Blog | Tekster og artikler skrevet til denne hjemmeside | Pil Dahlerup\nHvis man har ”grønne fingre”, får man planter til at gro og vokse. Hvis man har ”grønne øjne”, lægger man mærke til den ikke-menneskelige natur. Når man læser, koncentrerer man sig om personer, replikker og handlinger og har tendens til at fokusere mindre på alt det andet. Men læser man med ”grønne” øjne, tager man det hele med og noterer sig sammenhængen mellem centrum og periferi.\nDage som græs (2020)\nDage som græs (2020) af Jens Christian Grøndahl har natur i titlen og natur på papiromslaget, der er lavet efter William Morris’ tapet med piletræs-blade. Det lægger fra starten et grønt spor ind i bogen. Der er mange andre. Tilsammen udgør de fortællingernes kompleksitet. Bogen indeholder seks noveller. Titelnovellen ”Dage som græs” handler om en ung mand, der efter besættelsen skjuler en ung tysker, der er stukket af fra en flygtningelejr. I ”Villa Ada” gemmer en ung mand sig i en stor park i Rom og involverer sig i en oprørsbevægelse til fordel for afrikanske bådflygtninge. Titelpersonen i ”Edith Wengler” er skuespiller; hun fortæller en forfatter sin historie, der bl.a. drejer sig om en mand, hun redder fra selvmord. I ”Sommerhi” skriver en advokat om baggrunden for, at hun har anmeldt sin datters svigerfar til politiet. ”Farvel” er novellen om en præst, der støtter en krigsenke. Anmelderne af bogen har påpeget personernes frihedstrang, deres tendens til at lide for andre og tematiseringen af aktuelle problemer. Den grønne omverden giver fortællingerne en ekstra dimension. Tre af dem skal omtales i det følgende.\nFortællingen foregår i Rom hos et ægtepar, der altid skændes. Han er dansk, hun italiener. Deres unge søn Francesco stikker af hjemmefra og slår sig ned i Roms store park Villa Ada. Han forbyder forældrene at opsøge ham, og kommunikerer kun sporadisk med dem gennem sin mobil. Snart står han sammen med en ung afrikaner Ahmed i spidsen for en gruppe afrikanske bådflygtninge. De unge mennesker opretter en fristad, ”Bucolica” i parken og forlanger, med et Virgil-citat, ”Vores korn til barbarerne”. Medierne og politiet blæser det hele op, og der fastsættes et tidspunkt for rydning af lejren. Da politiet ankommer, er de unge mennesker væk.\nFra et grønt perspektiv handler novellen om retfærdig fordeling af jordens resourcer (”eco-justice” kan man sige). Villa Ada, parken i storbyen Rom, repræsenterer de omgivelser, der gør oprør mod europæisk forvaltning af verden. Ser man nøje til, opdager man, hvor massivt Jens Christian Grøndahl har ladet parken være til stede i fortællingen. Det er en pointe, at fortælleren, drengens far, kalder parken en ”skov”. Hans og moderens øvrige betegnelser viser deres holdning: ”krattet”, ”ødemarken”, ”dunkelgrønne morads”, ”vildnisset”, ”grønne kaos”, ”buskads”, ”grønne ufremkommelighed”, ”tætvoksende skov”, ”urskov”, ”junglen”. Hertil nogle dyr: ”alskens kryb”, ”cikader”, ”due”, ”en fugls vinge slog mod løvet, da den lettede”.\nTil skov-betegnelserne kan man lægge alle de andre planteformer, der nævnes i novellen: ”sti”, ”skråning”, ”den nøgne jord”, ”højdedragets fod”, ”grene”, ”kviste”, ”torne”, ”løv”, ”burrer og kviste”, ”græsklædt areal”, ”pinjekroner”, ”pinjenåle”, ”pinjekroner”, ”pinjestammer”, ”kastanjetræer”, ”plataner”, løvtræer, nøddekrat, ”stammer”, ”dybgrønne løv”, ”skovbund”, ”grønne skygge”. Der noteres en række lysvirkninger: ”gule stråler”, ”gyldne luft”, ”grønligt skær”,”mørket”, ”skærende sollys”, ”lyset syntes at sive ned alle steder fra”, ”solens genskær”, ”solnedgang”. Døgnets og årets tider inddrages ligeledes: ”sommer”, efterår, morgen, aften, stille aftner, aftenbrise. Og stemningen i skoven: ”skovens lyde og mystik”. Den markante markering af skoven og dens væsen understreger sammenhængen mellem naturbevidsthed og bevidsthed om flygtningekrisen.\nAndre grønne vink\nDer er i øvrigt tæt med ”grønne” henvisninger i novellen. Henry David Thoreaus verdensberømte bog Walden (1854) er forsvundet fra jegfortællerens reol, sønnen hedder Francesco efter Frans af Assisi (1181-1226), økologiens helgen, faren har læst højt af fortællingerne om Robin Hood og af indianerromaner, da sønnen var barn, novellens motto og oprørernes slagord om ”vores korn til barbarerne” stammer fra Vergil (70-19 f. Kr.), og hans Bucolia har givet navn til oprørernes koloni. Det samme marmor, som Michel Angelos David-statue er lavet af, findes ved mormors sommerhus (David, der fældede Goliath). Andre omtalte helte er Marco Polo og Fridthof Nansen. Endelig nævnes tema-ord som immigranter, retfærdighed, demokrati, flygtningekrisen, den globale opvarmning. Der perspektiveres til facismen, og afrikanerne benævnes i en ophidset situation som ”hottentotter” af drengens mor. Andre taler om ”saracenere”.\nDe unges budskab er klart og ligetil. Det er forfatterens ikke. Han lader faderen fortælle historien og derved kommer der et modspil til oprørerne og en fortælling om faderens udvikling. Desuden fletter Grøndahl flygtningespørgsmålet ind i psykologiske spørgsmål. Faderen har en bogstav-diagnose, (som han siger), og han formoder, at sønnen har den samme. Moderen er evigt utilfreds og har fravalgt flere børn af hensyn til sin karriere. Dertil kommer, at hele oprørshistorien kombineres med den lille families historie. Mand og kone har været på skilsmissens rand, men kommer tættere på hinanden under sønnens forsvinden. De skilles imidlertid alle ad igen, da mor og søn på grund af højreektremisters dødstrusler tildeles ny identitet, nyt opholdssted og kun sporadisk telefonkontakt med faderen. Også Ahmeds skæbne afgøres af familieforhold. Grøndahl har således på ingen måde taget parti for nogen eller noget.\n”Jeg er havet”\nDen meget velhavende københavnske direktør Michael Arnum forsvinder en dag på vej hjem fra arbejde. Man finder senere hans ulåste bil og hans sko ved Vesterhavet. Hans lig findes aldrig, men han erklæres for død. Detektiven Thomas Gram finder efter samtale med hustru, voksne børn, øvrige familie og bekendte intet som helst, der kan forklare det tilsyneladende selvmord. Først efter halvandet år finder detektiven Michael Gram spillevende i en campingvogn i en bjerglandsby ved havet i Málaga. Det viser sig, at han efter aftale med hustruen Susanne frivilligt har forladt Danmark. Af økonomiske grunde har de ikke søgt skilsmisse.\nSom novellen skrider frem, kommer ægteparret til at fremstå som repræsentanter for henholdsvis det effektive økonomiske samfund og det frie liv i naturen. Michael Arnum ville oprindelig læse sammenlignende litteratur, men blev tvunget til at overtage familiefirmaet, han elsker lyrik, har taget et digt af Henrik Nordbrandt med på sin flugt og har god forstand på kunst. Han har levet det effektive forretningsliv, men er stået af. Sit tilholdssted i bjergbyen ved havet beskriver han således:\nDeroppe bliver selv den mest spørgelystne mundlam. Når man har gået tilpas længe, og solen er nået højt nok op på himlen, bliver det lige meget, hvem man er, hvorfor man er kommet, eller hvor man forestiller sig, at man er på vej hen. Det meningsløse ved hele forehavenet begynder at få en lugt, og den er helt ens egen (s. 272).\nMan kan forstå dette således, at alternativet til den målrettede direktørverden er et rent vegetativt liv, hvor selv spørgsmål om tilværelsens mening og egen identitet mister enhver interesse.\nHustruen Susanne, som overtager styringen af firmaet, har ikke bagt boller til børnene, da de var små. Hun er behersket, kold, effektiv og sexet. En række detaljer understreger forskellen mellem ægtefællerne. Om Susanne står der, første gang Thomas Gram besøger hende i den flotte villa ved Øresund: ”Hun sad med ryggen til udsigten” (s. 212). Michael Arnum har derimod slået sig ned i ”En hvid landsby på en bjergtop med udsigt over havet” (s. 255f).\nOgså denne novelle er således ”grøn”, og stiller det hektiske forretningssamfund op mod friheden i naturen. Men Grøndahl gør det ikke så enkelt for læserne, at han blot opretter en tydelig modsætning. Hovedfortælleren Thomas Gram både opklarer og komplicerer historien. Han er en stilfærdig mand, har nyt sit rolige hverdagsliv med arbejde og familiehygge ved TV,’et, men har ikke opdaget, at konen er utilfreds. Ved novellens begyndelse er han skilt, spekulerer over tilværelsen, men ser ingen dybere mening med den. Han involverer sig personligt i Michal Arnum-sagen, ender med at finde ham og få aftalt et møde. Om dette fortæller Michael Arnum senere:\nJeg havde udset mig en sydøstvendt klippeside som mål for vores udflugt. Da vi nåede frem, rejste havet sig foran os som en gigantisk blå mur uden afstand og forskelle.\n”Foran mig ligger havet”, sagde han, ”bag mig ordene”.\n”Lad os sige, at jeg er havet” (s. 272).\nDet er novellens slutord. Michael Arnum har overtaget fortællerrollen og identificeret sig med de ord fra et Henrik Nordbrandt-digt, der er novellens motto: ”Foran mig ligger havet, bag mig ordene”.\nJens Christian Grøndahl antyder således, at novellens ”grønne” repræsentant Michael Arnum er bedrager og morder. Det giver en noget kompleks oplevelse af novellen som grønt budskab. Samtidig indskriver Grøndahl sig i en tradition for at henlægge eksistentielle anliggender til kyststrækninger, dvs. liminal- positionen mellem land og hav med alt hvad dertil hører af modsætninger: kontrolleret/ukontrolleret, bundet/frit, fast/flydende m.m. (Hubert Zapf, 2016, har i kapitlet ”Solid and Fluid” beskrevet udvalgte værker fra denne litterære tradition).\nBegrebet ”atmosfære”(udviklet af Gernot Böhme) lader sig anvende på slutnovellen ”Farvel”. Det kan benyttes til at indkredse den stemning, der opstår omkring personernes ord og handlinger. ”Atmosfæren” er så at sige en del af omverdenen.\nRo, omsorg og medmenneskelighed er den ”atmosfære”, der udgår fra novellens jegfortæller, en nylig uddannet præst. Fuld af indsigt, aldrig fordømmende. Hun bistår en ung enke, Alva, der afviser al militær deltagelse ved begravelsen af hendes ægtemand, der blev dræbt i Afghanistan. Nogle år senere hjælper præsten Alva med det problem, at hendes afdøde ægtemand er begyndt at vise sig for hende, efter at hun har fået en ny kæreste. Alva ringer til præsten, da ægtemanden igen står i stuen. Præsten kommer til hende og fortæller således om episoden:\nJeg løftede begge hænder, min stemme var rolig og klar: ”Herren velsigne dig og bevare dig. Herren lade sit ansigt lyse over dig og være dig nådig. Herren løfte sit åsyn på dig og give dig fred.” Så gjorde jeg korsets tegn” (s. 357).\nIngen barske ord til ”gengangeren”, kun kirkens velsignelsesord. Ingen psykologiserende eller moraliserende ord til Alva. Ægtemanden viser sig herefter ikke mere, og præsten kan vie Alva og hendes kæreste. Alle vegne udstråler samme aura fra præsten. ”Du behøver ikke føle dig sikker i troen for at bede”, siger hun til Alva ved deres første møde (s. 326). Præsten får selv en kæreste, en billedhugger, der er ateist. Til ham siger præsten: ”Det handler ikke om at forestille sig Gud, altså at rette et blik fra denne verden mod det hinsides. Det handler om at føle sig set. Alt, hvad der vedrører min tro, foregår her” (s. 339). Ateisten udviser ikke samme respekt over for hende. Han overrasker hende en nat, hun falder på knæ og beder om hans helbredelse, da han har fået konstateret en svulst i hjernen. Han omtaler spøgefuldt hændelsen for en ven, der efterfølgende gør nar af præsten. Det bliver begyndelsen til enden på forholdet (billedhuggeren overlever i øvrigt operationen). Hun formår at tilgive, men han afviser tilgivelse.\nDet ”grønne sammenstød” i denne novelle sker således mellem ”atmosfærer”, en tolerant og en intolerant. Det suppleres med detaljer fra den fysiske omverden. Præsten (der ikke har navn i novellen) bor i sit første kald i et nedlagt husmandssted ”ude ad en bivej mellem en stejl mark og et skovbryn, hvor en då sommetider viste sig med sine kalve” (s. 321). Når hun har problemer, går hun i haven. Efter bruddet med billedhuggeren søger hun et kald ved Nordhavn i København, og om sin nye lejlighed skriver hun: ”Fra altanen ser man ud over banevolden, et sølet morads af buske og vissent græs omkring viadukten” (s. 355). Et kalkmaleri i hendes første kirke viser ”Uddrivelsen fra Paradis”.