastor.\nD’entrada la peli té molts dels elements que m’atrauen. Futur apocalíptic, supervivència, humanitat en perill d’extinció, etc. I la veritat és que la peli comença molt bé però es va desinflant a mesura que passen els minuts fins arribar a un final molt decebedor.\nBarcelona i la fi del món\nUna estranya malaltia provoca un pànic horrible a sortit a l’exterior. El terror irracional és tan fort que la humanitat es refugia dins dels edificis, vies de metro o qualsevol indret tancat. En una Barcelona en caos en Marc (Quim Gutierrez) amb l’ajuda de l’Enrique (José Coronado) decideix buscar una manera d’arribar fins a la seva parella a través de túnels i edificis.\nUn virus desconegut que infecta la humanitat, un petit grup de supervivents, perills constants, etc. Los últimos días comparteix molt amb Carriers, el debut cinematogràfic que els germans Pastor van fer a Estats Units amb Chris Pine com a protagonista, però amb la diferència que la primera era molt més rodona que aquesta.\nEls dos films no només comparteixen ambientació, en realització i factura també són molt similars (i molt correctes), però la protagonitzada per Pine té menys incongruències i un final més creïble que la d’en Quim Gutierrez.\nI és que és al final on rellisca Los últimos días. Un final bucòlic i esperançador que trenca amb tot el que havia aconseguit la peli fins aquell moment. Puc obviar algunes coses estranyes com la sorprenent bona vida que porta la parella d’en Marc vivint durant tres mesos en una consulta ginecològica completament sola, la capacitat que té el GPS de l’Enrique per agafar cobertura a les clavegueres quan el meu no n’agafa ni a cel obert o molts altres petits detalls que trontollen si els penses més de cinc minuts però no puc perdonar convertir el final en un happy ending rollo Casa de la Pradera…\nAcostuma a ser molt senzill centrar-se en motius per no recomanar veure una pel·lícula però en aquest cas m’agradaria centrar-me més en els motius pels que val la pena fer-ho.\nEn primer lloc la peli és bona si deixem de banda el final i el tàndem Gutierrez-Coronado funciona molt bé. La realització i fotografia estan al nivell de qualsevol superproducció de fora i d’aquí trec un dels motius principals per veure-la. Sempre ens queixem que aquí no es fa cine d’estil americà (grans produccions que no siguin comèdies o remembers de la Guerra Civil), doncs cal donar suport a les poques que es fan i més encara si són d’un nivell més que correcte.\nCine, opinió Àlex Pastor, david pastor, José Coronado, los últimos días, Quim Gutierrez


ICS | EdHack Krea Girona\nPosem les mirades en Joc\nCrear una plataforma oberta amb professionals de tots els sectors i estaments socials amb l'objectiu d'escoltar les persones joves de manera assembleària a través d'events artístics o esportius per tal de guiar-los en realitzar una anàlisi de les necessitats i motivacions, creant espais segurs d'escolta, acompanyament i creació de solucions.\nEducar a través de la cultura als agents educatius i socials per aconseguir eliminar la reproducció d'actituds racistes.\nLa proposta es presentarà en diferents equips docents, serveis socials, lúdics i ajuntament.\nXarxes socials (Twitter, Facebook, Instagram, etc) l'objectiu és connectar entitats culturals que puguin col·laborar i pugin donar resposta a les problemàtiques culturals. Per exemple, la col·laboració amb el museu del cinema per treballar els estereotipis racistes en el cinema.\nLa proposta es concreta en fitxes de treball-joc que aborden diverses qüestions vinculades al racisme (segregació escolar, llenguatge racista, prejudicis culturals)\nUn equip de treball transversal que defineixi les dinàmiques segons les necessitats de cada centre/equip/barri.\nUna persona encarregada de la comunicació i la difusió del projecte.\nRedueix les desigualtats en les aules.\nPromoure la motivació en les aules.\nGenerar sinergies entre centres educatius i entitats culturals.


Leandre Cervera Vilabrú - Rosespedia\nLeandre Cervera Vilabrú\nLeandre Cervera / Autora: Judith Ijsselstein\nLa vida d'en Leandre ha estat dividida, com la del molts homes de Roses de la seva generació, entre la terra i el mar. Durant una bona part de la seva vida, va treballar la terra i va fer de paleta, i, durant una altra part, va fer de pescador. Tot i així, ell diu amb orgull que és pescador, patró de barca.\nVa néixer a Roses l’any 1923, a can Tano, al carrer d'en Mairó; el seu pare es dedicava a la teranyina i a treballar la terra, i la seva mare cosia roba. Després, la família es va mudar i va anar a viure a l'Enxanxe. Va estudiar a l'escola del Pòsit de Pescadors i, més tard, a l'escola nova, a la Sacco i Vanzetti, fins que va arribar la Guerra. Comenta que eren temps molt durs i ja amb onze anys va començar a anar a pescar, anys més tard, van anar també, durant unes temporades, a collir raïms a França.\nLa memòria d'en Leandre és excel·lent pel que fa als episodis viscuts durant la Guerra, així que, a banda dels reiterats bombardeigs de l'aviació i del Canarias, recorda el nom de les tres barques del sindicat: l'Astúries, la FAI i la Durruti. També recorda alguns successos comesos per alguns “apassionats”, com ell mateix els qualifica, del Comitè, com els perpetrats per en Quatretiros, la crema de la vaqueria, l'assassinat del pare i del fill de l'establiment del Cicle, o l'assassinat de mossèn Francisco a la sortida de Roses.\nAls 33 anys, es va casar amb l'Adelaida M. Macau, van anar a viure a casa dels seus sogres, a can Gerola, a l'Enxanxe, i van tenir dues noies. Després, anys més tard, es van fer una casa al carrer de Puig Rom on han viscut fins que, fa un any i mig, van anar a viure tots dos a la residencia Nova Vida.\nTreballava la terra, després va anar de paleta i, a la nit, anava a la teranyina, però finalment va pensar: “o tot terra o tot mar”, així que es va treure el títol de patró d'altura i va treballar al mar fins que es va jubilar. A la construcció, va treballar amb en Pere Donat, amb en Quimet Casanovas i amb en Rabell. Pel que fa a la pesca, de 1940 a 1950, va anar a la teranyina i, a la década del 50 al 60, va amar a la pesca d'arrossegament. Recorda la barca Zama, que havia estat al Marroc, i la Lucero del Montgrí.\nEn Leandre era patró i comenta que feien tres parts: “Abans, a la pesca es guanyava molt, però ara no hi ha peix”; explica que els tres mesos de veda a la primavera són molt importants perquè, en aquest temps, els peixos estan plens d'ous i “un peix porta a l'altre”. Comenta que els pescadors, a vegades, pensen massa a curt termini i, en aquell temps, en ocasions s'arrossegava fins a les roques i s'ho emportaven tot per davant. \n↑ "La gent gran de Roses III (1923/1927)". Ajuntament de Roses. Novembre del 2013. p. 28\nObtingut de «http://rosespedia.cat/index.php?title=Leandre_Cervera_Vilabrú&oldid=12281»\nDarrera modificació de la pàgina: 26 març 2017 a les 19:17. S'ha visitat aquesta pàgina 1.708 vegades.


Lliurament de Premis del Concurs Literari i Artístic de Sant Jordi a Infantil – Escola Garbí Pere Vergés Esplugues\nLliurament de Premis del Concurs Literari i Artístic de Sant Jordi a Infantil\nEn el marc de la presentació de l’exposició de llibres de Sant Jordi es va celebrar el lliurament de premis.\nPublicat el 28 d'abril de 2019 By marketing\nSón molts els esdeveniments que es porten a terme durant aquesta setmana de Sant Jordi.\nAhir dijous, durant la presentació de l’exposició de llibres que organitza la Biblioteca, es va celebrar la cerimònia de lliurament de premis literaris i artístics en el qual hi participaven tots els alumnes d’EI.\nEls més petits de les classes Cu-cut, Picarol i El Moli van rebre un premi col·lectiu per les seves obres exposades com a decoració adient a la diada.\nEn canvi, els alumnes de les classes Joguines, Contes i l’Estel d’EI4 i les classes Virolets, Del Bosc i Del Parc d’EI5 van tenir el mateix reconeixement pels contes creats en cooperació per cada classe.\nMés informació a http://educacioinfantilgarbi.blogspot.com/\nEtiquetes: Educació Infantil, Sant Jordi\nNotícia prèviaDaniel Allepuz exposa a “Quàntica” en el CCCB\nNotícia següentLliurament premis Concurs Literari i CLVA a Primària\nClínic de waterpolo amb el Sr. Manolo Delgado\nBy noticiese\tPublicat el 17 de desembre de 2017 20 de desembre de 2017


El FC Barcelona, l'equip amb més Sub-21 utilitzats a la Lliga\nEls 12 futbolistes culers de 21 anys o menys permeten monopolitzar aquesta dada per davant de Reial Societat, Mallorca, València, Espanyol i Reial Madrid\nEl Barça és l'equip amb més Sub-21 utilitzats de la Lliga. És a dir, cap equip de Primera Divisió pot igualar l'estadística que copa de més jugadors a la Lliga de 21 anys o menys: un total de 12. Una dada que també sobresurt al vell continent, ja que el Barça es troba en el tercer esglaó entre les cinc grans Lligues europees. Només el superen el Saint-Etienne i el Rennes, amb 13 jugadors,\nSens dubte, que els blaugrana poden presumir de ser el conjunt que més aposta pel talent jove de tota la Lliga. Eric Garcia, Sergiño Dest, Nico, Pedri, Ansu Fati, Balde, Yusuf Demir, Gavi, Abde, Ilias, Álvaro Sanz i Estanis, tots de 21 anys o menys, en tenen la culpa. Aquests 12 jugadors sub-21 fets servir pel Barça el situen en primera posició al rànquing, seguit de la Reial Societat amb vuit futbolistes, i el Mallorca, València, Espanyol i Reial Madrid, amb set.\nBen a prop dels conjunts líders a Europa\nA més, cal destacar també a Ferran Torres, que tot i encara no haver debutat a la Lliga, ja ho va fer a la Supercopa i és el 13è jugador sub-21 que juga aquest curs amb el primer equip blaugrana. Així doncs, quan debuti a la Lliga, el Barça podria igualar els 13 jugadors de Saint-Etienne i Rennes. I, per tant, també lideraria aquesta estadística a Europa.\nSet gols i set assistències\nEn total, aquests 12 jugadors han participat aquest curs en set gols i set assistències en la Lliga. Ansu Fati, amb tres gols, és el màxim realitzador, seguit de Nico (2) i Abde i Gavi, amb un cadascun. Quant a assistències, Gavi i Dest han repartit tres cadascun, mentre que Nico n'ha donat una. Si comptabilitzem totes les competicions les estadístiques d'aquests joves talents Sub-21 s'eleven a 9 gols i 8 assistències.\nD’aquesta manera, i contant a Ferran, la plantilla actual supera també l’anterior rècord blaugrana, que la temporada 2008/09 va utilitzar fins a 12 futbolistes de 21 anys o menys a totes les competicions: Muniesa, Bojan, Thiago, Oier, Sergio, Botía, Víctor Sánchez, Pedro, Jeffren, Martín Cáceres, Piqué i Messi. Amb la temporada 2021/22 encara a l’equador, és probable que aquest rècord segueixi augmentant.\nLa consolidació del Dream Teen\nEl rècord té fins a tres ‘culpables’: Ronald Koeman, Sergi Barjuan i Xavi Hernàndez. Tots tres entrenadors han deixat palesa la seva confiança en el talent jove del FC Barcelona, ja conegut arreu del món com el ‘Dream Teen’ que promet un futur esplendorós per als culers.\nAmb el debut de Ferran Torres a Riad, l’equip blaugrana superava l’estadística que fins ara fa unes setmanes liderava en solitari la plantilla del primer triplet de la història del club, sota les ordres de Pep Guardiola. Només el temps dirà si els futbolistes actuals assoliran tants èxits com va acabar fent la plantilla d’ara fa 13 anys, però és innegable que hi ha coses que no canvien mai. El Barça és una factoria de talent futbolístic jove.\nLa sèrie d'articles sobre els jugadors joves amb més minuts i que estan cridats a ser les promeses que marcaran el futur del Barça\nLa Masia, al camp i a la banqueta\nMés de la meitat dels futbolistes menors de 21 anys que aquesta temporada han jugat amb el FC Barcelona són formats al planter blaugrana. Gavi, Ilias, Balde, Ansu, Nico, Eric i Álvaro Sanz se sumen als Sergio Busquets, Jordi Alba, Gerard Piqué, Sergi Roberto, Óscar Mingueza, Iñaki Peña i Riqui Puig, que ja tenen més de 21 anys. Amb un entrenador, Xavi Hernández, també format al planter, la Masia està més present que mai en un Barça que mira al futur amb il·lusió.\nDes del seu debut al derbi contra l’Espanyol, el passat 20 de novembre, Xavi ha fet debutar fins a quatre futbolistes procedents del filial. A més a més, ha donat total continuïtat als jugadors sense fitxa del primer equip que havien debutat aquesta temporada, com Abde, Nico i Gavi, i no li ha tremolat el pols a l’hora d’alinear-los. La Masia i el model Barça estan més vigents que mai aquesta temporada.\nVine a veure un partit de Ferran Torres al Camp Nou\nVols veure el nou jugador del Barça en acció? Fes-te ara amb entrades per al Camp Nou i vibra amb Ferran Torres en directe!


El joc de taula Monopoly celebra el 80è aniversari\nAquest joc de taula es ven a 111 països, en 43 idiomes i té més de 1.700 versions\nRedacció 19/09/2015 - 10.34 Actualitzat 19/09/2015 - 14.28\nEl conegut joc de taula Monopoly\nEl joc de taula Monopoly compleix 80 anys. Un joc que es ven a 111 països, en 43 idiomes i disposa d'unes 1.700 versions, fet que ha permès que més de mil milions de persones hi hagin jugat algun cop.\nLa primera versió la va crear una dona nord-americana, Elisabeth Magie, l'any 1903, perquè volia ensenyar que el monopoli de la propietat de la terra era perjudicial. Els gestors actuals del joc, però, no reconeixen aquesta versió.\nL'any 1935 es va inventar la versió que coneixem de la mà de Charles B. Darrow. Inicialment, Parker Brothers, una marca comercial dedicada a la fabricació i distribució de jocs i joguines, va refusar el joc en considerar-lo massa llarg i complex. Finalment van reconsiderar la seva adquisició després de veure el gran èxit que va tenir a Filadèlfia.\nImma Marín, presidenta de l'Associació Internacional pel Dret dels Infants a Jugar, declara que el joc combina molt bé l'estratègia i l'atzar, i això el converteix en una eina d'aprenentatge afectiva, social i cognitiva.\nAquesta tardor es crearà la primera versió mundial del Monopoly. Hi apareixeran Madrid i Barcelona, després que els fans del joc ho votessin a principis d'any.\nL'edició en català es va crear els anys 80, per part de Parker Brothers, però fa anys que no es ven.\nEl tauler de Monopoly més gran d'Europa\nFins al 25 de setembre, el centre comercial de Madrid Parquesur acollirà a les seves instal·lacions el tauler de Monopoly més gran d'Europa.\nPer celebrar el 80è aniversari, Parquesur ha preparat un conjunt d'activitats commemoratives, com una exposició de diverses versions del joc, figures de Monopoly gegants, jocs interactius per disfrutar del Monopoly a través d'una tauleta i la promoció "Monopoly Rasca" amb què el centre comercial repartirà 10.000 euros dividits en més de 500 premis.\nFrança celebra l'aniversari incorporant bitllets reals al joc\nAmb motiu del seu aniversari a França, l'empresa de joguines Hasbro ha anunciat la producció de 80 versions del joc amb diners reals, segons ha informat el diari "Business Insider".\nUn d'aquests jocs tindrà al seu interior tots els bitllets reals, que en total sumen 20.580 euros. A més, 10 jocs tindran un total de 300 euros amb cinc bitllets de 20 euros, dos de 50 i un bitllet de 100. Els 69 jocs restants portaran cinc bitllets de 10 euros i cinc de 20 euros, és a dir, 150 euros.


La política no acostuma a tenir gens de pedagogia. O ben poca. En temps difícils com l’actual, que seria tan necessari i s’agrairia tant que anessin de bracet, menys que mai. Tant és així, que si volem aplicar uns bons principis pedagògics a l’educació dels nostres fills, filles o alumnes, només hem de fer una cosa: tot el contrari del que fan els nostres governs.\nUna gran majoria de polítics i polítiques (mai no es pot dir tothom) no compleixen ni un sol dels requisits d’una bona pedagogia. La bona pedagogia escolta. S’interessa per què necessiten, què pensen i com se senten les persones. La bona pedagogia és amatent i consulta. No ho pot concedir o satisfer tot. Però promou el suggeriment i valora seriosament què pot atendre i en quina mesura. La bona pedagogia explica i dialoga, demana coses raonables i les raona. Es fa respectar perquè respecta. Té autoritat moral per fer complir deures perquè és la primera que els compleix, i perquè defensa i protegeix amb el mateix afany els drets. La bona pedagogia té cor i empatitza. No demana grans esforços a canvi de res. Motiva, il·lusiona, et brinda horitzons d’esperança que donen sentit i fan més sostenible l’esforç. La bona pedagogia es recolza en la confiança i promou la responsabilitat en lloc de l’obediència. No s’imposa, convenç. No és poder, és servei. No et fa esclava de les seves dèries ni et fa pagar la seva incompetència. Reconeix les seves mancances i es disculpa pels seus errors. No tan sols dictamina i promulga, sinó que també dubta, i aprèn, i rectifica quan cal. No es dedica a frustrar sinó a impulsar. No t’enganya ni et manipula. No et cola que una cosa és “per al teu bé” quan l’únic bé que busca és el seu. No s’entesta a tancar portes i a prohibir, s’ocupa d’obrir camins i de generar possibilitats. La bona pedagogia no amenaça ni castiga; guia, recondueix i encamina. I no et sotmet en nom de la por, t’acompanya en nom de l’alegria.\nUna bona majoria de polítics i polítiques no s’escolten ni ens escolten. No expliquen ni convencen. No il·lusionen ni impulsen. No compleixen deures ni respecten drets... Una vegada vaig fer una reflexió en públic en aquesta línia i em van preguntar per què no em dedicava a la política. Molt fàcil: perquè hauria d’escollir entre trair la pedagogia o durar-hi quatre dies.


Takatuka: l'illa del libres - D'aquí no passa ningú! - Isabel Minhós Martins - Bernardo P. Carvalho\nPremi Liberisliber Xic 2017 de la fira d'editorials independents Liberisliber de Besalú (Girona)\nSelecció de 100 obres recomanades pel Premio Fundación Cuatrogatos 2019\nIsabel Minhós Martins va estudiar a la Facultat de Belles Arts de Lisboa i és una de les cofundadores de l’editorial Planeta Tangerina. Els seus llibres han rebut premis com la Selecció White Ravens o el Premi Andersen i distincions del Banc del Llibre de Veneçuela o la Societat Portuguesa d’Autors. A Takatuka li hem publicat també el multipremiat D’aquí no passa ningú! ... més\nBernado P. Carvalho:és il·lustrador i un dels fundadors de l’editorial Planeta Tangerina. Fins al 2019 no tenia smartphone. Ha il·lustrat desenes de llibres, entre els quals a Takatuka: D’aquí no passa ningú!, el 2016; i La pilota groga. La seva feina ha estat reconeguda amb diversos premis, com el Bologna Ragazzi Award, el Gustav Heinemann Peace Price, el Premi de Literatura Infantil i Juvenil d’Alemanya o el Premi Nacional ... més\n«“Què passa?”. “El que passa és que no es pot passar”, ens diuen les bafarades de còmic de colors amb què parlen els personatges. No es pot passar perquè un general ha decidit que D’aquí no passa ningú. Es vol reservar la pàgina en blanc de la dreta per quan vulgui ser l’heroi de la història i hi deixa un soldat plantat per impedir el pas. Però una multitud de personatges comença a acumular-se a la pàgina de l’esquerra i troba ben absurda la prohibició. Una pilota vermella creua la frontera i després d’un moment de silenci general el creuament ja és imparable. El soldat es rendeix a l’evidència i deixa el pas obert. És l’heroi de tots els personatges, a desgrat del general que es consola perquè “al capdavall, qui vol ser l’heroi d’una història de mainada?”. Es tracta d’una història d’acció clara i ben definida, que reprèn el tòpic de l’antibel·licisme i del poder de la democràcia de forma molt divertida i genialment composada, amb un esclat de coloraines sobre el fons blanc d’una pàgina-escenari metaficcional. El ritme visual, amb l’acumulació a l’esquerra fins que es trenca la frontera amb el blanc de la dreta, fa percebre a simple vista l’alliberament de les prohibicions absurdes per part dels ciutadans, un “poble” representat per personatges de tota mena i, d’altra banda, gens espantats, sinó molt disposats a prendre la pàgina dels seus drets. Podem entretenir-nos també a seguir aquest atapeïment progressiu de ninots dibuixats amb estil de còmic (amb una Caputxeta inclosa), que les guardes del llibre ens presenten i personalitzen, amb nom i tot. Un llibre ja molt premiat i recomanat. Per llegir amb un somriure constant i tancar-lo ben satisfets.» Gretel\n«Si això no és un àlbum destacable, que em pengin! Tots els llibres del món presenten dobles planes, però els àlbums hi han de saber jugar intel·ligentment. Aquest és un model excel·lent d’ús enginyós de la doble plana. La de la dreta es manté en blanc perquè a l’altra banda del séc de l’enquadernació hi ha un soldat que no deixa passar ningú per ordre del general. El que passa és que, com es pot comprovar a les guardes, en aquest llibre hi ha una pila de personatges als quals, com és natural, els agradaria anar amunt i avall del llibre i jugar-hi el seu paper. Ho aconseguiran o no? Ah, aquest és el quid de la qüestió...! [...] També la tipografia retolada a mà i les bafarades corresponents atorguen el dinamisme i l’espontaneïtat que requereix l’argument. I és un plaer dels grossos entretenir-se a buscar què està fent o dient a cada imatge cadascun dels seixanta-un personatges i mig de les guardes. Val a dir que són personatges d’allò més heterogenis, perquè tant hi pot haver un fantasma com la Caputxeta Vermella o en Sebas o la Isabel (Minhos Martins?), que de tot hi ha. Per l’humor satíric de la història, per la traça amb què se l’ha il·lustrat, per l’enginy de la idea de partida, per la metàfora establerta entre la dreta i l’esquerra, pels reptes visuals que s’hi proposen –sobretot a les penúltimes pàgines– i pel joc de les diferències entre les primeres i les darreres guardes, aquesta és una obra rodona i digna de tot elogi. Bravo, Takatuka, per oferir-nos-la, ni que sigui amb tres anys de retard respecte a l’original!» Teresa Duran, Faristol ★★★★\n«Els personatges d’aquest àlbum comencen apareixent tímidament i van creixent i movent-se per tota la pàgina esquerra fins a conquerir la dreta, protagonitzant una revolució pacífica amb un toc divertit i surrealista deliciós, que recorda la Dels Clavells de Portugal de 1974. Les il·lustracions aparentment senzilles, de traç infantil i tècnica simple, retolador, transmeten tanmateix un missatge molt potent: la força i la unió de la gent contra l’opressor. Un llibre molt recomanat i guardonat, entre d’altres, amb el Premi Nacional de Còmic 2015 Portugal – Millor il·lustració d’àlbum infantil.» Cadireta Blava, Els preferits del 2017\n«És un dels grans llibres que s'han publicat aquest any.» Sara Figueiredo, Caldeirão Voltaire, desembre 2004\n«Un dels llibres més bonics que s’han concebut i escrit sobre el tema de la dictadura i de la revolució pacífica. I és per als més petits.» Anna Castagnoli, blog Le figure dei libri