\nNovellens titel ”Farvel” kan således gå både på Alva, der lærer at sige farvel til sin døde mand, og til præsten, der siger farvel til sit livs kærlighed. Da hun har viet Alva, smider hun fra sin altan den buste, billedhuggeren har lavet af hende, ned i gården. Den har blinde øjne, siger hun, og ”Den lignede mig ikke” (s. 355).\nSom i de andre noveller gør Jens Christian Grøndahl det ikke let for sine læsere. Problematikken er heller ikke her fremstillet i sort-hvid enkelhed; der indgår kompleks psykologi. Præsten fortæller fra sin første embedstid dette: ”Til at begynde med vidste jeg ikke, hvordan jeg skulle velsigne dem. Det var jo mig, der blev velsignet med al deres overvintrede moderlighed” (s. 321). Indtil de to sidste ord viser udsagnet præstens ydmyge gehør for gensidighed. Men udsagnet vender og bliver en slags afvisning af sognebørnenes venlige bagværk og strikketøj. Afvisningen fortsætter, da præsten beretter om sin modvilje mod at inddrages i andres cirkler: ”hvert skridt, man tager i et lille samfund, er irreversibelt” (s. 322). Citaterne kan læses som en præsts nødvendige afstand og beskyttelse af sin tid, men også som en menneskelig angst for nærhed. I novellens slutning siger præsten nej tak til at deltage i Alvas bryllupsfest. Igen er den tilsyneladende ideale hovedperson en problematisk figur. Fortællerforholdene gør dem endnu mere problematiske. Man kan som læser bl.a. spørge: ”Hvem skriver Michael Arnum og præsten til? Hvorfor? Og Hvornår?”\nI novellens Wittgenstein-motto hedder det bl.a. ”Det gode ligger uden for kendsgerningernes rum”.\nDer er for mig ingen tvivl om, at et ”grønt” blik på Jens Christian Grøndahls noveller vil indfange væsentlige perspektiver. Men de gør også det hele endnu mere komplekst. Det grønne kobles således sammen med både politiske og religiøse perspektiver. Dage som græs, bogens titel, har den grønne farve, men også et citat fra Davids Salme 90 (”du skyller dem bort, de sover ind,/ de er som græsset, der gror om morgenen/ om morgenen blomstrer det og gror/ om aftenen er det vissent og tørt”). Samtidig er såvel det politiske som det religiøse vævet sammen med det psykologiske og det sociale og med fortællerforholdene. Det er et gennemgående træk i novellerne, at den implicite fortæller overlader fortællingen til en fiktionsperson, og denne kan endda give fortællingen videre. Tilmed optræder det ejendommelige, at Jens Christian Grøndahl mod al realisme lader de forskellige fortællere kende andre personers inderste tanker og følelser. Selve fortællerinstansen er således på én gang almægtig og ydmyg. Den er tildelt et suverænt overblik, men overgiver bestandig sin overlegne position til andre.\nDer er nok at tænke over i Dage som græs.\nBöhme, Gernot: Atmosphäre. Essays zur neuen Ästhetik, Frankfurt am Main 1995.\nZapf, Hubert: Literature as Cultural Ecology, Bloomsbury, London m.m. 2017.\nKilde, billede fra PxHere.com\nhttps://pildahlerup.dk/wp-content/uploads/2020/12/groenne-ojne-.jpg 800 1200 Selma Dahlerup http://pildahlerup.dk/wp-content/uploads/2020/03/pil-dahlerup-logo-340x86.jpg Selma Dahlerup2020-12-01 11:20:442020-12-01 11:20:44At læse med grønne øjne\nLITTERATUR OG KLOKKEFRØ\nJeg tror ikke, der findes en litterær tekst uden natur. Der vil altid være en plante, en blomst, et træ, et blad, et dyr, en fugl, en fisk, en sommerfugl, en mark, en eng, et hav, en flod, en bakke, et bjerg, en himmel, en sky, en stjerne, en sol, en måne eller en sol. Det vil være lyst eller mørkt, storm eller regn, morgen eller aften, forår, sommer, efterår eller vinter. På et eller andet niveau vil naturen være der, om ikke andet så som sammenligning: ”øjnene blå som vand i vår”.\nNu mener nogle, at vi vil få større bevidsthed om vores forhold til vores ikke-menneskelige omverden, hvis vi bliver opmærksomme på naturen i litteratur.\nDe går videre endnu. De hævder, at selve mediet ”litteratur” er en central kulturfaktor. Litteratur gør noget ved os alene i kraft af sin form.\nI fagsprog hedder det, at man kan betragte litteratur som ”kulturel økologi”.\nLitteratur som kulturel økologi\nMan kan have sine forbehold over for endnu en litterær moderetning med alt, hvad dertil hører af teoretikere, analytikere, bøger, artikler, projekter, afhandlinger og indforstået universitetsjargon. Men midt i alt det er der nogle perspektiver, som jeg synes er værd at tage op. Man kan også sige med Terry Eagleton, at teorier opstår, når vi er tvunget ind i en ny bevidsthed om, hvad det er vi laver ” (citeret efter Goodbody og Rigby 2011, s. 1).\nDet er et generelt økokritisk standpunkt, at forestillingen om menneskets ret til at beherske sine ikke-menneskelige omgivelser har mistet sin autoritet. Det er ikke længere indlysende, at den naturlige omverden kan indrettes efter antropologiske kriterier af økonomisk, social eller kulturel art. Et biocentrisk perspektiv kræver, at al menneskelig og ikke-menneskelig natur betragtes som ligeværdig, men forskellig. Hver eneste del har sin funktion og er nødvendig for helheden.\nSamme balance-synspunkt kan anlægges på kulturelle fænomener, herunder på forskellige typer af skriftlig kommunikation. Også de kan betragtes som forskellige og ligeværdige. Synspunktet er nu, at en kultur er forarmet, hvis litterære tekster marginaliseres eller helt udelukkes i samfundsbevidstheden til fordel for f.eks. økonomiske, kommercielle, politiske og videnskabelige tekster. Marginaliseringen betyder, at den kulturelle økologi blevet forrykket, og at et led mangler i det samlede kulturbillede. Idealet er et samfund af ”fraktale relationer”, hvori der ikke er enkelte dominerende, men talrige elementer af materiel, social, tekstuel og psykisk tendens” (Morton 1994, s. 6). Hvis en tekst-type marginaliseres eller forsvinder, mangler et led i kæden, lige som klokkefrøen og den blegblå anemone kan mangle i biodiversiteten.\nIngen tekster har som litteratur sat mennesket i forbindelse med naturen og på så mange forskellige måder: som en betingelse, som en baggrund, som et tilflugtsstedt, som fred og ro, som rædsel, som identitet, som fremmedhed, som noget ophøjet, som noget dagligdags, som noget lærerigt, som et spejl – og meget meget mere. Naturen er sunget ind i os: ”Blæsten går frisk over Limfjordens vande”, ”Danmark, nu blunder den lyse nat”, ”Fred hviler over land og by”, ”Grøn er vårens hæk”, ”I al sin glans nu stråler solen”, ”Jeg er havren”, ”Morgenstund har guld i mund”, ”Velkommen, lærkelil”.\nOgså i prosatekster indgår naturen; den var i de passager, man som ung sprang over, men som ældre hæfter sig ved., f.eks.\n”Stundom naar jeg har vandret ret langt ud i store Alhede, hvor jeg kun har havt den brune Lyng omkring og den blaa Himmel over mig; naar jeg vankede fjernt fra Menneskene og Mindesmærkerne om deres Puslen hernede […] naar jeg svævede hjertelet, frihedsstolt som Beduinen, hvem intet Hus, ingen snevert begrændset Mark fængsler til Pletten, men som ejer, besidder Alt, hvad han seer, som – ikke boer – men lysterer, hvor han vil: naar da mit vidt omsvævende Blik i Kimingen skimtede et Hus og saaledes ubehageligen standsedes i sin lette Flugt: stundom opstod da – Gud forlade mig denne Flyvetanke, thi Andet var det dog ikke – det Ønske: gid denne Menneskevaaning var borte! der trættes, der kives de ogsaa om Mit og Dit! – Ak! den lykkelige Ørken er baade min og din, er Alles, er Ingens.” – (Blicher: ”Hosekræmmeren” 1829).\nHver eneste periode og hver eneste forfatter kan læses ud fra det spørgsmål, hvordan mennesket placeres i forhold til den ikke-menneskelige omverden. Nogle økokritikere mener, at litteratur ligefrem indeholder kreative energier, der tilsammen udgør forskellige former for kulturkritik og for alternative visioner:\n”Ud fra et kulturøkologisk synspunkt er det centralt at betragte kunst og litteratur ikke blot som illustrationer af velkendt viden, uanset hvor velment det er, men som en form for udforskning af kulturel viden og kreativitet i egen ret”. (Zapf 2017, s. 12).\nMen der kan altså også ligge økologiske kræfter i selve litteraturens måde at være medium på. Den kommunikerer anderledes, kræver noget andet og giver noget andet.\n* Litteratur sætter det moderne tempo ned. Det tager tid at læse en bog. Filmen om Lykke-Per kan ses på et par timer, men det tager måneder at læse Henrik Pontoppidans roman. Læsning er en langsom proces. Den vokser stille og roligt i læseren på samme måde som en plante i naturen. Det gælder også digte. De kan læses på sekunder, men det kan tage dage, måneder og år at forstå dem.\n* Litteratur kommunikerer ved hjælp af et særligt sprog, litteratursproget, der er mangetydigt i modsætning til det entydige hverdagssprog (se min blog ”Litteratursproget” 7. april 2020). Læseren må aktivere sine associationsevner for at få mening i udtryk som ”åndens vinterblund” eller ”Når livets skjorte bli’r for kort” (henholdsvis Ingemann og Shu-bi-dua).\n* Alle litterære genrer, digte, fortællinger, dramaer, er indirekte kommunikation af betydning, og de aktiverer både intellekt og følelser. Et digt kan f.eks. ramme læseren gennem sin rytme, i tilfælde med rim også ved sin klang, og det kan glæde ved sin uventede brug af ord.\n”Digte er relationelle, kommunikative tekster, som artikulerer uartikulerede tanker, følelser, ønsker, frygt, konflikter og begær. De udgør lige så meget af vores fælles psykosociale ”virkelighed” som den synlige verden” (Zapf 2017, s. 127).\nI fortælling og drama må læsere og tilskuere selv finde frem til budskabet gennem personernes handlinger og replikker. Det er langt mere kompliceret at forstå arbejderbevægelsens mål og midler gennem Martin Andersen Nexøs roman Pelle Erobreren (1906-1910) end at læse en artikel herom.\n* Litteratur kan gennem troper og figurer og en lang række andre teknikker knytte mennesket til dets omverden: ”Hvis modenhedens milde magt/ af livet selv du lærte/ da slår bag falmet rosendragt/ dit røde hybenhjerte” (Alex Garff).\n* Ethvert digterværk skaber er atmosfære, en stemning, omkring sig, af glæde, ro, spænding, angst, uhygge, vrede, optimisme osv. Det sætter sig alt sammen i læseren.\nAndre tekstgenrer kan have nogle af disse funktioner, men ikke i lige præcis denne kombination.\nLitteratur tilbyder læseren mange oplevelser. En af dem kan være at blive bevidst om forholdet til naturen. Det kræver sit arbejde af læseren. Herunder skal man ikke glemme, at der er meget andet at finde i litteratur, men det er legitimt at stille et enkelt spørgsmål. Det skal vel at mærke ikke stilles for at tjekke en forudfattet ”rigtig” mening, sådan som megen ideologikritik har gjort, men simpelthen for at blive klogere.\nI min næste blog vil jeg forsøge at foretage en økokritisk læsning af Jens Christian Grøndahls Dage som græs (2020).\nClark, Timothy: The Cambridge Introduction to Literature and the Environment, Cambridge University Press 2011.\nGoodbody, Axel og Rigby, Kate: Ecocritical Theory. New European Approaches, University of Virginia Press, Charlottesville and London 2011.\nKroeber, Karl: Ecological Literary Criticism, Columbia University Press , New York 1994.\nMorton, Timothy: Shelley and the Revolution in Taste, Cambridge University Press 1994.\nMorton, Timothy: Ecology without Nature. Rethinking Environmental Aesthetics, Harvard University Press, Cambridge m.m. 2007.\nZapf, Hubert: Literature as Cultural Ecology, Bloomsbury Academic, London m.m. 2017.\nKilde: Billede, Pixabay, 17 november fra Pixabay.com\nnovember 17, 2020 /0 Kommentarer/af Selma Dahlerup\nhttps://pildahlerup.dk/wp-content/uploads/2020/11/frog-5535646_960_720.jpg 720 960 Selma Dahlerup http://pildahlerup.dk/wp-content/uploads/2020/03/pil-dahlerup-logo-340x86.jpg Selma Dahlerup2020-11-17 19:10:062020-11-17 19:11:56LITTERATUR OG KLOKKEFRØ\nLidt om Louise Glück\n(Tre supermagter 4)\nTre timer efter at navnet på årets nobelpristager i litteratur var offentliggjort, stod der 23 personer på venteliste til den ene af Louise Glücks bøger på Hovedbiblioteket i Krystalgade og 18 til den anden. Biblioteket havde kun de to. Boghandlere og Antikvariater havde ingen. Men på Det Kongelige Bibliotek, som har dem allesammen, lykkedes det mig at låne The Triumph of Achilles (1985). Den vil jeg skrive lidt om.\nYou have betrayed me, Eros.\nEnhver anden, der ville gå i rette med kærlighedsguden, ville klage over ulykkelig eller manglende kærlighed. Jeget i ”The Reproach” klager over den store kærlighed. Det uventede er et karakteristisk træk ved Louise Glücks digte.\nI lie awake; I feel\nactual flesh upon me,\nmeaning to silence me –\nOutside, in the blackness\nover the olive trees,\n”Jeg føler/ virkeligt kød oven på mig”. Louise Glück siger tingene hårdt og ligeud. I et interview har hun udtalt: ”Jeg har prøvet – og prøver – at introducere og reintroducere det jordiske, det tidslige, fordi min orientering altid er mod det evige” (Morris 2006, s. 253). Den andens kærlighedskrop er i ”The Reproach” en jordisk hindring for digteren, der som sin forudsætning har drøm og natur. Pointen er, at den kærlighed, Jeget klager over, har ramt så dybt:\nso hard as your arrow.\nInventaret med kærlighedsgud og kærligheds-pil generaliserer eller fremmedgør oplevelsen. Den bliver klassisk og fjern. En fastfrosset ramme om en skælvende følelse. Samme virkning kommer fra de korte sætninger, der er næsten uden retorisk pynt.\nDer er endnu en pointe ved dette digt om Jeget, der er bragt til tavshed af kærligheden. Det taler jo om sin tavshed. Et sådant væv af uforenelige modsætninger bærer mange af Louise Glücks digte.\nJeget er ægtemanden. Han ser digtets Du ride med hænderne begravet i hoppens manke. Han besvarer selv sit spørgsmål, men kommer ikke, som man kunne vente, med gængs snak om piger og heste og sanselighed. Ingenting hos Louise Glück er, som man forventer:\nyou want me to touch you: you cry out\nMan kan konkurrere om mange ting, også blandt ægtefolk. Men konkurrence om at dø først er nyt og læserkrævende. Had og goldhed synes at beherske Duet; men begæret er der stadig som en bruds gråd eller et skrig. Og hvordan er så det? Ægtemanden ser også kvinden og hesten i drømme. Først rider de, så stiger hun af, og de går i mørke. Som så ofte blander Louise Glück et urealistisk element ind i en ellers markant realistisk situation: Kvinden og hesten kaster ikke skygge i mørket; til gengæld kommer skyggerne, der om natten er ”their own masters”, til ham. Digtet slutter sådan:\nLook at me. You think I don’t understand?\nif not a passage out of this life?\nKvindens hesteridt kan forstås som en desperat og fortvivlet handling. Hun vil ikke mere. Hun kan også ride mod døden i et håbløst forsøg på at foregribe kærlighedens ophør. Som det hedder i et andet digt, ”For mig Father”: ”I know/ intense love always leads to mourning”.\nDigtets tvist og kompleksitet ligger i, at kvinden, der synes at hade og foragte sin mand, er omgærdet af hans dybe indsigt. Han forstår det hele, selv om hun ingenting siger.\n”Horse” står som sidste digt i digtsamlingen.\nTiteldigtet ”The Triumph of Achilles” kræver læserens kendskab til Illiadens 23. sang, plus lidt til. Patroclus er opdraget sammen med Achilles; han er den ældste, men Achilles er helten. Denne holder sig uden for den trojanske krig; men Patroclus går ind i den og låner Achilles’ rustning for at vinde respekt. Det lykkes Patroclus at afbrænde trojanernes skibe, men selv bliver han dræbt af trojanernes helt Hector. Homer-forskerne er uenige om, hvorvidt Patroclus og Achilles er venner eller elskende. Louise Glück sætter sit digt ind i den situation, hvor Achilles sørger over tabet.\ncannot be trusted –\nthe one who has been abondoned.\nLouise Glück slår ned på venskabers magtbalance. Indtil sidste sætning i citatet er den ene part klart ovenpå. Men der er, som der plejer at være hos Louise Glück, et tvist. Det vender. Den overlegne bliver taberen, fordi han er den overlevende og forladte.\nhe was already dead, a victim\nMytologien beretter, at Achilles var usårlig, fordi hans mor, gudinden Thetis, dyppede ham i floden Styx, da han var spæd. Eneste sårbare sted var anklen, som hun holdt om (”Achilles-scenen”). Louise Glück laver om på historien. Hun giver Achilles et andet sårbart sted, nemlig det hvor kærligheden sidder. Han er således allerede død, inden han går ind i den kamp, hvor han bliver dødeligt såret i anklen.\n”The triumph of Achilles” er titlen ikke blot på et digt, men på hele digtsamlingen. Man kan udlede, at Louise Glück har lagt vægt på netop dette digt. Men hvad er Achilles’ triumph? Tolkningsmulighederne er mange: At han hævner Patroclus, at han går ind i krigen til sidst, at han er en helt, at han er ”nearly a god”, at han er usårlig? Jeg foreslår, at Achilles’ triumf i Louise Glücks tolkning er, at han er et menneske, der kan elske og derfor kan såre og dø1.\nApollon og Dapne\nI digtet ”Mythic Fragment” fortolker Louise Glück fortællingen om Apollon og Dapne. Guden Apollon blev forelsket i nymfen Dapne og efterstræbte hende. Hun flygter fra ham, men da han nærmer sig, blev hun på sin egen bøn til flodguden Peneios, hendes fader, forvandlet til et laurbærtræ.\nI was a tree forever. Reader,\npity Apollo: at the water’s edge,\nI turned from him, I summoned\nmy invisible father – as\nof his encompassing [omfattende] love\nno other sign from the water.\nI sin bog Poetry of Louise Glück (2006) peger Daniel Morris på, at dette digt er en freudiansk analyse af den mytologiske fortælling. Digtet handler, siger han, om en pige, der er så besat af incestuøst begær efter sin fader, at hun ikke kan rumme en elsker. Jeg er enig med Morris i, at digtet kan tolkes sådan. Men jeg vil samtidig pege på, at Louise Glück her følger en tidsbestemt freudiansk vinkel på den mytologiske fortælling. I #MeToo-bevægelsens tegn er det mere oplagt at se Dapne som en pige, der flygter fra uønsket berøring. Ser man samtidig digtet i økokritisk perspektiv, kan det handle om en pige, der foretrækker træets vegetative liv for menneskelivets begærfyldte parring. Der er flere digte om et Jegs fader i samlingen, formodentlig Louise Glücks egen. Det kan være baggrund for hendes freudianske tolkning af Dapne.\nIfølge mytologien elsker Amor [Eros] og Psyche hinanden, men deres kærlighed modarbejdes bl.a. af hans moder Venus (Afrodite), der er jaloux på Psyches skønhed. De indespærres i et slot, og Psyche får at vide, at hun skal giftes med et uhyre. Amor besøger hende om natten, men betinger sig, at hun ikke må se, hvem han er. Psyche kan ikke styre sin nysgerrighed og tænder en nat en olielampe; hun ser sin smukke elsker, men en dråbe brændende varm olie falder på hans pande, og han vågner. Nye forviklinger, men alt ender godt. Louise Glück lader Amor være den talende stemme:\nDigtet er båret af to karakteristiske Louise Glück-greb: valget af stemme og omvending. Man kunne forvente, at den talende var Psyche; det er jo hende, der går på opdagelse. Men det er Amor, der får perspektivet. Han ønsker sig, at oliedråben efterlader et mærke, og så kommer omvendingen: ”that’s how I knew I loved you”. Læseren ville have ventet det modsatte: ”that’s how I knew you loved me”.\nAmor og Psyche kan blandt meget andet forstås som krop og sjæl. Man har indbildt hende, at hun i kærligheden vil finde et uhyre, men hun finder en dejlig prins. Det er imidlertid ikke det, læseren skal høre om. Det er kroppen, der skal overbevise sig selv om, at den elsker sjælen. Digtet har nogle meget svære mellempassager, men slutter således:\nSvært at forstå. Meningen kan være, at mærket på kroppen, inklusive den smerte, det bibragte, er et bevis på, at Amor og Psyche har været forenede.\nEnkelte digte har bibelsk tema. Digtet ”Winter Morning” i fem afsnit begynder således:\nDigtet igennem trækkes paralleller mellem årstider og situationer i Kristus’ liv. Flugten til Ægypten og Korsfæstelsen falder om vinteren. Tiden mellem Opstandelsen og Forklarelsen på Bjerget knyttes til forår, og digtet slutter med sommer. Hele vejen er mennesket med i paralleldragningen. Spørgsmålet om Kristi død stilles af Jeget en ”unbelievably cold” vintermorgen. Ørkenen i Flugten til Ægypten kaldes ”a world like our world”, tilskuermængden ved korsfæstelsen repræsenterer ”humankind”, og om Kristus’ vandring på jorden efter opstandelsen hedder det: ”he was seen moving/ among us like one of us”. Digtet er som alle de andre smukt og svært. Forårs-sektionen, afsnit 4, lyder i sin helhed:\nIn untrustworthy springtime\nhe was seen moving\namong us like one of us\nin green Judea, covered with the veil of life,\namong olive trees, among the many shapes\nblurred [sløret] by spring,\nstopping to eat and rest, in obvious need,\namong the thousand flowers,\nsome planted, some distributed by wind,\nlike all men, seeking\nrecognition on earth,\nso that he spoke to the disciples\nin a man’s voice, lifting his intact hand:\nwas it the wind that spoke?\nOr stroked Mary’s hair, until she raised her eyes\nby his coldness, by his needless destruction\nof the flesh which was her fulfillment –\nThis was not the sun.\nThis was Christ in his cocoon of light:\nso they swore. And there were other witnesses\nthough they were all blind,\nthey were all swayed [svajet, overbevist] by love –\nAfsnittets åndelige lethed skabes af antydninger. Kristus kaldes kun en enkelt gang ved navn, ellers er det ”han”. De to situationer, Vandringen på jorden efter opstandelsen (Mark 16, 1-30, Luk 24,13-49, Joh 20, 19- 21,14) og Forklarelsen på Taborg Bjerg (Matt 17, 1-9, Mark 9,2-10 og Luk 9,28-36) gengives kun ved antydningers antydning, især det sidste.: ”This was not the sun”.\nModsætninger skaber afsnittets spændinger og spændstighed. De gennemsyrer det hele, holder såvel ord som afsnit i skak. Første afsnit, til og med ”fulfillment”, bæres af tvivl, f.eks. In ”untrustworthy springtime”, men denne fremstilles på en baggrund af solid realisme. Den opstandne Kristus skildres i detaljer som et menneske, der spiser, drikker, hviler og taler som alle andre. Han omgives af forårets natur, oliventræer og planter. Der er endda plads til humor i den overflødigt snusfornuftige oplysning, at nogle blomster er plantede, andre sået af vinden. (Det kan også være en allusion til lignelsen om Sædemanden, Mark 4). Alt dette ophæves af tvivlen: Er Kristus der slet ikke? Var det bare vinden, der talte og bevægede Marias hår? Et par af Louise Glücks hårde og ligepå udsagn underbygger tvivlen: Den unødvendige ødelæggelse af Kristus’ krop er fuldendelsen af Marias livsopgave.\nDet følgende afsnit siger det modsatte. Det udstråler tro: Det er ikke solen, vidnerne ser, men Kristus i forklarelsens lys. Modsætningen indgår tilmed i ordet ”blind”. Blinde vidner er ikke troværdige. Men pointen er, at disse vidner ikke er blinde, men blændede og slået omkuld af kærlighed til Kristus.\nI afsnit 5 vendes der tilbage til jeget og en lang vinter, så kommer forårsregn og digtet slutter: ”And suddenly it is summer, all puzzling fruit and light”.\nDet hører med, at digtets afsnit 3 ligger ”At the Edge of the Intelligible” (med titlen på en bog af DeSales Harrison, 2004, hvori indgår et kapitel om Louise Glück). Hun fremmaler et billede af Kristus på korset, hævet over menneskemængden, hævet over byen Jerusalem, men omgivet af store fugleflokke:\n[…] not partial\nto this form over the others\nsince men were all alike\ndefeated by the air,\nwhereas in air\nthe body of a bird becomes a banner:\nBut the lesson that was needed\nwas another lesson.\nMennesker plejer ikke at befinde sig i luften, hvad Kristus i sin hævede position kan siges at gøre. Fugle i luften udgør derimod et banner. Den lære, der skal forklare dette, kan være opstandelsen og menneskeliggørelsen i det følgende afsnit.\nMan kan sige, at digtet ”Winter Morning” handler om de tre supermagter Gud, natur, menneske. Gudsbegrebet fremstår ontologisk usikkert. Det kan være sandt, men det kan også være en forveksling med naturen. Men også naturen omgærdes af objektiv uvished. Om den lange vinter med mørke veje, grå ahorn, sølvagtigt lav og farverige solnedgange hedder det i afsnit 5:\nWhen I shut my eyes, it vanishes.\nWhen I open my eyes, it reappears.\nSelv naturen kan have status som en subjektiv menneskelig oplevelse. Ordet ”Morning” i digtets titel har lydligt sammenfald med ordet ”mourning”, sørgende. Titlen kan således også forstås som Vintersorg. Digtet kan da ses som udtryk for nogle sammenblandede følelser af depression, religiøsitet og årstidernes skiften. Det kan indgå i det, DeSales Harrison har brugt som generel karakteristik af Louise Glücks digtning. Den er ”en kondition, påvirket af, ja opretholdt af, antitetiske, uforligelige eller uassimilerbare relationer” (s. 156).