Projecte: Són Quint\nPrograma: Promoció de 4 blocs residencials aïllats, de 63 habitatges.Pàrquing i piscina comunitària, zones verdes i zona de joc per a nens.\nConstruït: 13664.92 m2\nTipologia: Edifici residencial\nLocalització: Palma (Palma de Mallorca)\nEstat: En curs.\nPalma de Mallorca és la capital de les Illes Balears, arxipèlag situat en el mar Mediterrani, enfront de la costa oriental de la península ibèrica.\nPel seu clima, oci i qualitat de vida, a partir dels anys 60 la ciutat de Palma (i totes les Illes Balears) va tenir un creixement demogràfic exponencial. Actualment se situa amb una població propera als 400.000 habitants.\nAquesta ciutat és la principal destinació turística a les illes i es comunica tant via marítima com a aèria amb les majors ciutats europees i mundials.\nLa zona on se situa el complex residencial, Són Quint, gaudeix d’un entorn privilegiat i una localització estratègica: se situa a 5 minuts del centre de la ciutat, està envoltada de camps de golf i col·legis.\nEl complex residencial de Son Quint s’emplaça en el Camí de Són Vida, zona residencial envoltada de col·legis i camps de golf. Es compon de 4 blocs aïllats que s’adapten a la topografia del terreny.\nEls blocs es distribueixen en tres nivells: els habitatges de la planta baixa gaudeixen de jardins privats, les plantes primeres de grans terrasses i les plantes segones, a més de les terrasses tenen un preciós terrat privat.\nEl conjunt, en total, compta amb 63 habitatges repartits entre dos, tres i quatre dormitoris. Totes elles tenen accés directe al pàrquing situat en el soterrani.\nL’espai central s’allibera per dotar el conjunt d’habitatges tipus ciutat jardí d’una piscina comunitària, zones verdes i zona de joc per a nens.\nEl bloc amb façana a carrer, a més, compta amb una planta intermèdia amb un spa i wellness amb accés independent, pensat per al gaudi dels residents del complex, abans o després de la seva sortida als camps de golf


Arxius de Pobles - Benvinguts al Segrià Sec. Un territori per gaudir!\nCategory Archives: Pobles\nPosted in Pobles\nPosted in Pobles | Tagged Sarroca de Lleida\nSituat al bell mig del Segrià Sec, a raser de la circulació de l’Eix de l’Ebre s’aixeca Llardecans, un poble recollit i acollidor.\nVenint de Maials, i tot entrant pel Carrer del Raval, trobareu la primera parada al par de les Basses, lloc d’esbarjo per infants i de descans pels grans. D’aquest poble en destaquen les pastisseries, reconegudes per la seva qualitat en especial els Calaixets, els Carquinyolis i els Braços de Gitano.\nLlardecans és també conegut per les dues esglésies. La més cèntrica és la Mare de Déu de Loreto, la nostra patrona, la qual dóna la benvinguda als carrers de la Vila Closa, antic nucli urbà del poble; i on ben a la vora trobareu la segona, consagrada a Santa Maria, la qual aixeca orgullosa la seva torre per sobre l’hortizó.\nSeguiu el Carrer amunt, a mà esquerra mirant l’església, per arribar-vos fins el mirador del Castell, on a més de les restes d’aquesta construcció, us trobareu amb una fantàstica vista de bona part del terme i cartells indicadors que us detallaran la visió.\nFent baixada pel Carrer Major, tot anant cap a la Plaça dels Arbres, podeu localitzar, si presteu atenció, l’antiga Farmàcia de Cal Tomàs del Potecari, fundada al 1846 i que és la més antiga de Catalunya què mai ha canviat la seva ubicació. Tot i que la visita no està permesa sense avís previ, aquesta val molt la pena. A la Farmàcia encara ara s’hi poden trobar les àmfores, pots i ceràmiques de tota mena les quals s’empraven per fer les antigues mescles guaridores, a més a més del mobiliari original, amb tots els armaris i el mostrador on s’atenien les visites.\nL’entorn del poble també guarda algunes sorpreses. A més a més del paisatge d’oliveres i construccions de pedra seca, a Llardecans s’hi troba l’Arc d’Adà i l’Ermita, una peculiar construcció a la qual s’arriba sortint pel Carrer de Lleida i recorrent uns quatre quilòmetres per la boscosa Vall dels Figuerals.\nDe tornada al poble, arribeu-vos a la Plaça i al Carrer de Flix, on trobareu la Cooperativa Verge de Loreto, d’on no podeu oblidar una provisió del conegut Rajolí d’Or, oli de grans propietats i qualitat reconeguda, el qual farà les delícies de qualsevol àpat i que us obligarà a tornar ben aviat.\nRecull de fotografies de Llardecans\nFesta de Santa Maria el 15 d’agost.\nFesta de Sant Josep el 19 de març.\nFesta de la mare de Déu de Loreto el 10 de desembre.\nPodeu descarregar un mapa guia de Llardecans.\nActivitats a Llardecans\nDiuen que Almatret no és un poble de pas, sinó que s’hi ha d’anar expressament. Situats al bell mig d’un altiplà, i envoltats de boscos de pins, jaciments de pedra seca, molins de vent i tossals, Almatret és considerat l’únic poble de muntanya del Segrià.\nDes de la carretera, i entrant de dret pel Carrer de Maials, fareu cap al centre del poble, on trobareu botigues de la millor qualitat i terrasses ben acollidores. Les podreu gaudir a l’ombra de l’Esglèsia de Sant Miquel, de la qual podeu admirar la façana gòtica del segle XVIII, una de les més singulars del Segrià. D’aquí estant, apropeu-vos a l’Ajuntament i us indicaran com trobar les antigues trinxeres i mines de carbó, una bona passejada plena de natura i curiositats.\nBen a la vora, de l’Ajuntament, a una placeta a mà esquerra, trobareu la Casa de la Torre i, més amagada, l’antiga Presó d’Almatret; la qual identificareu per estar guarnida al llindar. La porta és oberta, podeu accedir-hi per tenir testimoni de les dramàtiques condicions que els captius havien de suportar en èpoques antigues.\nPel carrer del Sindicat fàcilment divisareu l’Agrobotiga de la Cooperativa, situada en un antic edifici, què durant molts anys va fer de magatzem pels oleïcultors del poble. Una mica més endavant, un modern molí d’oli us ofereix fer-hi una visita.\nSabíeu que Almatret és el primer terme de Catalunya pel qual passa l’Ebre? Doncs si aneu en cotxe o bicicleta, no us esteu d’apropar-vos als miradors. Des del centre del poble hi ha un bon nombre de rutes senyalitzades les quals us acompanyaran durant la visita dels Tossals. La més accessible és la del Camí del Riu, la qual segueix un camí què trobareu fàcilment pel Carrer del Pou. Mentre passegeu, atureu-vos en algun mirador per gaudir de les impressionants vistes dels Tossals, zona protegida i d’alt valor ecològic.\nD’aquí estant, arribeu-vos fins l’embarcador, sobre la mateixa riba, on hi ha una zona d’esbarjo, amb graelles, taules i cadires. També hi trobareu un bar i uns bungalows, oberts per visitants i els molts pescadors que afronten el repte del silur.\nDes del cim del Segrià fins la benvinguda de l’Ebre a Catalunya, a Almatret hi trobareu visites privilegiades i racons difícils d’oblidar.\nRecull de fotografies d’Almatret\nUna antiga mina d'Almatret\nEntrada als búnkers de l'Ebre\nInterior d'un búnker de l'Ebre\nAspillera d'un dels búnkers\nVista dels Tossals\nL'església de St. Miquel\nDetall del pou\nUn dels panells indicadors\nRegistre al Pou\nEls horts de la Bassa\nFestes de Sant Blai el 3 de febrer.\nFes de Sant Miquel el 29 de setembre.\nPodeu descarregar-vos el mapa guia d’Almatret.\nMés informació sobre els Tossals d’Almatret.\nActivitats a Almatret


Pepa Guardiola. Entre papers digitals: "Collidors de neu" al centre Sant Roc d'Alcoi.\n"Collidors de neu" al centre Sant Roc d'Alcoi.\nEl passat 2 de desembre vaig estar al centre educatiu Sant Roc, d'Alcoi, amb alumnes de 5e, parlant del llibre "Collidors de neu".\nL'encontre amb els i les alumnes ha sigut ben interessant, parlant de la neu, dels usos, costums, professions, formes de vida al segle XIX, comparant-los amb l'actualitat, i naturalment introduint-los a la trama, intrigues i aventures de la novel.la. Els pous de neu i el treball dels nevaters els ha encantat.\nSi no heu vist mai cap nevera ( cava de neu, pou de neu...) vos aconselle que organitzeu una excursió a algun dels molts que hi ha per les serres del País Valencià.\nDeixe l'enllaç al blog de la biblioteca del col.legi Sant Roc "Rates de Biblioteca" i l'audiovisual tan especial que han muntat de l'encontre\nELS COLLIDORS DE NEU on PhotoPeach\nCuriosament el cap de setmana havia nevat i em vaig desplaçar de Xàbia fins Alcoi per aquelles vies que anomenem carreteres secundàries i que guarden la bellesa més autèntica del nostre País. Per la vall del Pop fins Castell de Castells (comarca de la Marina Alta), a la vall de Seta fins a Concentàina ( comarca del Comtat), i tot just a Alcoi ( l'Alcoià). La línia Xàbia-Alcoi més drecera, i alhora ruta complicada, però bella com ella sola, més encara sota la combinació sol-neu. Encisadora\n(Camí d'Alcoi, vorejant la Serrella nevada, per xarrar del meu llibre "Collidors de neu" amb alumnes del col.legi Sant Roc.)