\nJeg har omtalt enkelte digte fra en enkelt digtsamling. De er nok til at overbevise mig om, at her er et forfatterskab i en særlig liga. Som bidrag til en karakteristik vil jeg fremhæve kombinationen af umådelig enkelthed og umådelig kompleksitet. Man kan også sige, at streng koncentration er kombineret med vidtrækkende associationer. Som oplyst af Kim Skotte (Politiken 9. oktober 2020) har Louise Glück selv udtalt, at ”det enkle sprog … har den største mulighed for at indeholde den største og mest betydningsfulde betydningsvariation i de enkelte ord”. Louise Glücks stil hviler ikke på retoriske kunststykker. Det er et lige-ud-ad-landevejen sprog, som imidlertid ikke udsiger banaliteter, men krystaliseret visdom. Det enkle er også det uventede, bl.a. i barske formuleringer og i valg af talende stemme. Markant til stede er den græske mytologi. Den fungerer som en kulturel ramme, der kan tolke aktuelle erfaringer, eller omvendt selv tolkes af nutidige erfaringer.\nDer findes mange slags litteratur. Louise Glücks giver intellektuel og følelsesmæssig glæde gennem sin udfordring af læseren.\nI øvrigt skal man ikke tro, at efternavnet har noget med ”lykke” at gøre. Glück udtales ”Glick”.\nKilde: billede: Wikimedia, Louise Glücks\noktober 31, 2020 /0 Kommentarer/af Selma Dahlerup\nhttps://pildahlerup.dk/wp-content/uploads/2020/10/louise.jpg 194 260 Selma Dahlerup http://pildahlerup.dk/wp-content/uploads/2020/03/pil-dahlerup-logo-340x86.jpg Selma Dahlerup2020-10-31 18:11:162020-10-31 18:39:41Lidt om Louise Glück\n(«Tre supermagter» 4)\nSten Kaalø: Okay (2020)\nBogens titel er Okay, og otte af digtene har overskriften «Okay».\nHvorfor og hvordan bliver verden okay i Sten Kaaløs univers?\nHvad er religionens rolle i dette okay? Sten Kaalø er præst; derfor spørger jeg.\nSvaret er «zeugma», det mest gennemgående litterære greb i digtsamlingen. Zeugma er opremsning af uensartede størrelser. F.eks. hedder det i det allerførste digt, «I trafikkens flimmer»:\ncykel håndsprit salmebog\nTil zeugma knytter sig de manglende skilletegn. Bortset fra et afsluttende punktum har ingen digte nogen form for tegnsætning. Zeugma giver ofte en humoristisk effekt. Men der er mere på spil. Man kan sige, at opremsningen peger på en «flad ontologi». Der er ingen hierarkier her. Salmebogen får ingen særstatus. Den hersker og regerer ikke. Den stiller ikke krav. Den er der bare som en del af helheden. Bogen igennem indgår sådanne religiøse glimt i den almindelige hverdag: Prædikerens bog (s. 8), bøn (s. 24), «nådesløst» (s. 35), Grundtvigskirken (s.42), gensyn efter døden (s. 56), «mørke/ som lyset/ skinner i» (s. 57), Lukas-evangeliet (s. 68), «fostret folder de ufødte små hænder» (s. 69), «den endelige dom» (s. 75), «et åndeligt ocean» (s. 76), «Nu takker alle Gud» (s. 88), «fem bygbrød og to fisk» (s. 92). I Okay er den talende stemme ikke en præst, der præker, men et menneske, der har kristendommen som en del af livet.\nEt par steder findes nogle helt igennem religiøse digte. «Han» (s. 35) er et af dem. Det lyder i sin helhed:\npå bagsædet i bilen\nusynlig ganske vist\nikke være andre\nhan bærer det\nrette skæg usynligt\nat ha ham med\ner han væk\nDet kun antydede står stærkere end et tydeligt udsagn om, at Jesus er med på vejen. Men to ord i digtet er direkte og kræver læserens medrefleksion: «fornøjelse» og «nådesløst». Er det en «fornøjelse», at Jesus er med? Det klinger uvant i mine øren. Men det kan være et særligt træk i Sten Kaaløs univers, at så meget er uhøjtideligt, også det religiøse. Til gengæld er «nådeløst» alvorligt. Fornøjelig tilstedeværelse. Nådesløst fravær. Den kombination giver stof til eftertanke.\n«Metamorfose» (s. 24) udtrykker en mere traditionel religiøs morale. De hårde ord mod den anden, der hamrer inde i hovedet, «må forvandles/ og komme/ frem i bøn». Digtet undgår den rent moraliserende tone gennem et andet Sten Kaalø-kendetegn: et selvlavet ord. Her «vredbrøl». Det er det, der skal forvandles til bøn, inden det kommer ud. Andre sådanne opfundne ord er: «vintervingen» (s. 36), «genfavnede» (s. 38), «døgnvådt» (s. 55), «knolder til» (s. 66), «trætgråd» (s. 88).\nNaturen er der hele tiden, enten som del af den almindelige hverdag eller som enkelte rene naturdigte. Det indgår altsammen i den generelle «flade ontologi», hvor ingenting står over noget andet eller sætter betingelserne for det. «I trafikkens flimmer» glider mennesker, biler og natur ud og ind mellem hinanden:\nlarm og stilhed\nskifter som skyer på himlen\n«Som» er et vigtigt ord i digtsamlingen. Det peger på, hvor lige og ligestillede tingene er: «nu kommer aftendisen vuggende/ som et vådt kys gennem byens gader» (s. 17), «Solen er blændende hvid/ som det sorte/ på et negativ» (s. 36); «fødder som hestepærer i snevejr» (s. 45). Der er mange flere eksempler, ofte som sammenligninger mellem natur og kultur. De er ikke hinandens modsætninger i denne bog. Det er meget tydeligt i digtet «Noget» (s. 86-89), hvor bymæssigt, landligt og religiøst tilsammen udgør en positiv livsstemning:\nOkay jer sir bare\nsom gør at det ubevislige\nog det uopnåelige\npludseligt tiltrækkes af os\nFørst kommer i det lange digt byen med «de tusinde cykler ben og ansigter/ tempoet med busser og metro» (s. 86), så kommer provinsen, hvor «duften af græs fylder lungerne/ med grøn energi». Men der er natur i byen og mekanik på landet, og begge steder er der en dimension til: «det er som et åndeligt solskin», «det er som et kærtegn fra universet selv». Det eneste tilløb til modsætning er følgende:\nlandevejene med de hvide striber\ner overdænget med jord\nfra kæmpemæssige traktordæk\ndet er som om markerne\nvil ud og overtage asfalten\n– men det er store traktorer, der hjælper naturen med at tilbageerobre sin plads. Bemærk «som om»!\nEnkelte digte er rene naturdigte som «Sensommer», der har været citeret i Thomas Bredsdorffs «Poetisk» (Politiken 29. sept. 2020):\nforsigtet mellem torne\nsom ser den for sig\nen tønde frø\nog en fajanceskål med vand\nplus et kilo fårefedt\nmellem de halvt visne blade\ninden storm og sne\nog frost slår ned.\nHvad skal man mene om den spurv? Den frygter ikke vinteren. Tværtimod ser den for sig føde i mængde, en tønde frø, et kilo fårefedt og vand serveret i fajanceskål. Er det en satire over den, der bare lader stå til? Over ren materialisme? Over dumhed? Eller er det tværtimod respekt for fortrøstning? For religiøs tillid? Under alle omstændigheder er det en anderledes fugl end Ingemanns, der venter på «Herrens stund» («I sne står urt og busk i skjul», 1831). «Sensommer» kan også ses som et eksempel på Sten Kaaløs uhøjtidelighed. Han bøjer af. Se f.eks. digtet «Morgen i marts» (s. 32):\nDigtet fortsætter med korte trelinjede naturiagttagelser. En anelse religiøsitet kommer ind med «en lille kristtjørn/ vipper i vinden», men så kommer den ligetil hverdag: «skolebussen standser», og «avisen er kommet». I digtet«Vintervingen» (s. 36), med det smukke selvopfundne ord, blandes tonelejerne. «Vintervingen» kaster en skygge ind i marts, men den poetiske alvor brydes af radiatorrørerne, og digtet ender i det skingert dystre: «længelsesfuldt/ lyder fasankokkens skrig».\nmindst hvert tiende menneske\nhar uopfordret smilet\ni min retning i dag\nhedder det i bogens første digt. Den spontane venlighed er et af Sten Kaa\nløs udtryk for det grundlæggende okay ved at være menneske, «min glæde ved et du» citeres Erik Stinus for (s. 48). Det udfoldes i det lange digt «Livet er vist smukt» (s. 25-31). Her lægges ikke skjul på ulykker forvoldt af «den anden»: «små børn dør/ uskyldige mejes ned af vanvidsbilister/ ensomme gamle opgir ånden/ af mangel på kærlighed». De modsatte standpunkter anføres: livet er modbydeligt versus livet er smukt. Digets jeg fastholder det sidste og spørger: «hvordan kan det lade sig gøre?» Svaret, der udgør livets okay, synes at ligge i, at både godt og ond eksisterer, men at man kan lægge vægt på det første.\nDenne balance bærer digtsamlingens menneskelige okay. Det ene opvejer det andet. Klart opsamlet i slutdiget «Okay VIII. Det bæres af en zeugmatisk opremsning, der som et omdrejningspunkt rummer et religiøst citat: «fem bygbrød og to fisk» [Markus 6, 41]. Bogen igennem finder man på plussiden en række positive øjebliksbilleder, glimt fra naturen, et menneske, der redder en harekilling fra katten, erindringen om et ungdomskys og en hyldest til den varige livsledsager: «du har/ holdt mig/ til livet i alle årene» (s. 84). En række digter-portrætter (til Jens August Schade, Frank Jæger, Johs. V. Jensen, Erik Stinus) tæller også blandt lysglimtene.\nDe mørkeste pletter i Sten Kåløs «okay» er en række krigs- og nazidigte. Her falder hårde ord. «Krigen» (s. 15) viser meget unge mænd på march og i kamp: «unge mænd i den/ rigtige alder hvor man/ kan få dem til det». Et bombefly på et museum er «en dødvægt/ der aldrig/ skulle/ være set» (s. 47). Der er sarkasme i digtet om nazifangerne i Spandaufængslet, der danser ballet i aftensolen (s. 53), og i «Fredsmenu» (s. 77), hvor zeugmaen viser krigsmateriel i mad-metaforik: «Kogte pillede kanoner/ syltede tanks/ u-båds-pasta». Nådeløst, for nu at bruge det ord, slutter Ole Wivel-digtet : «for hvem ved/ hvornår/ den endelige dom falder/ og skarntydedrikken venter» (s. 75). Digtet «Væk» (s. 66) begynder sådan:\nfrem over pløjemarken\nlige imod solen\nmens sneen begynder at smelte\nog den brun-sorte jord\nEnergi, sol, forår, selvlavet ord («knolder til»), jord og støvler, intet subjekt. Der fortsættes: «at storme/ afsted og huske hende». Nu kommer forelskelse og hjemvendelse til. Så vender det:\nfrem og nærme sig\niført de selvsamme\nstøvler der trådte\npå den gamle kone\nog sparkede til barnet\nDigtet slutter «at storme […] og nærme sig/ de daglige ord/ det daglige brød». Nu ved læseren, at den stormfulde uden subjektstatus kommer fra «heil» hjem til dagligdagen. Citatet fra Fadervor («daglige brød») giver det diskrete religiøse islæt. Det er op til læseren at afgøre, om digtet handler om udfordringen fra hverdagen, om soning, om straf, om forsoning, om uforenelighed af fortid og nutid. Igen er Sten Kaalø stærk i det blot antydede.\nLige gyldig og ligegyldig\nDet er en svær genre, Sten Kaalø har valgt. Tilsyneladende er hans digtsamling let\nog letlæst. Men tænker man efter, vil man opdage, at der er udfordringer. Det kræver en del at nå til det standpunkt, at alt er okay. Det er heller ikke let at fremstille. Bag zeugmas ligestilling af alt, religion, menneske, by, natur, godt og ondt lurer det ligegyldige. Nogle gange må man spørge sig, hvad endnu en opremsning af uensartede størrelser skal til for. Men for det meste vil man opdage et lille tvist i sproget, en antydning, en modsætning, et selvlavet ord, en gentagelse, et linjebrud, et uhøjtideligt tonefald, der alligevel giver retning og mening. Det lønner sig at spørge, som jeg har spurgt: hvorfor og hvordan bliver verden okay hos Sten Kaalø? Her er bogens sidste digt, «Okay VIII» til overvejelse:\nOkay brisen fra havet ind gennem træværket\ntennisbanens orange under fødderne\ndin feminine bevægelse\nhøstakkens kriblen i huden\nokay de gamle lejekaserner i byen\nde små gule blade i havnens bølger\nløbehjulet kastet til storskrald\n«fem bygbrød og to fisk»\nokay de åbne mundes hvin i rutsjebanen\nvinterens sne i Murmansk\nokapiens beskedne blink i Zoo\nokay okay okay okay …\nKilde, billede: <a title=”Mohamed Ibrahim at Clker, CC0, via Wikimedia Commons” href=”https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Okay_hand_gesture.svg”><img width=”256″ alt=”Okay hand gesture” src=”https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/64/Okay_hand_gesture.svg/256px-Okay_hand_gesture.svg.png”></a>\noktober 17, 2020 /0 Kommentarer/af Selma Dahlerup\nhttps://pildahlerup.dk/wp-content/uploads/2020/10/424px-Okay_hand_gesture.svg_.png 600 424 Selma Dahlerup http://pildahlerup.dk/wp-content/uploads/2020/03/pil-dahlerup-logo-340x86.jpg Selma Dahlerup2020-10-17 21:50:032020-10-17 21:52:50Okay\n(Tre supermagter” 3)\nDet hele kan være opstået gennem naturprocesser. Ingenting er i så fald blevet skabt. Det er udviklet eller har været der hele tiden. Aristoteles’ naturfilosofi, Darwins udviklingslære og Big Bang er blandt de teorier, der peger i den retning.