setembre de 2008 – Associació de Familiars de Malalts d'Alzheimer i altres demències del Bages, Berguedà, Moianès i Solsonès -AFABBS –\nMonth: setembre 2008\nPublicat al Diari de Sabadell\n24 de setembre de 2008 30 de juny de 2015 Arnau Aloy\nQUAN PATINEN LES NEURONES…\nPilar Porcel i Omar\n– Saps què m’ha fet el pare? Ha marxat, com sempre des de que es va jubilar, a buscar el pa i ha tornat amb la bossa buida. Cada dia és més sapastre. Deu ser coses de l’edat, què hi farem.\nNo, no són coses de l’edat. És que les neurones mostren els primers símptomes de deteriorament. Ni són coses de l’edat. Pot ser un senyal d’alerta de l’inici d’una malaltia neurovegetativa, de llarga evolució i de difícil diagnòstic: La malaltia d’Alzheimer.\nLes primeres manifestacions poden ser petits despistes en coses molt habituals però que molt sovint acaben amb la desconnexió total amb l’exterior. El malalt, avui, no sap que ha anat a buscar a cal forner i acaba no recordant el seu nom o la cara de la seva filla amb la qual conviu.\nNo és mala fe ni dolenteria, és l’expressió d’una malaltia que cal tractar-la com el que és. Per tant, no són coses de l’edat sinó del metge.\nTotes les malalties tenen connotacions socials. Totes afecte qui les pateix i la seva família. Totes comporten canvis en el dia a dia familiar però, quan es presenta una malaltia de les característiques de l’Alzheimer, molt més.\nL’Alzheimer és una malaltia crònica de llarga evolució que fa patir molt les persones de l’entorn del malalt perquè s’adonen que el seu familiar deixa, de mica en mica, la persona que ha estat, la persona que estimem per esdevenir un ésser diferent, irreconegible. Una persona pacífica que es torna agressiva, una persona xerraire que emmudeix, una persona servicial que es torna exigent, impacient amb fort trets dictatorials.\nEl malalt perd la memòria, el malalt no sap qui és, la família no s’explica el que li està passant, no saben que fer ni com ajudar però tampoc, com fer front a la nova situació que, potser fa temps que intueixen , que fa temps que noten que hi ha alguna cosa que no rutlla però miren cap una altra banda – excusa de les coses de l’edat, és una bona excusa – neguen la realitat. Coses de l’edat, diuen, però, entretant la malaltia en va fent via i el malestar familiar s’incrementa, les diferents opinions d’accentuen i el malestar creix dia a dia. No són coses de l’edat, són coses de tractament mèdic, d’orientació i d’informació, de suport emocional… Són coses complexes que s’han de compartir, són situacions doloroses que no poden recaure a un sol cuidador, són molts els aspectes en els quals cal tenir-hi l’ull posat per evitar conseqüències desagradables.\nQuan es conviu amb un malalt d’Alzheimer o altres demències cal estar constantment a l’aguait de tot el que pot representar un perill per la integritat física del malalt o de terceres persones, el gas, una finestra massa baixa, la capacitat del pacient per anar sol, per conduir, etc.\nSi tots els equilibres són difícils, el que representa el mantenir tant tremps com sigui possible la vida “normal” del malalt i la prevenció de riscos d’accident, és encara més complicat.\nQuan el pare va a cal forner i torna sense el pa, és més que provable que molts dies abans ja hagués hagut de fer un esforç per recordar quan pa solia portar i sort que el forner ja sap quan pa es gasta a la casa que no cal preguntar-li. No per això, el pare ha de deixar de fer el que ha fet des de la seva jubilació. Quan s’ha de dir prou? Cadascú ho sap i feina té per esbrinar-ho.\nDe totes maneres, avui, m’agradaria remarcar un aspecte concret que afecta directament el malalt però, sense voler, pot també afectar a tercers. Em refereixo a la capacitat de conduir.\nAra i aquí, tenir permís de conduir és la cosa més natural del món. El malalt d’Alzheimer (sobretot en les primeres fases de la seva malaltia) no hauria de fer patir gaire ja que sap conduir i ho ha fet des de fa anys i panys, no ha tingut cap accidenta remarcable, és prudent respectuós amb el codi de circulació i a més, precisament per la idiosincràtica de la seva malaltia és d’actes repetitius, poc afeccionat a aventures agosarades però també per la seva situació personal és més lent de reflexos. Però, què passa quan canvien la direcció d’un carrer? Quan fan obres o quan algun poca-solta actua irresponsablement? Es pot evitar l’accident? Quan la persona s’oblida d’on anava, es despista i es perd, què fer per evitar-ho?\nNomés hi ha una manera: fer els possible per tal que el malalt no condueixi. I això, com es pot fer? No és una tasca fàcil i la responsabilitat recau a tothom menys el malalt. Els metges, avisant les famílies que “d’acord amb l’evolució de la malaltia” ha arribat el moment de prendre precaucions i evitar segons quin tipus de risc. La família que en el seu conjunt que, s’ha de posar d’acord en el seu conjunt per evitar informacions contradictòries que ajudin a desorientar encara més al malalt i han de buscar estratègies efectives d’acord amb les característiques de cada situació. També l’Administració, exigint per a tothom unes certificacions mèdiques emeses pel facultatiu que fa el seguiment del malalt i no per uns professionals forans sense instruments ni capacitats per detectar la malaltia d’Alzheimer en fases primerenques.\nEvitar riscos és cosa de tots. Protegir els malalts, també i preocupar-se dels malalts d’Alzheimer no és cosa d’un dia sinó de cada dia.


La Medalla d'Or de Balears és per a Marilén Pol, Jorge Lorenzo i l'ONCE\n28 octubre 2020 00:58\nTemes del dia #AjuntamentdePalma#coronavirus#estatdalarma#Violació#ConfinamentPerimetral#ConfinamentNocturn#ComissióEuropea#portsiaeroports#Covid-19#covid#PedroJRamírez#MÉSperMallorca#LleidelaCiència#ElPi#FinançamentAutonòmic#Sobirania#ConselldelEsportdeMallorca#transfuguisme#Coabarrada#turisme\nEfe | 22 febrer 2013\nImatge d'arxiu on apareix Marilén Pol.\nEl Consell de Govern ha atorgat aquest divendres la Medalla d'Or de la Comunitat a títol pòstum a qui fora la presidenta dels hotelers de Mallorca, Marilén Pol, que morí el passat mes de gener després d'una llarga malaltia. Igualment, la major distinció que concedeix Balears serà per al pilot campió del món Jorge Lorenzo, i per a l'ONCE.\nAvui també s'han donat a conèixer els personatges i organitzacions distingits amb els premis Ramon Llull.\nAquests han estat per al Ferrocarril de Sóller, Bartolomé Escandell, l'Observatori Astronòmic de Mallorca (OAM), el Col·legi Nostra Senyora de Montision, i Vicenç Guasch. El Forn de la Pelleteria, el setmanari L'Iris, el Club Nàutic Ciutadella, Ferran Cano i els metges Luis Martín Soledad i Pedro Pizá Caffaro són la resta de guardonats que s'han conegut.\nPer Quin desastre!, fa mes de 7 anys\nMarilen Pol va donar feina i fa molt poc va morir prematurament, la Once ajuda als disimuïs visuals. Peò en Jorge Lorenzo?. Amb la ràbia que ens ténen a Mallorca i als mallorquíns, tan ell com el seu pare, amb la persecució cap a la nostra llengua i la nostra cultura que dúen a terme, ii els del Govern han de donar una medalla?. Una potada al cu. li haurien de donar, a ell i al seu pare!.\nPer rahuver, fa mes de 7 anys\nEls catalans dominem EGIPTE, però necessitem de la teva ajuda per vèncer i ser una gran NACIÓ! amb 5 minuts que li dediquis cada dia al millor joc en línia és més que suficient, sense descàrregues, sense publicitat, sense virus, totalment GRATUÏT, on lluitaràs contra persones reals. Pots ser periodista, congressista, empresari, president de país o heroi de la guerra.\nA QUÈ ESPERES, entra per Egipte. bit.ly/UZDbNU\nPer un pam dos pams tres pams, fa mes de 7 anys\nI que no hi havia ningu mes???...Quina medalla d'or mes pobre...\nPer Ehhh?, fa mes de 7 anys\nPer Joanaina, fa mes de 7 anys\nProhibició de les armes nuclears\nDe totes les armes creades per l’ésser humà, les nuclears són les més destructives, inhumanes i indiscriminades. El grau de devastació que causen i els seus efectes radioactius (que són persistents, es propaguen i produeixen danys genètics gravíssims) no es poden comparar amb cap altra arma. Són una amenaça a la supervivència humana. Una sola bomba nuclear detonada sobre una gran ciutat podria matar milions de persones. L’ús d'unes quantes bombes nuclears mataria directament milions de persones, alteraria el clima global i causaria una fam generalitzada.\nEl Govern no descarta exigir en el futur PCR negativa als turistes com pretén fer Canàries\nPresenten el primer esquelet muntat d’àguila coabarrada\nEl Govern espanyol deixa el confinament nocturn en mans de les comunitats autònomes a partir del 9 de novembre\nEl Suprem declara que els edils trànsfugues no poden assumir nous càrrecs o salaris amb millores polítiques i econòmiques


Esports presenta un esdeveniment esportiu per a ajudar un barri de Senegal i Càrites – Ajuntament d'Elx\nHomeEsportsEsports presenta un esdeveniment esportiu per...\nEsports presenta un esdeveniment esportiu per a ajudar un barri de Senegal i Càrites\nToubabs Team és una ONGD que està promovent la salut i la cooperació internacional a Sam Sam (Senegal)\nL’esdeveniment esportiu es durà a terme el 20 de maig al Parc Esportiu d’Elx i les activitats seran realitzades pel gimnàs Studio One\nEl regidor d’Esports, Jesús Pareja, ha presentat #MuévetePorLaVida, l’esdeveniment esportiu que es durà a terme el 20 de maig, al Parc Esportiu d’Elx i la recaptació anirà destinada a l’ONGD Toubabs Team, que coopera a Sam Sam (Senegal) per a millorar les condicions de vida dels seus habitants.\n“És una gran satisfacció que es realitzen esdeveniments esportius d’aquest tipus per a millorar el context de les persones”, ha explicat el regidor d’Esports, Jesús Pareja.\nL’esdeveniment començarà a les 10.30 hores amb una classe de Grit Càrdio; a les 11.00 hores hi haurà una classe de SH’BAM; a les 12.00 hores, Body Attack; a les 12.45 hores, Body Jam; i a les 13.30 hores Body Combat.\nLes classes seran dutes a terme pel gimnàs Studio One, i el preu per a participar-hi és de 5 euros que aniran de forma íntegra a l’ONGD Toubabs Team. Els punts de venda de les entrades són la Confiteria Castell, Càrites i el gimnàs Studio One. En aquests punts es donarà una motxilla perquè s’òmpliga d’aliments, que aniran destinats a Càrites.\nCarolina Martínez, de Toubabs Team, ha explicat que Sam Sam és un barri on no existeix ni clavegueram ni asfalt ni centre de salut. “La nostra missió és promoure la salut, fer un banc d’aliments i donar visibilitat a la cooperació internacional”, ha assenyalat Carolina Martínez, que ha afirmat que ja s’ha construït un centre de salut i que és molt necessària l’ajuda en aquest lloc.\nEl regidor d’esports ha animat a la participació, que s’espera que siga de 150 persones. En la roda de premsa també han estat Álex Salcedo, d’Studio One; i Joaquín Sansano, de Càrites.