\nNaturen ligger underst i den bibelske skabelsesberetning; den bidrager ikke aktivt til universets opståen, den er skabt af Gud, og mennesket er sat til at herske over den. Måske skulle den have stået øverst.\nDen såkaldte ”økokritik” regner slet ikke med hierarkier. Den har sjældent nogen guddom med i spillet og giver ikke mennesket nogen særstatus. Tværtimod er målet en ikke-hierarkisk relation mellem menneske og natur, eller med en anden formulering ”en flad ontologi”. Der er ikke tale om en tilbagevenden til forrige tider. Naturen repræsenterer en mulighed, som ligger foran os. Det drejer sig om at finde ud af hvad slags ”natur”, vi kollektivt ønsker at leve i og individuelt ønsker at kropsliggøre, at forme et sted, hvor det er menneskeligt anstændigt at leve, og hvor også andre levende væsener trives. Den natur, som vi ikke er, og den natur, som vi selv er, kunne være allierede og ikke konkurrenter.\nVisioner som disse regner ikke med de gamle hierarkier og ikke med gamle modsætninger mellem natur og kultur, organisk og uorganisk. Bag dem ligger et ønske om nye socialt-naturlige relationer, hvor der gøres op med det menneskelige herredømme over naturen uden for os og teknificeringen af naturen i os. Økokritikken forbinder sig med flere anti-hierarkiske tankegange som f.eks. feminisme, postkolonialisme, nymaterialisme og posthumanisme.\nDer er mange forskellige typer økokritik, men de oven for nævnte træk kan nogenlunde gælde som en fællesnævner.\nMange forfattere skriver ud fra sådanne grønne kulturkritiske synspunkter, og mange litteraturkritikere læser litterære tekster ud fra dem. Almindelige læsere kan læse med samme fokus. Som litteraturkritisk metode kan økokritik også anvendes på ældre tekster, hvorved man kan få øjnene op for sammenhænge, man ikke før har set. Shelley og H.C. Andersen er eksempler på forfattere, der er blevet læst med nye øjne. Man finder ikke nødvendigvis harmoniske forhold mellem menneske og natur i fortiden, heller ikke nødvendigvis uharmoniske, men man kan får øjnene op for, at der er et vigtigt forhold.\nØkokritikken vandt frem i løbet af 1990’erne og har allerede nået sin anden bølge, sin udbredelse på universiteterne, sine hårde teoretikere, sine hots og nots, og sine almindeligt øjenåbnende perspektiver.\nMalte Tellerup: Hedeselskabet (2020)\nMalte Tellerup anbringer tre unge kunstnere fra København, Viktoria, Tobias og Andreas, på en forfalden gård langt ude på landet i Vestjylland. Han melder sig hermed til den gruppe af økokritiske forfattere, der sætter fokus på menneskets forhold til naturen. Som han selv har gjort opmærksom på i et interview (Politiken 19. sept. 2020) er det et meget nuanceret forhold, han skriver frem, hvor ”Mennesket ikke [er] bibelsk sat på jorden for at styre naturen”. Det er en spændende bog, som man bare kan læse derudaf, men man kan også prøve at reflektere over, hvad Malte Tellerup gør med de to supermagter menneske og natur. Den tredje supermagt, religionen, har udspillet sin rolle i det miljø, han beretter om. Engang var der kamp mellem missionsfolk og grundtvigianere; nu er missionshuset revet ned, og man hører ikke mere til kirken, end at den skal have norman gran til jul, og at præsten kommer til et høstgilde. ”Din protestantiske freak”, råber Viktoria, da Tobias er sur over, at han gør alt husarbejdet (s. 166).\nDen natur, de ikke er\nMalte Tellerup giver, med Tobias som fortæller, et meget nuanceret billede, at den natur, som de tre hovedpersoner ikke selv er, men placerer sig selv midt i, da de skifter København ud med et afsides sogn i Vestjylland. Stærkt står for mig beskrivelsen af det menneskeskeskabte landbrugsland, de unge mennesker møder. Oprindeligt var der hede, fortæller en skolelærer, men den blev opdyrket, og der oprettedes en lang række statshusmandsbrug med en kilometers mellemrum til at sørge for opdyrkningen. Nu står de fleste af disse huse tomme og forfaldne; de tre venner lejer sådan et. Landskabet er fladt og dækket af marker, læhegn, granplantager og vindmøller. En mælkebonde med 150 køer og kone fra Thailand slider sig fordærvet, men går alligevel konkurs. Banken overtager. En vældig svinebonde (som ikke indgår i fortællingen) ejer en del andre huse, hvor konkursramte bønder bor til leje. Så er der en maskinstation, en skrothandler og en juletræsentreprenør. Der går ingen busser. I den nærmeste landsby er kun forsamlingshuset tilbage. Til større indkøb må man længere væk. En økologisk avis foreslår omlægning til økologi, en vred landmand vil omlægge ejendomsforholdene. Det er det miljø, de unge kommer til. De har selv valgt det. De har prøvet storbyerne. ”Nu vil vi noget andet” s. 14).\nDer er en anden natur, som mennesker ingen indflydelse har på. Men den har indflydelse på dem. Den er et vilkår med sine årstider og sine uforudsigelige vejrskift, sandstorm, regn, frost, hedebølge, vind. Vinteren fylder meget, især i den del af bogen, hvor jegfortælleren Tobias bor i huset alene, uden penge og uden varme. Som jeg læser bogen, lader forfatteren de tre unge mennesker møde disse vilkår for at afprøve deres reaktion på det uventede og uafviselige. Sandstorm gør dem vanvittige, regnflod lærer dem at samle regnvand, sommer får dem til at sætte tempoet op. ”Mørket er vinterens hjerte. Jeg er klar til at give op (s. 220). Under alle omstændigheder: ”Vi hører årstidens kald” (s. 39).\nNaturen er der også som en ramme, hvis indflydelse på de tre unge er æstetisk. ”Her var smukt på sin egen afsindige måde” (s. 11). ”Her er lige så smukt som umuligt” (s. 22). De ser ud over markerne, får øje på musvåger, svaler, ræve, læhegnene og granplantagerne. Men de sætter sig ikke ned med et glas hvidvin og filosoferer eller betragter. De er til at digte og male, rive gamle lofter ned, spille høj musik og lave fest og til at færdes med ærinder i terrænet. ”Vi er blevet steppefolk, spændstige gederams, energiske af plantekosten” (s. 81).\nDe er selvfølgelig vegetarianere; når pengemanglen er værst, står den på skvalderkålsfrikadeller og brændenælderetter. Tobias lever i sin ensomhed om vinteren af barksuppe og lignende. Det har undret mig, at de ikke køber et par plantesække og planter grønkål og tomater. Køkkenhave ville sandjorden nok gøre umulig, men de kunne have prøvet med kartofler. Fortælleren giver ikke mange vink til at forstå det her. Måske ligger det ikke til ”steppefolket” at lave noget så fastboende? De har i det hele taget ikke fidus til land- og havebrug: ”Snart tør jorden op, og marken skal pløjes og igennem endnu en omgang hård, håbløs dyrkning” (s. 223). ”Her står træerne naive, lykkelige nærmest over at have fuldbyrdet deres sentimentale potentiale som juletræer” (s. 221). Men de tre kan tage fat med hårdt arbejde, jordbærplukning, juletræsfældning og finde mening i at holde sig i live.\nHer og der er der noget ”litterær” natur, synes jeg. Forfatteren kan ikke lade være med at lade kærligheden blomstre om sommeren, konflikter spidse til om vinteren og håbet komme med foråret. Det er der selvfølgelig psykologiske grunde, men Malte Tellerup, der bryder om på så meget andet, kunne også have brudt om på følelsers afhængighed af årstiderne. Forresten er han også så fræk, at han bryder med sin egen socialrealisme og lader Tobias vide, hvad andre føler og tænker. Særligt i skildringen af Phueng, den thailandske kvinde, er det påfaldende.\nDen natur de også selv er\n”Det fede her er, at det ikke allerede er defineret, hvad vi skal” (s. 22). De tre har heller ikke definitioner af sig selv med. Ingen fast ”natur” her. Ingen faste kønsroller. Det er pigen, der tjener pengene og har initiativerne. Tobias klæder sig med kvindeting. Især deres seksualitet er åben. Viktoria og Tobias er kærester, men de indgår i en erotisk trekant med Andreas, og hver især har andre seksuelle kontakter. Da Andreas bliver alene, indgår han i et lokalt netværk af homoseksuelle mænd. Der gives glimt af andre seksuelle samlivsformer omkring i miljøet. Phueng længes hjem og får råd af sin mor: ”Kys Mads, og hold om ham. Forstår du det”? (s. 69). I den anden ende af den sociale skala er fire høje smukke mænd af forskellig hudfarve, to kærestepar. De bor i Berlin og har gjort det til en tradition en gang om året at komme til vadehavet efter østers, som de deler med venner i et sommerhus. De fatter ikke, at de tre unge kan leve et sted uden queer-kontakter (s. 151). Ind imellem glæder fortælleren sig over forholdet mellem forældre og børn i traditionelle familier. ”Hvor lyder det smukt at få et barn”, siger han til sig selv, da en ung far viser ham et foto af sin baby (s. 205). Fortælleren er åben over for det alt sammen. Men eksperimentet med den menneskelige ”natur” er ikke ligetil. De tre unges eget eksperiment går i hårdknude. Viktoria og Andreas rejser væk sammen. I bogens slutning kommer de tilbage. ”Jeg hader dem, jeg elsker dem”, siger Tobias (s. 224).\nSeksualiteten fylder mest i bogens cirklen omkring menneskenaturen. Men der er en anden, overraskende problemstilling: menneskelig godhed. Mælkebonden Mads er god. Det siges eksplicit af både fortæller og fiktionspersoner. Det er ham, de unge lejer huset af: ”Ingen kontrakt, intet depositum, kun tillid” (s. 11). De første to måneder gratis, fordi der er snavset efter den forrige lejer. Mads er en slider og går konkurs. ”Mads ser sandet i luften, tørken på sine afgrøder, og ved, at det kan han ikke holde til” (s. 136). Slid, resignation, godhjertethed. Han gør mindre for fællesskabet, efterhånden som det spidser til, men han gør hele tiden noget. Jeg kan ikke helt finde ud af, hvad fortælleren mener om denne godhed, og hvor den kommer fra. Men han har blik for godhed. Den seksuelt brutale Hans Henrik har sine godhjertede sider, og dem noterer Tobias.\n”Himlen hvælver uhildet løs”\nAl denne økokritik kunne blive for frelst, hvis ikke Malte Tellerup skrev så godt. Hans fornemste kvalitetsmærke er han evne til at formulere sig uventet. ”Her er kort til himlen, men langt til loven” (s. 13). Hans sprog er lige så forfriskende anderledes som den historie, han fortæller. ”Det ka-æt’ pas’, al’ ska’ bo in’ i a’ bye” (s. 33), siger en klog kone, og pointen er, at hun mener det samme som de tre københavnere, men siger det på en anden måde. Men også det rigsdanske går uventede veje. Det skulle være fremgået af citaterne, men her kommer et sammenhængende stykke:\n”Det er morgen. Vi går på engen. Solen løfter sig ensomt over os, duggen glimter i græsset. Varmen er på vej ned i jorden, kulden på vej op i himlen. Ikke en vind rører sig. I det fjerne kører en landbrugsmaskine. Ingen andre lyde. Så trækker en skræppen op i horisonten. Der er intet at se, mens lyden stiger i volumen og bliver altoverdøvende. Men så med ét fyldes horisonten af sorte prikker. De nærmer sig hastigt, og så er hele synsfeltet fuld af gæs i V-formationer. Det største træk gæs! Syd over os og ud mod fjorden. Lange udstrakte V’er, tættere kilede former. Grupper på otte, grupper på 40, på flere hundrede. I hastig fart. Gæssene flyver over os og dækker hele himlen et lille minut. Deres skræppen fylder luften. Deres snak om himmelflugten. De forsvinder bag træerne sydpå. Her er helt stille. Som en pagt sænker forbundetheden sig over os. Stille hjerte, sol står op, sol står op over heden” (s. 39).\nDette citat har også andre haft fat i. Det fortjener det. Der er meget at komme efter. Nu har jeg læst hele bogen tre gange, og jeg opdager nyt hver gang. Hedeselskabet giver stof til glæde og refleksion både første gang og alle gangene bagefter.\nI beskrivelsen af ”økokritik” har jeg især brugt: Flinker, Jens Kramshøj: anmeldelse af Torsten Bøgh Thomsen: Skyggepunkter. Menneske, natur og materialitet i H.C. Andersens forfatterskab, Forlaget Spring, København 2019, i Danske Studier 2020, s. 220-228.\nGoodbody, Axel og Rigby Kate (udg.): Ecocritical Theory. New European Approaches, University of Virginia Press, Charlottesville og London 2011.\nMorton, Timothy: Shelley and the Revolution in Taste. The Body and the Natural World, Cambridge University Press, 1994.