Figaró - Vallcarquera - Sant Cristofol de Monteugues szlak - Figaró, Catalunya (España)- GPS track\nWycieczki Piesze (Wycieczki Piesze szlaki w Spain → Catalonia → Figaró )\nFigaró - Vallcarquera - Sant Cristofol de Monteugues\n9 075 132 3529\nDe El Figaro a BCN por Puiggraciós -Cingles del Bertí - El Clascar -Sant Miquel del Fai -S.Feliu Codines-Castellar Valles y + (Rower Górski)\nPR-C 213 Del Figaro al Turó del Tagamanent (Wycieczki Piesze)\nFigaro Puiggracios Cingles del Bertí Sant Miquel del Fai Serra de la Codina Rio Ripoll Collserola Barcelona (Rower Górski)\nFigaro Puiggraciós Cingles del Bertí Sant Miquel del Fai Sant Feliu de Codines Castellar BCN (Rower Górski)\nObejrzane 476 razy, pobrane 28 razy\nw pobliżu Figaró, Catalunya (España)\nFigaró - Vallcàrquera - Sant Cristofol de Monteugues\nUs proposo una matinal per la bonica Vall de Vallcàrquera fins l’ermita de del poble de Figaró, en ple Congost.\nAquí poso la ruta en tren però podeu anar-hi perfectament en cotxe i aparcar en els aparcaments que hi ha a la carretera de Ribas, que esmento més avall.\nFigaró (estació Renfe) – Rectoria de Vallcàrquera\nSortim de l’estació de Figaró passem el pont de l’autovia i anem a visitar l’església del poble, Sant Rafel. Tornem al carrer principal (carretera de Ribas), que va en paral•lel a l’autovia i passem per davant d’una gran aparcament de cotxes que aprofita el mur de l’autopista. i la font de ca l’Andreu, al costat mateix d’aquest aparcament. Qui vulgui venir en cotxe aquest és el lloc per deixar-lo.\nDe seguida trobem el trencall a la dreta que ens indica la Ruta dels Arbres de Vallcàrquera. Anem seguint el riu d’aquesta preciosa vall, passem un petit pont de pedra i arribem a la font de la Noguera Punxeguda per una passarel•la de fusta.\nSeguim amunt pel camí que va paral•lel al riu fins a una petita cascada. És preciós el paisatge fins aquí. Travessem la riera i el camí puja fins a trobar-se amb la carretera. Tombem a mà esquerra i pugem per aquesta carretera, passem un magnífic castanyer a mà esquerra i arribem al molí de Vallcàrquera i la seva bonica Font del Molí del 1927, a peu de carretera.\nHi ha una petita barraqueta al costat de la carretera. Agafem el camí de terra que s’obre a mà dreta indicat com “La ruta dels Arbres”. Aquesta ruta em va semblar més aviat curta i no gaire reeixida. Potser m’esperava més. Ens portarà per un camí paral•lel al riu i a la carretera on podem veure la casa de Vall-de-Roses a l’altra cantó del riu que acaben en unes escales que baixen a la riera. La travessem per unes pedres pel lloc adient i trobem unes altres escales que pugen cap amunt i ens porten a l’ermita de Sant Pere de la Vallcàrquera.\nAl costat de la rectoria hi ha la masia de can Xicola. Nosaltres seguirem fins la carretera i tombarem a la dreta. Si haguéssim agafat la carretera en comptes de la Ruta dels Arbres, arribaríem al mateix lloc.\nSeguim amunt per la carretera i arribem a la cruïlla de can Mestres. Aquí farem un anar i tornar per visitar la rectoria de la Vallcàrquera, que no està lluny d’aquí.\nAquesta rectoria te instal•lacions per a casa de colònies i també és una casa de Natura. De fet, quan hi vaig anar vaig coincidir amb un col•legi que estava fent una Estada de Natura.\nRectoria de Vallcàrquera - Sant Cristòfol de Monteugues\nDesprés d’admirar l’espectacle dels Cingles i fer quatre fotos, tornem a la cruïlla de can Mestres i agafem l’altre camí de terra, a 180 graus, direcció Sud-Est cap a can Matamoros. Hi passem pel costat i a la propera cruïlla tirem a mà dreta cap a Sant Cristòfol de Monteugues. Passem la riera i agafem la pista de la dreta. La pista puja uns 100 metres fent un parell de giragonses fins que trobem un trencall a mà dreta indicat amb unes pedretes de bon camí i pintura blanca.\nAgafem el trencall que no es més que una drecera de la pista i arribem a la Creu de Can Plans. Una petita creu de ferro sobre una base de pedra en un costat del camí on també hi ha un munts de troncs recent tallants a banda i banda de la pista, esperant a que se’ls en porti el camió.\nAgafem a mà esquerra, passem pel davant de la creu i en el proper trencall tirem cap a la pista de la dreta. (La de l’esquerra seria per on hauríem vingut si no haguéssim agafat la drecera).\nSeguim amunt per aquesta pista i després de caminar mes o menys un quilòmetre amb uns 50 metres de desnivell, arribem a la bonica ermita de Sant Cristòfol de Monteugues.\nDes d’aquí, si es volgués allargar la sortida, es podria anar per la Font del Freixe, agafar el camí de la serra dels pins fins el pla de la Batalla on hi ha el refugi ADF de la Forestal i seguir cap al popular cim de la Roca Centella des de on podem gaudir d’una bon panorama. Qui vulgui fer aquest extra, li deixo la ruta del company de wikiloc: 2040\nSant Cristòfol de Monteugues – Estació tren de Figaró\nDesprés del descans de rigor a l’ermita, de fer les fotos i admirar el paisatge, tornem per on hem vingut fins la Creu de can Plans. I ara seguim recte cap avall fins a can Plans on podem admirar unes bones vistes d’esquerra a dreta: l’obertura del congost amb La Garriga en primer pla, les colossals Cingles del Bertí i més a la dreta, a baix, Can Mas. Anem baixant pel camí tenint la vista al davant dels cingles i quan ens ho deixa veure la vegetació també podem veure el cim del Tagamanent.\nArribem al pla de les Brugues. El camí fa un parell de revolts per perdre alçada i passem pel costat d’una cabana de pedra. A cop que anem baixant, els cingles es veuen més alts, més imponents.\nEn un parell de giragonces més, arribem a la creu de Mossèn Ramón. I quan arribem al primer carrer del poble de Figaró, hem d’anar a la dreta a buscar unes escales que baixen dretes cap a l’estació. Passem el pont i ja hem arribat.\nAquesta excursió esta agafada de la ruta del company de wikiloc: Manel_49\nTravessen pont autovia\nFont de ca l'Andreu i aparcament\nAl costat de l'aparcament. A la carretera de Ribes. Al costat del riu\nDreta. Vall de Vallcarquera\nRiera de Vallcàrquera i pont\nRectoria i font del molí. Esquerra ruta dels arbres\nEscales de pujada\nSant Pere de la Vallcarquera i can Xicola\nRectoria de Vallcarquera. Escola de Natura\nCan Plans. Vistes\nVista Tagamanent i dels Cingles\nVista dels Cingles del Bertí\nCreu de Mossén Ramón\nEntrem al poble\nSortida molt recomanable, per la seva frondositat i vistes. Salut i Cames!!!!


Com s'organitza un 'tsunami'?\nCom s’organitza un ‘tsunami’? Cinc accions massives i desobedients que han posat el poder contra les cordes\nEl Tsunami Democràtic va intentar ocupar l’aeroport del Prat. Joves activistes independentistes porten una setmana cremant contenidors i enfrontant-se amb la policia al centre de Barcelona. L’Assemblea Nacional Catalana va impulsar les marxes amb centenars de persones caminant per tot el país. Òmnium Cultural va fer una campanya d’autoinculpacions massives als jutjats. Els sindicats independentistes van convocar una vaga general. El moviment civil i polític independentista ha esclatat al carrer després de la condemna de presó contra els líders independentistes. Set dies de fúria, de ràbia, de mobilitzacions, de protesta… però i ara què? Es preveu, novament, una ‘tardor calenta’ amb més accions massives, sorprenents, mediàtiques i de desobediència civil durant les properes setmanes o mesos. Pot realment una mobilització social als carrers sostinguda en el temps canviar l’estat de les coses?\nEl ja famós estudi ‘Por qué funciona la resistencia civil: la lógica estratégica del conflicto no violento’, elaborat per les investigadores Erica Chenoweth (Universitat de Denver) i Maria Stephan (United States Institute of Peace) analitzant 300 protestes entre l’any 1900 i el 2006 arreu del planeta, va concloure que el 53% de les accions de desobediència civil pacífica van tenir èxit, mentre que només un 26% de les violentes va triomfar. “No hi ha hagut cap campanya que hagi fracassat després d’haver sumat un 3,5% de la població a unes protestes durant un esdeveniment clau”, conclou. La majoria de casos d’èxit analitzats, que van des de les protestes contra el Govern de Marcos a les Filipines als anys vuitanta fins a les independències dels països bàltics i les revoltes populars a l’Europa de l’Est, mostren com les protestes han de tenir aquestes característiques bàsiques: ocupacions massives amb milers i milers d’activistes; tenir un objectiu concret, mesurable i, tot i que difícil, aconseguible en un termini relativament breu; allargar les protestes durant setmanes, mesos i, a vegades, anys, i, finalment, ser capaces de resistir les detencions, batusses policials i agressions greus —amb ferits i, de vegades, morts.\nCRÍTIC repassa aquí cinc exemples molt recents d’ocupacions i de bloquejos d’aeroports, de ports, de vies de tren, de places cèntriques i d’altres centres neuràlgics que van aconseguir doblegar el poder amb una estratègia radical de desobediència civil. Totes aquestes mobilitzacions, sens dubte, podrien servir per inspirar les futures accions d’una nova ‘tardor calenta’ que preparen col·lectius com el Tsunami Democràtic, els Comitès de Defensa de la República, l’Assemblea Nacional Catalana o Òmnium.\nEls manifestants bloquegen l’aeroport de Hong Kong contra el Govern xinès\nL’ocupació a l’agost passat de l’aeroport de Hong Kong, el vuitè més transitat del món, va ser l’acció més espectacular per internacionalitzar la causa de les protestes per exigir la retirada del projecte d’extradició de presumptes delinqüents a la Xina. Els manifestants van fer primer una seguda a l’aeroport i posteriorment van intentar l’ocupació, cosa que va provocar la cancel·lació de gairebé un miler de vols. Les imatges de la tancada, amb greus enfrontaments dels manifestants amb la policia, que va arribar a disparar un tret a l’aire i apuntar amb les armes activistes, van arribar arreu del planeta. La repressió policial va provocar desenes de ferits, alguns de greus, i molts detinguts. Tanmateix, l’intent de bloqueig a l’aeroport arribava després de més de sis mesos de protestes continuades al carrer. Finalment, el Govern de Hong Kong va fer marxa enrere i al mes de juny va suspendre el projecte de llei d’extradició. Les protestes van continuar, exigint-ne la retirada definitiva, i ja convertits en un moviment pro democràcia.\nEl Tsunami Democràtic sembla haver-se inspirat en algunes de les accions fetes pel moviment democràtic de Hong Kong, ja que allà ocupacions com la de l’aeroport es van convocar de manera anònima i sense previ avís… i, a més, els manifestants de primera línia s’enfrontaven a la policia amb la cara tapada per evitar l’empresonament dels organitzadors o dels mateixos activistes.\nOcupacions de places: de Tahrir, al Caire, fins a l’Euromaidan\nMoltíssims moviments polítics des de finals dels anys noranta fins a l’actualitat han ocupat durant mesos i mesos les places, els parcs o els carrers dels centres de les seves capitals per demanar la dimissió dels governs. Algunes de les primeres grans revoltes basades en manifestacions i bloquejos al carrer durant mesos van tenir lloc a Sèrbia, amb els anti-Milosevic liderats per l’organització Otpor a principis dels 2000 i, ja després, vindrien les revoltes de colors a l’Europa de l’Est i al Pròxim Orient. Però l’ocupació de places per fer caure un Govern més coneguda va ser la de l’Euromaidan de l’any 2013 a Kíev contra l’antic Govern prorús d’Ucraïna: manifestant-se durant mesos a la plaça principal de Kíev, la Maidan Nezaléjnosti (plaça de la Independència). El fenomen de l’ocupació d’un lloc cèntric i emblemàtic es va escampar, sobretot a partir de l’any 2011, arreu amb casos emblemàtics d’èxit com la de Tahrir, a Egipte, contra la dictadura de Mubarak, o la Syntagma, d’Atenes, contra els plans neoliberals del govern grec, i també amb casos amb un balanç agredolç amb les de la Puerta del Sol, a Madrid, o la plaça de Catalunya, a Barcelona, del moviment del 15-M a l’Estat espanyol, l’Occupy Wall Street al Zuccotti Park, de Nova York, o el parc Gezi i la plaça Taksim, a l’Istanbul d’Erdogan.\nEl moviment independentista català, tant en documents interns de l’Assemblea Nacional Catalana com en propostes que de moment no han tingut èxit fins ara, s’ha arribat a plantejar fer acampades en llocs cèntrics o emblemàtics de Barcelona com la mateixa plaça de Catalunya, el parc de la Ciutadella davant del Parlament o la Ciutat de la Justícia —a l’Hospitalet de Llobregat.\nBloquejos dels estibadors als ports de tot l’Estat espanyol\nEls estibadors, un col·lectiu fortament organitzat i solidari entre si, han fet multitud de vagues i de protestes des dels anys vuitanta en tots els ports de l’Estat espanyol amb una consigna clara: ocupar, bloquejar i impedir les càrregues de mercaderies en un port durant setmanes o mesos fins a aconseguir el seu objectiu laboral, salarial o de drets afectant de ple els interessos econòmics de grans empreses i posant tota la pressió sobre els governs. Els ports marítims són una de les infraestructures logístiques i de transport bàsiques a l’Estat espanyol. L’última gran mobilització, i que va paralitzar el port de Barcelona durant prop d’una setmana, va ser contra el decret liberalitzador de l’estiba que es va aprovar amb els vots del PP, de Ciutadans, del PNB i l’abstenció del PDECat i que, posteriorment, va ser reformat pel PSOE amb el suport de Podem i d’ERC.\nLa lluita dels estibadors ve de lluny. Després de la dictadura, les primeres grans vagues es van fer l’any 1980 en contra dels intents liberalitzadors del Govern de la UCD: la vaga va acabar allargant-se 18 mesos i, cinc anys més tard, n’hi va haver una altra de 8 mesos de duració. Va haver-hi ocupacions de vaixells, aturades de la feina de càrrega, tancaments totals dels ports i, a més, col·lectivització de salaris dels treballadors portuaris.\nEcologistes alemanys ocupen mines de carbó i trens de residus nuclears\nEls ecologistes alemanys, sobretot els antinuclears, han estat un dels col·lectius més radicals, audaços i, sovint, fins i tot, mediàtics entre els moviments socials de tot Europa en les últimes dècades. No s’han aturat gaire a pensar ni en les detencions massives ni en les multes milionàries que els podien caure a l’hora de fer accions de sabotatge molt greus contra infraestructures com plantes nuclears, vies de tren o mines a cel obert. Dues de les seves actuacions més espectaculars i conegudes en els últims anys han estat, primer, el bloqueig de les vies per evitar que circulés un tren carregat amb 2.500 tones de brossa radioactiva que havia de creuar Alemanya i, després, l’ocupació per part de centenars d’activistes d’una mina de carbó a cel obert. Totes dues accions van posar contra les cordes el Govern federal alemany i els interessos de grans empreses nuclears i mineres.\nLa llarga lluita dels ecologistes alemanys, amb accions radicals i mediàtiques però també amb molt de ‘lobby’ polític i fins i tot un partit polític com Els Verds amb bons resultats electorals, ha aconseguit moltes —tot i que no totes— de les seves reclamacions ecologistes al país. El més sonat va ser el final de les centrals nuclears a tot Alemanya decretat pel Govern conservador d’Angela Merkel.\nSabotatges contra el TAV entre Itàlia i França pels Alps\nEl moviment No al Tren d’Alta Velocitat (TAV) pels Alps entre Torí, a Itàlia, i Lió, a França, és una de les lluites ambientals i polítiques més llargues i crues avui a Europa. El projecte per construir un pas ràpid i directe per als trens de mercaderies i persones pretenia ja fa més de 30 anys perforar túnels per diferents valls alpines, però el centenar de pobles afectats i activistes socials de tota mena —des de l’antiglobalització fins als ecologistes passant per grups de joves anarquistes— van plantejar un boicot total per oposar-s’hi. Hi ha hagut desenes de protestes, marxes i, fins i tot, sabotatges i bloquejos contra les mateixes obres, que han acabat en sentències de presó contra alguns activistes del moviment No TAV. La gran majoria de les obres d’una línia de més de 270 quilòmetres —el 70% a França i el 30% a Itàlia— encara són lluny de començar. Fins ara tot just s’han excavat obres complementàries, que sumen un total de 21 quilòmetres de galeries de prospecció. La part més controvertida del projecte és un túnel de base de 57,5 quilòmetres que travessa els Alps, sota el Mont Cenis: si s’acaba, seria un dels túnels ferroviaris més llargs del món. De moment, gràcies a les protestes, el projecte està encallat.\nGrups independentistes han optat en diferents ocasions pel tall de vies de tren, especialment sonades a l’estació de l’AVE a Girona. Actualment, hi ha 21 persones investigades per les mobilitzacions de l’1 d’octubre de l’any passat a Girona, amb motiu del primer aniversari del referèndum. Els acusen de desordres públics, i assenyalen en l’atestat que van provocar danys a les vies fèrries i van posar en perill la circulació ferroviària. “Uns delictes que preveuen penes d’un a cinc anys de presó, i que són més greus que els desordres públics, que era el delicte amb què acusaven fins ara els manifestants.”