\nAristoteles (384 f. Kr. -322 f. Kr.) fremlagde i sin bog Om himlen (ca. 350 f. Kr.) et univers bestående af to vidt forskellige systemer, Himlens sfærer og Jordens sfærer. Himlen var immateriel, fuldkommen og uforanderlig. Jorden var fysisk, ufuldkommen og foranderlig. Men hele systemet var for Aristoteles evigt, uskabt og selvbevægeligt. Himlen havde otte sfærer, i hver af de syv bevægede en planet sig i cirkelform. Jorden havde 4 sfærer: ild, luft, vand og jord. De bevægede sig i lige linjer op og ned. Bevægelserne var centrale i Aristoteles’ kosmologi. Han betragtede dem som evige og selvberoende. De havde altid været der, ingen havde skabt dem, og ingen holdt dem i gang; men der havde været en ”primær bevæger” (eller første årsag eller Unmoved Mover), der handlede i Himlens yderste sfære og havde sat det hele i gang.\nkilde, billede: Walter Johannesen, Flickr, navn på billede: “Vinter-læhegn”, 15 februar 2009\noktober 4, 2020 /0 Kommentarer/af Selma Dahlerup\nhttps://pildahlerup.dk/wp-content/uploads/2020/10/Skærmbillede-2020-10-04-kl.-14.27.54.png 515 923 Selma Dahlerup http://pildahlerup.dk/wp-content/uploads/2020/03/pil-dahlerup-logo-340x86.jpg Selma Dahlerup2020-10-04 20:31:002020-10-04 20:32:11Unmoved mover\n”That in their black the perfect’st beauty grows”\nSjældent er jeg blevet så overrasket, som da jeg for nogle år siden for første gang læste The Masque of Blackness. Stykket er ganske kort, men komplekst. Forskningen omkring det er enorm. Men man kan læse, så meget man vil, lige gådefuldt er det.\nSceneriet var overdådigt, da The Masque of Blackness i 1605 blev opført på Whitehall Castle i London. Kong James VI af Skotland (1567-1625) og I af England (1603-1625) overværerede stykket. Teksten var af Ben Jonson I (1572-1637) og sceneriet af Inigo Jones (1573-1652). Temaet var bestilt af dronning Anna of Denmark (1574-1619). Hun optrådte selv i stykket, seks måneder henne i sin graviditet, og det var hendes beslutning, at hun selv og de optrædende hoffruer skulle males sorte i ansigtet og på arme og hænder, således som Shakespeare gjorde det i Othello (1604). Normalt fremstillede man sorte figurer ved hjælp af masker og handsker.\nPå et stormfuldt hav med bølger, som bevægede sig, kom seks blåhårede tritoner [havguder] på scenen. Efter dem fulgte Oceanus (personifikation af Atlanterhavet, blåfarvet) og Niger (personifikation af floden Niger i Ethiopien, søn af Oceanus, sortfarvet), begge ridende på gigantiske søuhyrer. Nigers tolv sorte døtre fulgte efter, sejlende på en mægtig muslingeskal, der bevægede sig op og ned med bølgerne. Deres blå og sølvfarvede dragter passede smukt til den sorte hudfarve; i det højt opsatte hår havde de perler og fjer. De fulgtes af tolv fakkelbærende og blåmalede nymfer, ridende på store søuhyrer. Over og omkring det hele havde Inigo Jones indrettet vældige lyseffekter. Dans og sang afløstes af replikker.\nOceanus spørger sin søn Niger, hvorfor han er taget den lange vej fra Ethiopien til Atlanterhavet. Niger forklarer, at han gør det for sine døtres skyld. De er før i tiden blevet betragtet som store skønheder, men er nu blevet kede af deres hudfarve, fordi nogle digtere er begyndt at lovprise hvid hud. Et strålende ansigt i en sø har fortalt døtrene, at de i et land, hvis navn ender på -tania, vil finde en sol, der kan forvandle deres sorthed til hvidhed. Niger forklarer, at han og døtrene forgæves har gennemrejst Mauritania, Lusitania (Portugal) og Aquitonia (Frankrig). Oceanus svarer, at de nu er kommet til det rette land, Britannia. Så viser Aetiopia, dvs. Månen, sig på en sølvtrone og afslører sig som ansigtet i søen. Hun råder døtrene til gennem et helt år at bade i en månebelyst sø, så vil de blive hvide. Niger tager tilbage til Ethiopien, men hans døtre bliver i Britannia som Oceanus’ gæster og med udsigt til at blive hvide i løbet af et år.\nDet overraskende i stykket er figuren Niger. Han forklarer, at de første kvinder på jorden var sorte, at en solgud skabte dem ud af brændende kærlighed og betragtede dem som den højesteste skønhed:\nWho […] were the first form’d dames of earth,\nAnd in whose sparkling and refulgent [strålende] eyes,\nThe glorious sun did still delight to rise;\nThough he, the best judge and most formal cause\nOf all dames’ beauties – in their hues, draws\nSigns of his ferven’st love, and thereby shows\nThat in their black the perfect’st beauty grows.\n(Ben Jonson: The Masque of Blackness (1605), Harp 2001, s. 317f).\nNiger tilføjer, at den sorte hud er uforanderlig, ikke engang døden kan ændre den, og han konkluderer:\nAll which are arguments to prove how far\nTheir beauties conquer, in great beauty’s war,\nAnd more, how near divinity they be,\nThat stand from passion, or decay so free.\nTil dette kommer, at det i stykkets velkomstsang til Niger hedder, at han og hans sorte døtre indvendig er ”bright and full of life”; sorthed rummer således høj indre kvalitet. Disse forbavsende udsagn forekommer altså i en hofmaske år 1605. Der er i marginalnoter henvisninger til positive udsagn om sort hud hos samtidige og klassiske forfattere; men Ben Jonsons samlede hyldest til sorthed som gudeskabt, oprindelig, skøn og uforanderlig er bemærkelsesværdig.\nA power of separation\nLæseren kan med Oceanus undre sig over, at Niger med dette syn på sorthed kommer til England med sine døtre for at få dem gjort hvide. Niger forklarer, at han som en god far vil opfylde sine døtres ønsker. Men Oceanus bliver ved. Hvorfor vil du blande din friske bølge med mit brakvand? Som svar bringer Niger begrebet ”power of separation” på bane:\nDivine Oceanus, ’tis not strange at all,\nThat, since th’immortal souls of creatures mortal,\nMix with their bodies, yet reserve for ever\nA power of sepration, I should sever [afbryde]\nMy fresh streams from thy brackish, like things fix’d,\nVirtue, though chain’d to earth, will still live free;\nAnd hell itself must yiell to industry [driftighed].\n(Lumnaria Editions s. 661).\nNiger udtaler her den interessante assimilations-teori, at ingredienserne ved en blanding beholder deres suverænitet. Sjælen er forbundet med kroppen, men dog fri. Det samme gælder forholdet mellem frisk vand og brakvand, mellem psykiske egenskaber og den fysiske jord. Man kan forstå Nigers replik som et argument for raceblanding: Sorthed vil ikke tage skade af at blandes med hvidhed.\nNigers syn på sorthed og på assimilation står som en søjle af integritet og selvværd. Men det er svært at opretholde synspunktet som stykkets samlede udsagn. Samtidig kompliceres det hele af, at sorthed samtidig med, at det er et racemæssigt begreb, i stykket kommer til at repræsentere andre former for andethed.\nDa Månen under navnet Æthiopia kommer på scenen, definerer hun det centrum, der har magt til ”at blege en ethioper”:\nWith that great name Britannia, this blest isle\nHath won her ancient dignity and style,\nA WORLD DIVIDED FROM THE WORLD\nRuled by a sun, that to this height doth grate it;\nWhose beams shine day and night, and are of force\nTo blanch an Æthiop, and revive a corpse.\ncan salve the rude defect of every creature.\nThe sun is temperate, and refines\nAll things on which his radiance shine.\n(Lunaria Editions s. 662).\nAf denne replik bliver det klart, at hvidhedens magtcentrum er England, den engelske konge og den engelske natur (med dens blidere sol). Samtidig tildeles denne magt en overnaturlig, nærmest guddommelig kraft (”past mere nature”). I lyset fra denne magt kan sort blive hvidt, og alle naturlige defekter rettes op.\nDet er en anden tale end Nigers. Her bliver britisk hvidhed magtens centrum, og hentydningen til kong James tydelig. Udtrykket ”A world divided from the world” kan hentyde til britiske imperium-drømme, ligeså udsagn om, at landet beundres af hele verden, får alle tunger til at synge og regeres af en sol, der aldrig går ned. Lægger man hertil, at Ethiopien, repræsenteret af Niger og hans døtre, søger til England, er det politiske element i The Masque of Blackness tydelig. Det britiske imperium var netop i slutningen 1500-tallet og begyndelsen af 1600-tallet under opbygning, og John Dee (1527-1608), matematiker, astronom, astrolog, filosof og rådgiver for Elisabeth I (1558-1603) skal have skabt udtrykket ”British Empire”. Engelsk kolonisering af Afrika (i alt 20 kolonier) tog dog først fart langt senere; den første koloni, Sierra Leone, blev oprettet 1792. Ethiopien blev aldrig koloniseret af noget andet land. Ethiopiens tilflugt til engelsk magt og kraft skal derfor ikke tages bogstaveligt, men kan opfattes som repræsentativt for alt det fremmede, der søger eller bliver tvunget til optagelse i det engelske imperium. Flere forskere mener, at det antydede politiske aspekt drejer sig om unionen mellem Skotland og England, som kom i stand, da James VI af Skotland ved Elisabeth I’s død i 1603 også blev James I af England.\nDet politiske aspekt af The Masque of Blackness bliver endnu tydeligere, når nogle konkrete forhold inddrages. Der blev ofret enorme summer på stykket, ikke mindst på Inago Jones sceniske effekter. Det tjente alt sammen til kongemagtens forherligelse; det var så at sige dens synlige ansigt. Dette element forstærkedes ved diverse inden- og udenrigspolitiske kabaler. Indadtil gjaldt det for den engelske adel om at blive indbudt til festlighederne og om at udvælges som optrædende. Udadtil var det et diplomatisk spil at indbyde de rette udenlandske diplomater, specielt skal der have været konflikt og konkurrence mellem spanske og franske legater. The Masque of Blackness kan således berøre både racemæssige og politiske aspekter af samtiden. Men der kan læses mere endnu ind i stykket.\nDer er på flere niveauer kvindeperspektiver i The Masque of Blackness. Nigers døtre kan repræsentere kvinder, der søger assimilation i den kongelige mandsmagt. De optrædende, med den gravide dronning i spidsen, de flotte kvindedragter, den sortmalede hud kan alt sammen ses som en demonstration af kvindelig kropslighed, måske som en art protest mod den tavshed, som de kvindelige optrædende var underlagt. Men til dette kommer, at Månen ganske tydeligt repræsenterer en kvindelig modmagt mod kongemagten. Faktisk angiver Månen, at det slet ikke er kongens sollys, men vand og måneskin, der kan gøre sorte kvinder hvide, blot de udfører følgende ritualer:\nThirteen times thrice, on thirteen nights,\n(So often as I fill my sphere\nWith gloroius light throughout the year)\nYou shall, when all things else do sleep\nSave your chaste thoughts, with reverence steep,\nYour bodies in that purer brine [salte hav],\nAnd wholesome dew, call’d ros-marine.\n(Lunaria Editions s. 663).\nSolens rolle er her kun at tørre pigerne. Det er tydeligt, at den hvidgørende kraft kommer fra månen og vandet. En forsker, Syrithe Pugh, har peget på rosmarins rolle i processen. Hun har undersøgt en række urte- og lægebøger fra 1500-tallet og fundet, at badning i rosmarin anbefales, hvis man vil have en ren og klar hud. Pugh forelår, at Ben Jonson har fået opskriften af hoffets kvinder og moret sig med at flette den ind i sit maskespil. Under alle omstændigheder og på mange niveauer er der da også kvindemagt i The Masque of Blackness. Det er sandsynligt, at den er indlagt i stykket af dronningen.\nAnna (1574-1619) var Christian IV’s søster. Hun blev 20. august 1589 pr. stedfortræder viet på Kronborg til James VI af Skotland. I september sejlede hun med et stort følge anført af Tycho Brahes bror Steen Brahe mod Skotland, men en stærk storm tvang dem til Oslo. James mente, der havde været hekse på spil og sejlede selv til Norge for at hente sin brud. De blev viet i Oslo, tilbragte vinteren i Danmark og besøgte under stor festivitas Tycho Brahe på Hven i marts 1589. I april 1590 rejste de til Skotland, hvor de blev kronet i maj 1590. Ægteskabet skal i begyndelsen have været lykkeligt, men efterhånden gik det galt. Værst var det, at James lod deres førstefødte prins Henry (f. 1594) fjerne fra dronningen få uger efter fødslen, så han kunne blive passet på samme skotske slot og af samme barnepige, som han selv havde haft. Anna brød sammen, forsøgte forgæves at bortføre drengen, men fik først omgang med ham, da han var 9 år gammel. Også de følgende børn voksede op uden deres moder. Selv om det kongelige ægtepar havde fælles interesser, bl.a. i maskespil, og udadtil optrådte sammen, var deres indbyrdes forhold ødelagt, og de sidste 10 år af deres ægteskab levede de adskilt.