208 Sopar hora europea: «De competir a compartir?» – Ámbit d'Investigació i Difusió Maria Corral\n208 Sopar hora europea: «De competir a compartir?»\nLes grans escoles de negocis, entre altres, eduquen per a la competitivitat, que no és el mateix que la competència. Aquesta és la capacitat d’estar al nivell del que es necessita per a poder fer amb responsabilitat i coneixement unes activitats determinades. La competitivitat és l’exageració d’aquestes capacitats fent-ne una activitat que condueixi a superar els altres. Si no es transformés aquesta competició en una lluita en la qual fàcilment es trenquen les regles de joc, potser la societat es posaria d’acord, però avui més que mai no es pot negar que, amb astúcia, fàcilment es trepitja els altres per aconseguir uns primers llocs i es prescindeix del respecte. Fins i tot no importa la desigualtat, tot convertint-se en una forma de domini del qui té més enfront del qui té menys. La competitivitat es pot transformar en la més dura font de desigualtat, especialment pel que fa a l’economia, com pateix avui la nostra societat occidental, i convertir-se en una escalada per a aconseguir beneficis per damunt de tot. L’ambició del guany fàcilment sega la raonable dimensió social que èticament proposa un anivellament de l’economia que ajudi a estabilitzar el repartiment de la riquesa.\nAvui, en certa manera, es pot entendre l’economia com un despietat joc de beneficis en favor d’un gran capital que està en mans de pocs, els quals, evidentment, sempre han de guanyar-hi, i quan no és així es produeixen terrabastalls que afecten diversos països.\nÉs innegable que el ciutadà ha d’aconseguir una defensa de la subsistència mitjançant uns esforços, sovint inassolibles per a bona part d’ells, ja que el joc de l’endeutament atordeix de manera embogida en tancar-se crèdits, en reconduir l’economia cap a unes àrees afavorides pels sectors que la dirigeixen. La subsistència vital entra en el possibilisme social, en què s’han d’establir uns ajuts socials que canvien el benestar per la possibilitat de subsistir.\nÉs evident que hi ha una realitat social que demana uns canvis d’actitud en tots els aspectes de la nostra societat si s’aposta per compartir, és a dir, entendre que s’ha d’arribar a acords en els quals es juga el benestar de la societat. Aquests pactes, en democràcia, requereixen actituds de transigència i considerar, d’una manera lúcida, que la societat la integrem persones que tenim vida, necessitats i una llibertat que també ha de ser compartida per tots. És a dir, l’individualisme ferotge que s’havia proclamat com a ideal, avui cau en favor d’una nova integració dels individus per a superar mancances en tots els aspectes de la societat, des de l’econòmic, prou evident, fins al familiar, l’educatiu, l’empresarial, el polític, el religiós, etc. No es pot negar que en aquests nivells de complementarietat en el fet de compartir hi tenen un gran paper les comunitats socials intermèdies o xarxes de persones a les quals es pot accedir plenament sense altra obligació que sentir-se bé amb els que integren aquests grups.\nCompartir avui és fer un crit a la solidaritat perquè s’obri amb força davant la precarietat. Desenvolupar aquesta capacitat serà possible si s’afluixa el desig de tenir pel de ser, per assolir una dignitat social gratificant. Potser haurem d’aprendre a gestionar, compartint i cooperant, la pobresa, la inseguretat, la incertesa per a superar pessimismes que emmalalteixen la felicitat.\nEls dirigents dels règims democràtics, estan prou conscienciats per a potenciar el benestar social perquè les persones se sentin protagonistes d’autèntiques xarxes col·laboratives?\n¿Potser s’ha de lluitar perquè sigui possible un nou repartiment de béns, com és ara renunciant a uns sous per compartir-los –més baixos– amb altres i, per exemple, aconseguir dos llocs de treball per a un sol sou?\nLes polítiques socials i públiques d’un país són en gran part fruit de la cultura i l’educació. Eduquem per compartir i cooperar?\nCompartir és una esperança.\nDavid Martínez i Gracia, Economista. Soci director d’AddVANTE\nJordi Riera i Romaní, Catedràtic d’Educació de la Universitat Ramon Llull. Vicerector de Política Acadèmica i adjunt al rector de la Universitat Ramon Llull\nBegoña Roman i Maestre, Professora d’Ètica de la Universitat de Barcelona.Presidenta del Comitè d’Ètica de Serveis Socials de Catalunya\nJulien Schmitt, Coordinador del Grup d’Empreses del Camp d’Energia de l’Economia del Bé Comú – Barcelona


Un engany intel·ligent\nSi em punxen no em treuen sang; l'última és que ara la teoria de l'evolució li ha sortit un competidor potent. Tant de bo fos així tal i com va passar amb la física als començaments dels segle passat en què la física clàssica va ser substituïda per la quàntica; el món va fer un salt en el coneixement i en la tecnologia que no es coneixia des de la descoberta del foc.\nSegons el que ara ens diuen, resulta que la nostra capacitat de conèixer està marcada a darrera instància per un ésser intel·ligent que la ha dissenyat.\nUn nou déu que ens ha redimit des del començament i que ens ha fet a imatge i semblança, el que ens han estat explicant des de temps immemorials tots els xerraires de fira de les religions.\nAixí doncs, un nou intent per tornar a la religió aquest cop des de la pseudociència, l'esoterisme, l'idealisme de nous (vells) mecanismes explicatius de la realitat. Estarem ben fotuts si aquests embaucadors de tercera regional aconsegueixen que els humans ens tornem antievolucionistes.\nDiuen que l'anomenat projecte intel·ligent és el responsable de la nostra diferenciació i que l'atzar no és el responsable dels que ha passat al planeta.\nLa primera pregunta que els faig és senzilla: qui ha fet al que ha concebut el projecte intel·ligent? La segona: per què si ha estat una voluntat sobrenatural o natural la que ens ha concebut hem hagut de passar per un procés evolutiu tan dilatat? Encara em queda una tercera qüestió, la més important; com és que encara no hem vist cap experiment que demostri la teoria del disseny intel·ligent?\nLa teoria de l'evolució, ho hem discutit amb molts col·legues, està plena d'experiments i constatacions científiques que encara no han pogut ser rebatudes. El resultat és que l'atzar és el mecanisme que decideix els fets emergents fins l'emergència de la nostra intel·ligència. I que la selecció natural actua amb assaigs i errors de manera que per arribar on estem hi ha hagut centenars de milers de milions d'extincions d'éssers vius.\nL'evolució no està predeterminada per cap ésser intel·ligent, és un producte de l'espai temps i per tant de la naturalesa que s'expressa en aquestes dimensions. L'engany intel·ligent, el qual té el suport de conservadors i moralistes, representa un nou combat dels reaccionaris del planeta per justificar amb una ficció pseudocientífica la realitat que significa l'evolució com procés natural i el progrés com activitat activa de la humanitat sense cap direcció sobrenatural.\nAra, que Europa avança col·lectivament cap el laïcisme, sembla que els EEUU avancen cap a noves formes de religió que volen ser justificades des del pensament científic. Que aquests farsant sàpiguen que tindran al seu davant la ciència i els científics per evitar que els dogmes tornin a governar la nostra espècie.\nLa raó i el racionalisme formen la base estructural del progrés i del coneixement social i científic. La humanitat ha hagut de lluitar molt pagant un preu molt alt per construir coneixement i societats avançades. No hem de permetre que els subterfugis neoidealistes ens tornin a l'edat mitjana.\nEls embaucadors dels neoidealisme ens hauran de contestar amb proves empíriques, sinó ho tenen molt difícil amb els humans que pensem. Aquest és un missatge d'espècie.\nPUBLICAT AL DIARI "EL MUNDO", (Ed. CATALUNYA); 7 de SETEMBRE de 2005