\nAnna blev en drivende kraft bag det engelske maskespil, som hun lod opføre på de slotte, hvor hun holdt til. Hun var mæcenen, der afholdt udgifterne, hun engagerede Ben Jonson og Inigo Jones og fik dem til at arbejde sammen, hun bestemte i flere tilfælde maskernes tema, deltog i udformningen af dragterne og optrådte selv i flere af spillene, bl.a. The Masque of Blackness (1605), The Masque of Beauty (1608), og The Masque of Queens (1609). Nogle har peget på, at den højgravide Anna har ønsket at fremhæve sig selv som en modsætning til jomfrudronningen Elisabeth I. Det er samtidig nærliggende at se magtkampen mellem James og Anna afspejlet i teksten. Nogle mener ligefrem, at The Masque of Blackness er ”et mimetisk dokument om Annes marginaliserede status ved det engelske hof” (Aasand 1992, s. 271). Anna var som ethioperne en fremmed prinsesse, hun var kvinde ved et patriarkalsk hof, hun var erotisk tilsidesat ved James’ åbenlyse homoseksuelle forhold til skiftende favoritter, og hun var i maskespillet en udfordring ved sin sorte hud, der signalerede seksuel hede over for den ”tempererede” engelske sol. Aasand ser ethioperne og alt det, de kan repræsentere, som en indtrængen i det traditionelle engelske hof.\nInigo Jones var i København i 1603; han kan her have hørt om en sort optræden ved Christian IV’s kroning 1596. Christian IV besøgte Anna i 1606; The Masque of Blackness blev sandsynligvis opført for ham. Han kan have truffet Shakespeare og inspireret ham til drikkeriet i Hamlet. Men alt det er en anden historie.\nBlandt Annas afvigelser var også hendes katolske sympatier. Hun skal være konverteret, muligvis 1598, men hun afholdt sine katolske ceremonier i sine private gemakker og fulgte udadtil den officielle anglikanske kirke. Man har gisnet om baggrunden for hendes omvendelse; men det er sandsynliggjort, at hun følte sig uønsket og ubehageligt tilmode i det presbyritanske skotske miljø, hun kom til i 1590. Derimod følte hun sig venligt modtaget af de skotske katolikker. Hun sørgede siden for at optage katolske mænd og kvinder i sit hof. James forholdt sig af politiske grunde tolerant, eller skiftende, i religiøse spørgsmål. De skotske katolikker var i begyndelsen fortalere for, at han som søn af ”martyren”, den katolske Maria Stuart, skulle indtage også den engelske trone, senere blev de hans modstandere, fordi han var protestant. Også udenrigspolitisk havde James interesser i at opretholde katolske kontakter, bl.a. til paven og til ærkerivalen Spanien. Også Ben Jonson var katolik. Han gik ganske vist på et langt senere tidspunkt tilbage til den anglikanske kirke, men i 1605 var han nyomvendt katolik.\nMed disse oplysninger i baghovedet vil man kunne se katolske elementer i The Masque of Blackness. Månen kan være et Maria-symbol, og Ben Jonson har brugt et fast Maria-udtryk om Britanien:\nFor where the world, with all his wealth, a ring,\nBritannia, whose new name makes all tongues sing,\nMight be a diamant worthy to enchase it.\n(Ben Jonson: The Masque of Blackness (1605), Harp 2001, s. 320).\nDen danske Per Ræv brugte i 1470′ erne denne topos i sit digt ”Ret elskovens dyd”: ”vare alverdens kvinder ud inden en ring,/ det vare fuld faver en skare,/ hendes lige skulle man der ikke finde/ blandt fruer og jomfruer og høviske kvinde”. Sorthed kan således repræsentere race, lande, køn og religion, der står i andetheds position.\nTaber og vinder?\nDer går således mange strømme og modstrømme gennem The Masque of Blackness, og man vil ikke kunne hævde, at de udgør en modsigelsesfri helhed. Der er en utvetydig hyldest til kongen og hans magt til at gøre sort til hvidt. Men samtidig er der på forskellige niveauer udfoldelse af alternativ modmagt. Der er således med Stephen Greenblatts udtryk tale om ”subversive insights (…) in the midst of apparently orthodox texts” (citeret efter Aasand 1992, s. 285).\nDet er derfor svært at sige, hvad stykkets samlede budskab er. Mange facetter spiller med og mod hinanden. Er The Masque of Blackness f.eks. et indlæg for eller imod race-assimilation, for eller imod kolonialisering, for eller imod kvindemagt, for eller imod fri religiøsitet? Er Niger taber eller vinder? Han er taber, for så vidt som hans døtre ønsker at blive hvide, og for så vidt som han tager alene tilbage til Ethiopien. Han er vinder, fordi forvandlingen til hvidhed ikke vises inden for stykkets rammer (men først med The Masque of Beauty i 1608). Annas ønske om sort maling i stedet for sorte masker og sorte handsker styrker Nigers påstand om sortheds uforanderlighed. De sorte optrædende kunne med maling nemlig ikke ved stykkets slutning smide masken. De har danset rundt med tilskuerne med deres sorte farve. Der er også argumenteret for, at den sceniske æstetik og følelsesappel har udløst ”the pleasure of mixing as the precondition of Britannias absorbation of migrant bodies” (Laperle 2019).\nMen uanset al diskussion står for mig to ting tilbage:\nNiger har udtrykt et usædvanligt stærkt og positivt syn på sorthed. Uanset, om han er stykkets taber eller vinder, er hans budskab blevet formuleret. Det tankevækkende er, at dette budskab også i dag på mange vil virke overraskende.\nBen Jonson: Ben Jonson’s Plays and Masques, udvalgt og udgivet af Richard Harp (2000), W.W. Norton & Company, New York, London 2001.\nPå nettet findes teksten: http://www.luminarium.org/editions/maskblack.htm.\nBaker, Anastasia Christine: Anna of Denmark: Expressions of Autonomy and Agency as a Royal Wife and Mother, Portland State University, 2012.\nBevington, David og Holbrook, Peter: The Politics of the Stuart Court Masque, Cambridge University Press 1998.\nButler, Martin: The Stuart Court and Political Culture, Cambridge University Press 2008.\nLaperle, Carol Mejia: ”Race and Affect. Pleasurable Mixing in Ben Jonson’s The Masque of Blackness”, Ben Jonson Journal, vol. 26, nr. 1, s. 1-20.\nMcManus, Clare: Women on the Renaissance Stage, Manchester UP, Manchester and New York 2002.\nMcManus, Clare: Women and Culture at the Courts of the Stuart Queens, Palgrave Macmillan, New York 2003.\nMeikle, Maureen M.: ”From Lutheranism to Catholicism: The Faith of Anna of Denmark 1574-1519”, i The Journal of Ecclessiastical History, Cambridge, Vol. 64, Iss. 1 (Jan. 2013), s. 45-69.\nMickel, Lesley: ”Glorious Spangs and Rich Embrodery: Costume in the Masque of Blackness and Hymenaei”, Studies in Literary Imagination, Atlanta, Vol. 36, Iss. 2, Fall 2003, s. 41-59.\nOrgel, Stephen: ”What is an audience”, i Roger D. Sell m.fl. (udg.): Community-Making i Early Stuart Theatres, Routledges 2017.\nOver, William: ”Alterity and Assimilation in Jonson’s Masques of Blackness and Beauty”, Language and Representation vol. 1, 2004, s. 43-54.\nPugh, Syrithe: ” ‘Rosmarine’ in The Masque of Blackness: Jonson’s Herbal Medicamina Faciei”, Notes and Queries, Vol. 52, Issue 2, 2005, s. 221-223.\nStevens, Andrea Ria: Inventions of the Skin: The Painted Body in Early English Drama 1400-1642, Edinburgh University Press 2013.\nThiel, Sara B.T.: ”Performing Blackface Pregnancy at the Stuart Court: The Masque of Blackness and Love’s Mistress, or the Queen’s Masque”, i Renaissance Drama, Fall 2017, Vol. 45, Issue 2, s. 211-236.\nWade, Mara: ”The Queen’s Courts: Anna of England and her Royal Sisters – Cultural Agency at Four Northern European Courts in the Sixteenth and Eighteenth Centuries”, i Clare McManus 2003, s. 49-80.\nAasand, Hardin: ” ‘To Blanch an Ethiop, and Revive Corse’: Queen Anne and The Masque of Blackness”, Studies in English Literature, 1500\nKilde: billede: Wikipedia: The masque was performed on 6 January 1605\njuni 13, 2020 /0 Kommentarer/af Selma Dahlerup\nhttps://pildahlerup.dk/wp-content/uploads/2020/06/blog.jpg 356 440 Selma Dahlerup http://pildahlerup.dk/wp-content/uploads/2020/03/pil-dahlerup-logo-340x86.jpg Selma Dahlerup2020-06-13 17:41:512020-06-13 18:31:32The masque of blackness\nBenedices coronae anni benignitatis tuae (Salme 64, 12, Vulgata).\nDu kroner året med dine gode gaver (Salme 65, 12 Bibeloversættelse 1992).\nDer er en corona, som er ældre og påvirker os alle sammen langt dybere end den virus, der for øjeblikket plager verden. Det er corona anni, som det hed, dengang de lærde talte latin, som vi nu taler engelsk. Corona anni er årets krone, krans eller ring, med andre ord årstiderne.\nAstronomisk forklares årstider således: ”På grund af jordaksens hældning fremkommer årstiderne. Om sommeren hælder den nordlige halvkugle ind mod solen og er derfor mere belyst – det modsatte sker om vinteren” (Jesper Theilgaard: Det danske vejr, 2006, s. 120). Meteorologisk defineres årstiderne efter døgnets minimums-temperatur: vinter under 0 grader, forår og efterår 0-10, sommer over 10 (dmi.dk). Kalenderåret regner med dage, 365 pr. år, men de passer ikke helt med astronomien, og der må hvert fjerde år indsættes en skuddag. Man taler som regel om fire årstider: forår, sommer, efterår og vinter, men vi indstiller vores ure efter to årstider: sommer og vinter. Musik, malerkunst, litteratur, tøjmode, måltidskasser og meget mere er fulde af årstider. Georg Jensen har en årstidsring med fire nuancer i guld. Det følgende er et par nedslag om årstider i litteratur.\nSelve årstidsringen, corona anni, er taget op af litteraturen som en eksistentiel betingelse: ”Jorden; Jorden i sit omløb/ om Solen findes; Jorden på sin rute gennem Mælkevejen findes” (Inger Christensen: Alfabet, Samlede digte s. 404). Selve cyklussen kan ses som menneskets lykkelige grundvilkår:\n(”Envoi”, Digte s. 74).\nDen individuelle død formildes for Johs. V. Jensen gennem naturens fortsættelse: ”Det varer ved, det fagre spil,/ om også du ej mer ser til” (”Bålfærdssang”, Digte s. 188). På prosa har han udtrykt det samme i myten om ”Darwin og fuglen”. Digterjeget ser Darwin i en gammel træstub; han studerer en fugl, ser i den udviklingshistorien og årets gang: ”Så et med naturen er den gamle mand, så skjult går han i sit livs vinter midt ind i foråret”. Myten slutter: ”Foråret kommer til mig i hans navn, som solens strålevarme gennem frostluft mellem gravene”. En anden naturdigter, Thorkild Bjørnvig ser årets ring sluttes og splittes i kærlighedsøjeblikket:\nAve sekundet, som parrer\nde lette og flygtige ting,\nsekundet som magisk lukker\nAve sekundet, sekundet –\nthi ringen sprang op – og alt\nblev afstand og stjernestriber,\nog mørke, hvori vi faldt.\nModernistiske digtere kan splintre den naturlige årtidsring. Søren Ulrik Thomsen opfinder en ekstra årstid i en digtsamling, som ikke for ingenting hedder Det skabtes vaklen:\nKom ikke til mig med naturens orden\nog slet ikke med al den smukke visdom\nom altings forvandling afledt heraf:\nTror du måske, jeg har glemt,\nat der midt mellem vinter og forår åbnes en ekstra\nsom feber skiftevis kold og varm årstid [ …]\n(Samlede Thomsen 2014, s. 278).\nHenrik Norbrandt har et fiktivt Jeg, der ”er dømt til at færdes i yderkvartererne/ hvor man selv vælger sine årstider (”Drøm om dødsfælde”, Drømmebroer, 1998, s. 35). Hans årtidsring har 16 måneder:\n(Håndens skælven i november, 1986).\nNår digterne skriver om årstidernes skiften, altså ikke blot om en enkelt årstid, er året ofte todelt med forår/sommer sat op som den positive modsætning til efterår/vinter:\n(Steen Steensen Blicher: ”Det er hvidt herude”, 1838).\nDet er i dag et vejr – et solskinsvejr!\n(Ludvig Holstein 1895).\nDet hænder, men sjældent, at hele årets ring får en digters kærlighedserklæring:\nJeg elsker de brede sletter\n(J. Helms: ”Jeg elsker de grønne lunde”, 1873).\nKristendommen har ud af de naturlige årstider skabt et af vor kulturs mest gennemgribende metaforsystemer. Det har mange niveauer. Der er for det første årstidens gang, der indrettes efter kirkeåret: advent, jul, påske, pinse som i Grundtvigs adventssang ”Vær, velkommen, Herrens år” (1849, ikke at forveksle med hans nytårssang med samme begyndelseslinje). Dernæst har kristendommen skabt et utopisk rige i himlen, hvor årets naturlige cyklus er rettet ud, således at der opstår en lige linje, hvor vinter (dvs. døden) efterfølges af en paradistilstand med en evig sommer:\n(C.J. Boye: ”Dybt hælder året i sin gang”, 1833).\nIngen litteratur og ingen malerkunst har, mig bekendt, skildret et paradis med efterårsstorme og vintersne. Grundtvig udtrykker utopien således i ”De levendes land” (1824):\nO dejlige land,\nHvor aften og morgen gå altid i dans,\nMed middagens glans!\nEfteråret omfavner foråret, dvs. der er ingen vinter; aften og morgen danser sammen ved middagstid, dvs. der er ingen døgnrytme, håret bliver ikke gråt, dvs. der er ingen alderdom. Digterne har i tidens løb udfyldt utopien, således at alt, hvad der er i verden af ulykker, ikke findes i himlen: krig, sorg, pest, sygdom, alderdom osv. Årstidsmetaforikkens største opgave har været at levere en slags argumentation for, at det er muligt at blive levende igen, når man først er død: Planterne blomstrer om sommeren, visner om efteråret, ligger skjult i jorden om vinteren og spirer frem igen om foråret. Nogle salmer opfordrer mennesket til at tage ved lære af naturen:\nLær mig, markens blommer [blomster],\n(Chr. Richardt: ”Lære mig, nattens stjerne” 1861).\n(Adam Oehlenschläger 1813).\nJohs. V. Jensen kunne se Darwin i en gammel træstub. Oehlenschläger så Joseph, Jesus’ plejefar: ”Fra svundne år/ end den tørre, brune stubbe står./Skygger med sit visne løv/ Om det spæde blomsterstøv”. Digtet er fra Årets evangelium. Naturen og mennesket; i denne tekst følger Oehlenschläger årets gang i naturen og ser alle vegne religiøse paralleller.\nI ældre litteratur er det almindeligt i corona anni at se Guds gaver, f.eks. i Peder Hegelunds skuespil Susanna (1578). Før Susanna går i badet og belures af de to gamle mænd, fortæller hun sine tjenestepiger om Guds store nåde. Hun citerer salme 65 (64) ”Gud kroner året med sit gode” og fortsætter:\nGuds gaver pryde ganske året omkring\nLige som en dejlig krans eller ring:\nDen blive VÅR med fugt og væde\nIndgiver jorden ny kraft og kæde [yppighed]\nSOMMEREN straks både hed og tør\nGør korn og kerne måd [moden] og mør.\nHØSTEN omsider mild og våd\nMed tusind frugte er rig og kåd [fyldig].\nVINTER (hendes arving kold og grå)\nverkvæger [vederkvæger] jorden med hvile og ro.\n(Peder Hegelund: Susanna (1578), Munksgaard 1972, s. 52).\nI senere høstsalmer kan man genfinde motivet: ”Da over os det hele år/ sin fred han lyser gerne,/ og efter vinter kommer vår/ med sommer, korn og kerne” (Grundtvig: ”Nu falmer skoven”, 1844), ”og han lod snefald hegne/ mod frosten barsk og hård,/ kan lod det tø og regne/ og varme mildt i vår./ Alle gode gaver/ de kommer ovenned,/ så tak da Gud, ja pris dog Gud/ for al hans kærlighed!” (Jakob Knudsen: ”Vi pløjed og vi så’de”, 1891).\nÅrstidernes alder, psykologi og længde\nEn udbredt verdslig metaforik forbinder årstid med alder. Metaforikken kan gå begge veje: forår og sommer kan f.eks. kaldes ”ungdom”, og ungdom kan kaldes ”forår” og ”sommer”; undertiden kan barndom erstatte ungdom:\ndå bliver barna fulla med sommer\noch bena bliver fulla med spring.\n(Astrid Lindgren: ”Idas sommervisa”).\nMen ungdommen fylder mest. Eksemplerne er legio. Her er et par stykker: ”Da går ungdom til dans/ på dit bud Sankte Hans” (Holger Drachmann: ”Vi elsker vort land”, 1885), ”Nu rider vores glade svend” (Ludvig Holstein 1895), ”Pigernes latter og lyse hår,/ leg, som får aldrig ende/, øjnene blå som vand i vår” (Thøger Larsen: ”Danmark, nu blunder den lyse nat”, 1914), ”Du lyse, friske sommer!/ vor friheds unge brud” (Johannes Jørgensen: ”Nu lyser løv i lunde”, 1891), ”Grøn er vårens hæk,/ kåben kastes væk,/ jomfruer sig alt på volden sole” (Poul Møller, 1819), ”Min piges smil er sol i maj” (Helge Rode: ”Min pige er så lys som rav”, 1920), ”Alle havnens søde piger drikker forårsguden til” (Sigfred Pedersen: ”Nu går våren gennem Nyhavn”, 1933). Det interessante er koblingen mellem forår og ungdom. En blomstrende æblegren vil for dem, der tænker metaforisk, føre tanken hen på en ung pige. Jeg gætter på, at meget få vil se en gammel mands hvide hår i æbleblomsterne.\nVi forbinder også årstiderne med psykologi. Igen kan metaforikken gå begge veje. En årstid kan få menneskeegenskaber, og et menneske kan få årstidsegenskaber. I Californien gik jeg for mange år siden til en såkaldt Color-Lady. Hun kunne ud fra øjen- hud- og hårfarve afgøre, hvilken af de fire årstider, jeg farvemæssigt tilhørte, og hvilke farver der følgelig ville klæde mig bedst. Jeg skulle også gå en gang op og ned ad gulvet, så hun kunne se, hvilken årstid min gang tilhørte og dermed mit temperament. Jeg fik så et bånd med i købet, hvori Color-Lady forklarede, hvordan jeg kunne arbejde med mit temperament. En række nutidige psykologi-terapeuter arbejder på lignende vis med f.eks. kærlighedens, sexualitetens og parforholdets årstider.\nI digtningen er det igen sommer og alt, hvad der er dejligst, der står for de fleste eksempler på årstids-metaforik: ”Shall I compare you to a summer’s day”, spørger Shakespeare i sonet XVIII. ”Du dejlig sommerlille [sommerlilje],/ når jeg engang får favnet dig/ sig vinter vel skal stille” (Thomas Kingo: ”Gæt hvis ønske”, 1667), ”Hver nat er jo vor sommer/ dens blomster ere vi, når dagen den kommer/ er vor sommer forbi” (Chr. Winther: ”Hvor tindrer nu mit stjerne”, Hjortens Flugt 1856), ”Alt det vi har grædt igennem livet/ Det svinder på en forårsdag” (Anne Linnet: ”Forårsdag”, 1988). Det vil være svært at finde negativ metaforik knyttet til forår og sommer.\nEfterår og vinter har derimod både negative og positive associationer. Efterår vil metaforisk negativt betyde at visne og forfalde: Inger Christensen: ”Jeg skriver som et dødsmærket/ efterår skriver” (Alfabet, Samlede digte s. 441). Men Agnes Henningsen har i sin romantrilogi om Kærlighedens årstider kaldt sidste bind Det rige efterår, 1928, og Tove Ditlevsen beskriver i ”Den niende måned” fødslen i kosmisk perspektiv (Kvindesind 1955):\nUde i rummet trædes den store\nvugge på lydløse gænger\ntil en efter en af de ufødte vågner\nog ikke kan sove længer.\nAlex Garff har skabt en usædvanligt smuk metafor i sit kendte digt om rosens udvikling til hyben: ”da slår bag falmet rosendragt/ dit røde hybenhjerte” (”Septembers himmel er så blå” 1949). Vinter er psykologisk kulde: Snedronning, Isjomfru. ”Og han der står udenfor kloden/ og drejer den rundt med sin finger – / hans ansigt er koldt som den tindrende sne” (Tove Ditlevsen: ”En dag i december” (1947),”var vinteren en martsdag for altid forbi/ skulle alverdens kulde huses/ i vores egen forfrosne sjæl” (Søren Ulrik Thomsen: Samlede Thomsen s. 335). Men vinteren er også skønhed og stilhed: ”Der er ingenting i verden så stille som sne” (Helge Rode 1896), ”Der er ingen form som er større/ og renere, mere klar/ end den I havde og har/snekrystaller som falder” (Paul la Cour: ”Der falder sne” 1936). I det meteorologiske år er årstiderne lige lange, tre måneder hver. Men psykologisk er sommeren kort og vinteren lang. Goethe har sagt det i Vier Jahreszeiten (1797):\nWarum bin ich vergänglich, o Zeus? So fragte die Schönheit.\nMacht’ ich doch, sagte der Gott, nur das Vergängliche schön.\nSebastian kan få det sidste ord:\nHej – så er du lige med et\nen ubetydelig prik i det himmelblå\nHej – med alt for meget at nå\nog kun den korte sommer til at nå det på.\n(”Sommerfuglen”, Stjerne til støv, 1981).\nJeg melder mig som tilhænger af årstidernes ring, selv om det ikke gør nogen forskel. Jeg kan også godt lide, at der er forskel på årstiderne, helst som i gamle dage, da vinteren var vinter. Som alle andre kan jeg bedst lide forår og sommer, men jeg kan faktisk godt lide hver og én af årets måneder, også den udskældte november. Den har de sorte træer og en mængde smukke grå nuancer. Ja, det var blot lidt litterære eksempler om en anden corona, som også kommer os alle sammen ved.\nKilde, billede: aaw_ 1913 fra Pexels\njuni 6, 2020 /2 Kommentarer/af Selma Dahlerup\nhttps://pildahlerup.dk/wp-content/uploads/2020/06/nu.jpg 1207 2048 Selma Dahlerup http://pildahlerup.dk/wp-content/uploads/2020/03/pil-dahlerup-logo-340x86.jpg Selma Dahlerup2020-06-06 17:47:242020-07-27 15:08:08Corona Anni


Kunst2100 – Lars Pryds\nVil du se, hvordan en kunstner arbejder? Så er muligheden der i denne weekend 25.-26. april, hvor der er Åbne Værksteder på Østerbro. 27 kunstnere byder indenfor på i alt ti forskellige adresser og er klar til at vise både færdige værker og skitser frem – og til at snakke med de besøgende om det …\nDer var lunt, god stemning og mange glade besøgende – 1003 for at være helt nøjagtig – da Kunst2100 i weekenden den 22.-23. november afholdt den fjerde udstilling i Kulturkajen Docken. Jeg har den store ære og fornøjelse at være formand for Kunst2100, så muligvis var jeg den, der var allermest spændt på, hvordan weekenden …\nSKAL med på udstilling på Østerbro\nDenne collage, “Posthylder”, 2007, er selvskrevet som del af udstillingen i Docken på lørdag-søndag – det er nemlig et rigtigt Østerbro-billede: Collagen indeholder stumper af skiltning fra Østre Allé postkontor, måske 30-40 år gamle, fjernet fra kanten af nogle hylde fra en genbrug, nu placeret i en stigereol på værkstedet. Herunder et par andre collager, …\nEn lille ny serie notes- og skitsebøger er klar til at komme med på udstillingen i Docken næste weekend, som supplement til malerier og collager. Signerede og med omslag, der er hånddekoreret med collage-materialer, acryl, tusch, spraymaling og afsluttende et tykt lag slidstærk skibslak – og i mine yndlingsfarver: gule, gyldne, rød-hvide og sorte samt …


Slušajte audio-knjigu „Det gode i dig“, autora Linda Olsson na Bookmateu\nMarion er læge og lever i et lille hus ved New Zealands kyst. En dag møder hun drengen Ika, og venskabet med ham vækker langsomt fortrængte minder til live.\nHun husker tilbage på manden, hun forlod – og på ham, hun siden mødte. På den elskede morfar i barndommens Åland og på forholdet til moren. Endelig på lillebroren, som hun på grund af tragiske begivenheder mistede kontakten til.\nStadig flere tråde flettes sammen i Marions fortælling. Var det tilfældigheder eller skæbnen, der bragte hende til New Zealand? Er hendes isolation selvvalgt? Eller er hun i virkeligheden på flugt fra minder så uhyggelige og smertelige, at hun end ikke kan rumme dem selv?\n"DET GODE I DIG er en følsom og stærk roman om kærlighedens og fortællingens helende kraft og om at tilgive ved at række ud efter andre. En bog for de kvindelige læsere, som holder af en stærk roman om sorg, kærlighed og fortrængte minder. Er man til følsomme fortællinger, er denne lige noget. Tilhængere af Linda Olsson vil sluge denne råt ... Personskildringerne er veldrejede, og som læser lever man sig ind i historien … Rørerende stærk roman, som nok skal få tårerne frem hos de fleste kvinder. En historie om sorg og kærlighed og som er på højde med Linda Olssons tidligere romaner." - Stine Grabas, lektør


YouSee gør digitalt tv til folkeeje - Avisen.dk\nYouSee gør digitalt tv til folkeeje\nYouSee åbner for krypteringen af digitalt tv snart. Foto: www.colourbox.com\nDet skal ikke længere kun være nørderne på YouSees kabeltv, der kan se digitalt tv.\n19. august 2009 12:08\nGlem eksterne bokse eller dekoderkort, hvis du vil se det tv i digital kvalitet. I fremtiden kan du se det digitale tv på dit almindelige fjernsyn.\nDet er nu tilbudet fra TDC's kabeltv-selskab YouSee, der fra den 15. september åbner for signalet til det digitale tv. Det har indtil nu været kodet, så man kun kunne kigge med mod en ekstra betaling.\nDermed vil kabel-tv-kunder, der har et moderne fladskærmstv med en indbygget kabel-tv-dekoder - det har mange af de nye fladskærmsfjernsyn - kunne se tv i digital kvalitet.\nYouSee forventer selv, at omkring halvdelen af selskabets kunder indenfor de næste par år vil se tv digitalt.\nTilbuddet skal ses som YouSees træk i konkurrencen om de danske tv-seere. Her lokker den nye antenneudbyder Boxer blandt andet med en række tilbud, hvor tv-seerne helt selv kan sammensætte deres pakker.\nI fremtiden skal kunderne hos YouSee kun betale ekstra for digitalt tv, hvis de vil udnytte nogle af de mange ekstra kanaler, som man kan få via det digitale tv-signal - eller for de ekstra services som udbydes - for eksempel udlejning af film via fjernsynet, eller mulighed for at starte programmer forskudt fra den normale sendeflade.\nMystik: Er dette datoen for den nye iPhone?\nBørn bliver fede af gadgets i soveværelset