Un «atac democràtic» obliga a tancar al restaurant Siurana\nDenuncia la incompetència dels polítics catalans | Obeint el mandat de l'Estatut del 2006, pagaven a l'Agència Tributària Catalana\ndiumenge, 24 de novembre 2019 - 12:56h\nEl restaurant Siurana, obligat a tancar les portes | Google Maps\nEl Restaurant Siurana, tanca. Aquesta és la frase que es pot llegir a la porta de l'establiment situat a la localitat de Siurana. Els propietaris del restaurant l'Andreu Bartolomé i Maria Casademunt han fet públic un escrit atacant l'Agència Tributària espanyola (AEAT) d'haver bloquejat els comptes de l'empresa i revocar el NIF el passat més de juny.\nObeïen el mandat de l'Estatut del 2006\nEn el missatge que han posat els propietaris a la porta del restaurant expliquen que «han intentat solucionar improvisadament amb la intenció de pagar a treballadors i proveïdors i així no haver d'aturar una activitat que dona feina a diverses famílies». Finalment, però, es va arribar a una «situació límit» i es van veure obligats a tancar de «forma irreversible», a curt o mitjà termini.\nEl motiu del tancament és perquè l'AEAT els va revocar el NIF i bloquejar els comptes de l'empresa al mes de juny. Des del restaurant apunten que «l'empresa estava al corrent de pagament i havia complert amb totes les seves obligacions de manera normal». Només van realitzar-ho de forma diferent i de manera «reivindicativa» amb l'IVA i l'impost de societats. Tots dos van decidir pagar-ho a la hisenda catalana (ATC) «amb la intenció d'obeir el mandat del poble expressat a l'Estatut del 2006». En aquest sentit, han requerit a l'ATC que se'ls faciliti un NIF català, amb l'excusa «d'estar intervinguts».\nDenuncien un atac democràtic\nL'Andreu i la Maria consideren que aquest fet ha estat un «atac democràtic» a la seva empresa i els ha obligat a tancar. En conseqüència d'aquest fet han volgut denunciar «la incompetència dels nostres representants» després de «no aplicar l'Estatut del 2006 tal com els va exigir més d'un 70% del poble català» i «no aplicant la DUI, tal com els han exigit els catalans en les darreres eleccions i en el referèndum de l'1 d'octubre del 2017».\nEn les darreres línies del text han expressat la voluntat de «no voler seguir vinculats a una administració espanyola desacreditada, política, judicial i policialment».\nLa Maria i l'Andreu, propietaris del restaurant Siurana, han penjat aquest text a la porta del local | Twitter\n"💵 PRIORAT: Centenars de milers d'euros per arreglar els danys del temporal" "🎞AGENDA: Arrenca el Most, Festival Internacional de Cinema del Vi i el Cava al Priorat"


Qui som? - El Racó de la Xeli a Figueres.\nEl restaurant El Racó de la Xeli és una proposta gastronòmica original on trobaràs tapes gourmet al cor de Figueres, Girona, Alt Empordà.\nSituat en un emplaçament ideal, a l'inici del carrer de la Jonquera, a tocar de la plaça de l'Ajuntament de Figueres (Girona, Alt Empordà), el restaurant El Racó de la Xeli ofereix als seus clients una sèrie de tapes elaborades amb un toc especial. Una de les seves especialitats són les Ostres fresques amb pa de sègol i vinagre de "chalota", servides en una pintoresca barra de fusta. Aquesta magnífica combinació és gràcies al fet que la seva creadora, Araceli Moreno, és de València però va ser criada a Perpinyà, i avui comparteix les seves receptes des d'aquest acollidor lloc.\nDestacables són el Tàrtar de Salmó amb xips de verdures i les Creppes. Per tancar amb brillantor hi ha el cafè Gourmand, un cafè servit al costat d'un típic macarró francès, fondant i mousse de xocolata. O també el Cafè Edèn, un cafè acompanyat de poma caramel·litzada amb mantega de caramel salat, maduixes, xocolata calenta i un macarró francès de fruita.\nEl restaurant El Racó de la Xeli de Figueres obre cada dia les seves portes de 8.30h del matí i no tanca fins a última hora de la nit. A primera hora els clients poden degustar tres tipus d'esmorzars (anglès, francès i local), i la resta del dia trobaran una diversitat de tapes a preus competitius.\nCARTA DE FIDELITAT\nPer cada 10 caselles marcades tens un 10% de descompte en la próxima visita.


Aquest portal colaboratiu està mantingut per diversos colectius preocupats per diferents aspectes d’aquest nou sistema de validació pel transport públic. En concret, els colectius que han contribuit a la recopilació i anàlisi de la informació publicada a aquesta pàgina són els seguents.\nPlataforma de Moviments Socials de l’Àrea Metropolitana de Barcelona que lluita contra de les pujades de preu del transport públic i treballana en defensa d’ un transport a preus populars, i 100% pubilc.\nCríptica és una associació sense ànim de lucre, centrada en la defensa de la privacitat y la seguretat. Per a Críptica la privacitat és una questió tant técnica com política, que vol fer arribar a la comunitat creant un espai de confluència entre ambdues disciplines.\nPirates de Catalunya és un partit polític part d’un moviment internacional. El seu ideari té cinc eixos fonamentals: els drets humans, la democràcia directa, la transparència i les dades obertes, la privacitat, i l’accés a la cultura, el coneixement i la informació.


ReciClassíCat: FRANCESCHINI, Petronio (1651-1680) - Dixit Dominus (1676)\nFRANCESCHINI, Petronio (1651-1680) - Dixit Dominus (1676)\nObra de Marcantonio Franceschini (1648-1729), pintor italià (1)\n- Recordatori de Petronio Franceschini -\nEn el dia de la celebració del seu 367è aniversari de naixement\nMarcantonio Franceschini (Bologna, 5 d'abril de 1648 - Bologna, 24 de desembre de 1729) va ser un pintor italià. Es va formar al taller de Giovanni Maria Galli abans d'entrar al taller de Carlo Cignani la influència del qual seria molt destacada en la seva posterior producció. També i després de finalitzar la seva formació va treballar durant deu anys al servei de Cignani amb qui va col·laborar en diverses obres entre elles els frescs de Sant Bartolomeo dei Teatini i del Palazzo del Giardino de Parma. A partir del 1680 va establir el seu propi taller a Bolonya iniciant la seva carrera com a pintor independent. En aquests anys va rebre diversos encàrrecs la majoria dels quals d'esglésies d'Itàlia. El seu estil, evolucionat respecte al del seu mestre, va rebre la influència dels Carracci i de Domenichino. A partir del 1691 i fins el 1709 va treballar al servei del príncep Joham Adam de Liechtenstein. El 1711 i després d'anys de professió, va rebre la petició expressa del Papa Clement XI per a la decoració d'una de les capelles del Vaticà. De família d'artistes, el seu germà Petronio Franceschini va ser compositor i violoncel·lista. Marcantonio Franceschini va morir a Bolonya el desembre de 1729.\nPetronio Franceschini (Bologna, 9 de gener de 1651 - Venezia, 4 de desembre de 1680) va ser un violoncel·lista i compositor italià. Es va formar amb Lorenzo Perti a Bolonya i amb Giuseppe Corsi a Narni. Ben aviat es va convertir en un dels primers membres de l'Accademia Filarmonica de Bolonya en la qual també hi va servir. Entre el 1675 i el 1680 va treballar com a violoncel·lista de San Petronio, en un temps en què també va compondre les seves primeres obres, entre elles diverses òperes. Per aquest motiu va ser reclamat a Venècia a petició de Vincenzo Grimani. També va constar com a mestre de capella de l'arciconfraternita di Santa Maria della Morte de Bolonya al servei de la qual va escriure nombroses obres religioses. Com a professor va tenir alumnes notables com G.A. Perti i Domenico Gabrielli. El seu germà Marcantonio Franceschini va ser pintor. Petronio Franceschini va morir a Venècia el desembre de 1680 i amb només 29 anys.\nSonata, 2 vn, bc, GB-Lbl, probably identical with sonata in 1680\nINTERPRETS: San Petronio Cappella Musicale\nPRESTOCLASSICAL: FRANCESCHINI, P. - Dixit Dominus a 8 & Laudate pueri a 6\nIMSLP: Petronio Franceschini (1651-1680)\nSPOTIFY: FRANCESCHINI, P. - Dixit Dominus a 8 & Laudate pueri a 6\nAnònim 11 de gener de 2018 a les 2:38\nI always admire the art wok you display with you music. Well.\nAnònim 10 de juliol de 2018 a les 17:25\nAnònim 16 de juliol de 2018 a les 20:14


Arbolí se situa a la zona nord de la comarca del Baix Camp, fent límit amb la del Priorat. L'edifici més notable del poble és l'església de Sant Andreu, neoclàssica, de tres naus, cor i campanar. L'any 1936 fou cremada. L'antiga rectoria és utilitzada ara com a refugi de muntanya. També es considera d’interès l'ermita de Sant Pau, situada damunt del poble; sembla que ja existia al s. XIII. L'edifici actual és una petita capella, la qual s'ha restaurat recentment, i s'hi pot arribar per pista forestal asfaltada.\nEl municipi està situat en un replà a l'extrem nord-oest de les muntanyes de Prades. El terme és força accidentat i el drena el barranc de l'Arbolí, afluent del riu Siurana, a ponent del poble.\nLa brolla i la pineda ocupen unes tres quartes parts del terme. A més d'unes 25 ha d'horta, la principal collita són les avellanes en terres de secà. Els antics ramats han quedat molt reduïts. Antigament funcionaven 4 molins de paper d'estrassa i un de fariner, actualment enrunats o abandonats. Hi ha també dos mines de coure sense explotar.\nArbolí és un lloc possiblement d’origen aràbic. La primera referència documental és la que fa Ramon Berenguer IV dels seus emprius. El 1263 era escrit Herbulino , el 1280 Erbulio i el 1600 ja Arbolí. Al segle XIII hi funcionà una comunitat càtara, tres membres de la qual foren condemnats el 1262. El lloc devia ser pobre, ja que el 1280 se'l declarà exempt per tal com no havia assolit la quantitat necessària per a pagar les dècimes. Des de la seva creació, el 1324, formà part del comtat de Prades. Cal creure que abans havia estat integrat a la denominada baronia d’Entença, ja que el 1314 hi foren convocats els homes de la senyoria per atacar Alforja a causa de les disputes entre l’arquebisbe i el baró. La jurisdicció senyorial va passar dels comtes de Prades als ducs de Cardona i d’aquests als Medinaceli. El 1777 hi és documentat el conreu de l’avellaner; el mateix any hi eren actius els molins paperers. D’aquest període semblen datar els masos més notables, com el Mas del Vinyes i el Mas del Bruno. El 1787 l’església, que anteriorment havia estat vicaria de Siurana, consta com a parròquia. El 1794 el poble es lamentava davant les autoritats corregimentals de la misèria que patia. Al segle XIX la gent del poble va participar en la revolta dels Malcontents.


Catalunya reconeix l'esforç d'un joc de cartes per fomentar el català des del País Valencià La República\nActe de lliurament del premi Nacional de Llengua\nL’associació Llengua Nacional, en col·laboració amb el Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya, ha guardonat l’editorial de jocs Zombi Paella per la seva tasca de difusió del català. El jurat ha valorat especialment l’originalitat de la proposta i haver-la desenvolupat en un “entorn sociolingüístic difícil”. Aquest projecte editorial desenvolupa des de 2014 jocs de taula i és conegut especialment per La Fallera Calavera, joc de cartes publicat exclusivament en valencià del qual se n’han venut 22.000 unitats. En l’acte de lliurament del premi, va intervenir via vídeoconferencia el president legítim, Carles Puigdemont.\nEl fenomen de La Fallera Calavera\nZombi Paella, una editorial de jocs valenciana creada per Enric Aguilar, neix de l’èxit de la seva primera baralla de cartes: La Fallera Calavera. Publicat en 2014, aquest joc s’ha convertit en tot un fenomen a les comarques valencianes. El joc no només està publicat exclusivament en valencià sinó que gira en torn a elements del folklore, la mitologia i la cultura popular valenciana. Tots ells barrejats amb una estètica gòtica i la temàtica zombi.\nA poc a poc, gràcies al boca-orella i a la singularitat de la proposta La Fallera Calavera ha anat acumulant èxits: en 2014 l’editorial Sembra Llibres proposa a Enric Aguilar escriure una novel·la breu basada en el joc de cartes. El llibre es publica en 2015 i, mig any després, arriba la segona part del joc: La Fallera Calavera 2: els ingredients de la discòrdia. Actualment es realitzen desenes de tornejos cada any on els participants intenten aconseguir cartes exclusives del joc, dedicades a personatges tan variats com Ausiàs March o el DJ valencià Chimo Bayo.


Congrés Anual 2018 Associació Espanyola per a l'Estudi del Fetge\n43 Congrés Anual 2018 Associació Espanyola per a l’Estudi del Fetge\nPosted 19 març, 2018\nEls dies 21,22 i 23 de febrer vam assistir a Madrid al 43è Congrés de l’Associació Espanyola per a l’Estudi del Fetge. Com cada any el prestigiós esdeveniment ha comptat amb la participació d’un important nombre de professionals especialistes en Hepatologia. En aquesta ocasió han estat més de 800 els inscrits i participants en el certamen.\nCal també destacar l’acceptació de més de 150 treballs d’investigació per a la seva exposició, tant en format de presentació oral, com de pòster. També ens agradaria destacar el valor docent dels cursos impartits.\n43 Congrés Anual 2018. Principals cursos impartits en l’AEEH\nA continuació, presentem un breu resum dels cursos als quals assistim i que van centrar l’interès dels assistents al congrés.\nCURS DE POSTGRAU AEEH\nNous aspectes diagnòstics i terapèutics en la malaltia hepàtica crònica avançada.\nDirector del Curs: Javier Crespo (Santander)\nCURS D’HEPATOLOGIA BÀSICA I TRASLACIONAL\nAspectes traslacionals de la recerca en NAFLD / NASH.\nDirector del Curs: Javier González Gallego (Lleó)\nV CURS D’INFERMERIA EN HEPATOLOGIA AEEH\nAssistencial: Humanitzant les cures en els pacients amb malalties hepàtiques.\nDirectora del Curs: Eva Román (Barcelona)\nSense oblidar les conferències magistrals i simposis que han constituït un important esdeveniment en el camp de l’hepatologia. Més informació sobre el programa d’aquest any a 43 Congrés AEEH\nTransaminases, infografia sobre la importància del seu control\nHem volgut compartir amb tots vosaltres el contingut d’aquest díptic impulsat per la Fundació Espanyola per a l’Estudi del Fetge, en el marc de la Campanya Fetge Sa\nEstà orientat principalment a pacients en general i en ell es destaca el paper de les transaminases en el coneixement de la salut del nostre fetge.\nTambé es destaca l’important paper de la prevenció, davant la possibilitat de guarir les malalties hepàtiques, sent aquestes la cinquena causa de mort al món.\nEn la gràfica també podem observar una relació de les causes més freqüents de la malaltia al costat de les claus per prevenir-la. I es destaca el fet que una de cada 5 persones està exposada a patir alguna malaltia de fetge.\nCurs de Postgrau de l’Associació Espanyola per a l’Estudi del Fetge\nEn aquesta edició del Congrés de l’Associació Espanyola per a l’Estudi del Fetge el curs de postgrau “Nous aspectes diagnòstics i terapèutics en la malaltia hepàtica crònica avançada” va anar a càrrec del Dr. Javier Crespo.\nActualitat al voltant de VHC\nS’ha destacat com avanç, el fet que en l’actualitat l’hepatitis per VHC es presenta com una malaltia curable, després de l’aplicació del pla estratègic pel sistema nacional de salut. Havent-se tractat i curat més de 90.000 pacients a Espanya, es constata la gran eficàcia en el seu tractament. I més enllà d’aquesta fita, actualment es treballa per a la seva erradicació.\nEn aquest moment els esforços es dirigeixen cap a identificar aquelles persones que desconeixen que presenten VHC positiu i un cop identificades, ajudar-les a realitzar el seu tractament. Un altre objectiu a curt termini és aproximar el tractament cap a col·lectius que habitualment no realitzen consulta en el sistema nacional de salut, com ara col·lectius de centres penitenciaris, addictes a drogues per via parenteral, etc.\nAixò últim i al costat de tot el conjunt d’esforços i dedicació, permetria finalment eliminar completament l’hepatitis VHC, i exponencialment prevenir la seva reinfecció.\nDestaquem l’especial atenció enfront de l’increment en la incidència de la malaltia greix del fetge no associada a l’alcohol, una malaltia amb una prevalença en ascens arreu del món que s’associa a l’augment preocupant en la incidència de sobrepès i obesitat.\nEl desconeixement d’apartats de la seva fisiopatologia i l’absència encara avui d’un tractament farmacològic eficaç constitueixen un important repte per als nombrosos projectes d’investigació que es troben actualment en marxa.\nLa intervenció mitjançant una dieta adequada, amb disminució de l’aportació calòrica i greixos, al costat d’un augment de l’exercici físic, constitueixen la mesura terapèutica més eficaç. Però tot i el seu èxit, lamentablement només s’aconsegueix que un nombre reduït de pacients ho posin en pràctica.\nDesenvolupament terapèutic en malaltia hepàtica autoimmune i colestàtica\nEns agradaria destacar la conferència magistral a càrrec del conegut Dr. Tom Hemming Karlsen (Oslo University Hospital) @tomhemmingk, especialista clínic en medicina interna i gastroenterologia i actual secretari de l’EASL.\nLa seva magistral conferència es va desenvolupar entorn a: “Therapeutic development in autoinmune and cholestasic liver disease”.\nLa patologia autoimmune hepàtica està presentant en els darrers anys un increment en la seva incidència en els països europeus.\nLa CBP (cirrosi biliar primària), actualment denominada colangitis biliar primària pel canvi recent del seu nom, a causa que el nom de CBP no feia referència a la realitat de l’estadi de la malaltia en la majoria dels casos.\nEn els pacients amb CBP sense resposta al tractament amb ac ursodeoxicólico, gràcies al tractament amb un nou fàrmac, l’ac obeticolico (Ocaliva), del qual disposarem en un breu termini de temps, aconseguirem millorar els resultats en pacients que no presenten una resposta adequada l’ac ursodeoxicólico, i que de moment segueix sent el tractament inicial d’elecció.\nResta d’activitats del 43 Congrés Anual 2018\nParal·lelament a la destacada oferta formativa de la qual ja hem parlat, ens agradaria destacar l’impuls que va rebre el Club Jove, en què metges joves es reuneixen de forma molt activa durant el congrés i participen activament en les trobades, al costat del professorat i tractant diferents temes.\nEn aquesta edició, l’aplicació de les noves tecnologies relacionades amb l’estudi del fetge, a través de l’app del congrés, ens va permetre una àgil interacció dels assistents, amb els ponents, tant per a la formulació de preguntes, com per participar en l’opinió de casos clínics i va ser una excel·lent experiència.\nI finalment, l’AEEH va lliurar així mateix beques per a formació en noves tecnologies, projectes d’investigació i estades formatives tant en l’àmbit estatal com a l’estranger.\nCoordinadora de la Unitat de Hepatologia\nImatges corresponents al Projecte de difusió: Fetge sa: les transaminases\nJornades i Congressos, Hepatología


The Daily Avalanche: Silenci i secret\nQui hem de mirar? La fabulosa Emma Suárez? O el planetari d'imants a la porta de la nevera...\nNo puc imaginar film més diferent per succeir a la bretolada de «Los amantes pasajeros» que aquesta fascinant «Julieta» que ha escrit Pedro Almodóvar a partir de tres contes d’Alice Munro. Desconec el material original; però confesso que les costures entre les tres històries en cap moment es perceben. Narrada amb freqüents anades i vingudes en el temps i amb una protagonista desdoblada en dues actrius (Adriana Ugarte com a Julieta jove i Emma Suárez com a Julieta més gran), la trama triga a arrencar i per tant tota la primera part està mancada de veritable tensió dramàtica.\nPoc diré del drama d’aquesta Julieta que val la pena anar descobrint de mica en mica; només que gira entorn una relació entre mare i filla i que hi ha dolor, separació, secrets, malentesos i depressió. El director ho mostra amb depurada elegància i els seus habituals tocs de colors primaris que aquí resulten en una de les seves pel·lícules més estèticament belles. No tot és perfecte: el recurs a les explicacions en off, encara que siguin amb l’excusa de l’escriptura d’una confessió, sempre ha sigut una pobra solució de guió.\nCom em passa des de fa anys, l’amor d’Almodóvar per cuidar l’epidermis de les seves pel·lícules fa que moltes vegades em fixi més en les peces de l’atrezzo que en els sentiments dels personatges. De la mateixa manera, la profusió de bellíssimes actrius que presenta «Julieta» també va en detriment de la realitat del drama. Per fortuna, Emma Suárez, que a la seva indubtable bellesa hi afegeix personalitat i carisma escènic, carrega a les seves espatlles el centre de gravetat del film. No vull dir amb això que la resta de l’elenc desmereix, tot el contrari. Però si he de destacar algú altre hauria de ser Rossy de Palma en el paper d’una Mistress Danvers gallega.\nJa posats a ser punyeteros, l’univers on s’esdevé «Julieta» és un lloc entre irreal i «pijo», on la gent canvia de pis com qui canvia de calces i se’n va de viatge a la Patagònia o al Festival de Música de Fes, un món on la gent no pren més transport públic que el taxi i es troba amb velles amistats a les ribes del llac de Como. És clar que aquesta mateixa irrealitat, que es podria titllar positivament com a estilització, permet jocs tan intrigants i deliciosos com és la seqüència del viatge en tren.\nPotser estic donant la sensació que «Julieta» no m’ha agradat, quan en realitat ha sigut l’Almodóvar que més m’ha convençut des de «Volver» (2006). És a més una obra anòmala en la carrera de l’autor: concisa (96 minuts), mancada d’elements humorístics o grotescos, i extremadament continguda en l’expressió dels seus sentiments. Tot i això, «Julieta» és un fruit inconfusiblement digne del seu creador i no m’estranyaria que obrís en la seva carrera una etapa de maduresa menys gestual i molt més reflexiva. Veurem.\nFRANCESC PUIGCARBÓ 10 d’abril de 2016, a les 6:51\nEmma Suárex és una Garantía i la peli té bona pinta. Amb los amantes pasajeros, vaig passar vergonya aliena. Dimarst anirem a veure-la.\nAllau 10 d’abril de 2016, a les 11:24\nSí, la Suárez és una actriu que enamora.\nEnric H. March 10 d’abril de 2016, a les 12:08\nAhir vam estar dubtant davant de la taquilla i finalment vam descartar Almodóvar. Llegint la teva crònica, ara me'n penedeixo. Vam veure "La invitación", però no diré res. Si la vas a vuere, ja en parlarem.\nAllau 10 d’abril de 2016, a les 13:03\nA menys la recomanes? Perquè la trobo força atractiva.\nEnric H. March 10 d’abril de 2016, a les 13:36\nHi vaig anar perquè la proposta també em va semblar interessant i atractiva. La pel·lícula passa bé i vaig passar una bona estona, però trobo que a nivell de guió està mancada de profunditat quan és un tema que podia haver donat molt de si. El final el trobo precipitat i efectista. Però és només una opinió.\nAllau 10 d’abril de 2016, a les 22:59\nIntentaré anar-la a veure.\nClidice 10 d’abril de 2016, a les 19:56\nVaaaaaaleeeen, me l'apuuuuuntuuuuuu.\nAmb mala cara no cal que hi vagis.\nUnknown 11 d’abril de 2016, a les 0:35\nEmma Suárez està magnífica però la jove Adriana Ugarte està senzillament esplèndida. Els homes hi són més impostats com si es notés que obeeixen el senyal del director. D'acord, un cop més més, amb tu, Allau. Continguda i sense humor amb el llast d'un guió que és una llarga carta en la qual la sintaxi cinematogràfica d'Almodóvar no és de bon tros tan bona com sí ho és la sintaxi literària de l'estupenda Munro.\nCal mirar tot el que retrata, tens raó. És important el treball actoral però un llibre o un suc de taronja no queden endarrere.\nAllau 11 d’abril de 2016, a les 0:42\nGlòria, aquí discrepo, perquè Adriana Ugarte m'ha dit poc o res. Queda clar que hauré de llegir aquests relats de la Munro, una autora que de moment no m'ha acabat de convèncer.\nUnknown 11 d’abril de 2016, a les 1:35\nNo cal ni que et digui que l'escriptura de Munro sembla senzilla però només és producte d'un talent descomunal que parla de vides anònimes omplint 25 0 30 pàgines amb la densitat d'una novel·la.\nTots sabem que hi ha molta Karenina i molta Bovary camuflades en els blocs de ciment. I que consti que Munro no només parla de banyes però ja sabem com en són d'importants en la Literatura i en la Vida.\nAllau 11 d’abril de 2016, a les 9:09\nGlòria, tinc molt clar que li he de donar a Munro alguna oportunitat més.