Postkaarte Tule maalt « GLEN vabatahtlikuna Aserbaidžaanis\nPostkaarte Tule maalt\nGLEN vabatahtlikuna Aserbaidžaanis\n„Mitu korda aastas te pulmas käite?“\n„Sa mõtled 13 ikka?“\n„No mõni aasta 15, mõni aasta 20 ja mõni aasta 30 korda.“\nKoduuks teatab tähtsündmusest\nPulmadest ei pääse Aserbaidžaanis üle ega ümber. Seda on märgata igal pool. Alates pulmadega seotud poodidest (kleidid, ehted ja muu tarvilik) ning lõpetades iga päev kuuldavate tänaval piibutavate punaste ning valgete lehvidega ehitud autodega. Üldiselt olen ma väga üllatunud, kui ma kohtan kedagi enda vanust, kes ei ole veel abielus (eriti Shekis). Muidugi tõele au andes kõik kolm hilistes kahekümnendates neiut, kes meie kontoris töötavad ei ole abielus. Küll unistavad nad aga enda printsist valgel hobusel, kes nad abieluranda viiks. Olen neile peale küll sattunud kui nad Youtubist pulma videosid vaatavad. Asjad hakkavad vaikselt muutuma ja nagu ma kuulsin, siis Bakuus abielluvadki paljud juba enda hilistes 20ndates. Sotsiaalne surve abielluda kummitab aga nii mehi kui naisi.\nAbielu ja pulmadega on seotud palju traditsioone ning sellest on kasvand välja omaette suur äri.\nPulmadeks valmistumisele kulub terve päev\nTraditsiooniliselt algas abiellumise protsess nö esialgse noormehe poolse huvi välja näitamisega, mis tähendas seda, et keegi noormehe sugulastest külastas neiu vanemaid ja näitas välja, et noormees on neiust huvitatud. Sellele järgnes kosimine, mis koosnes omakorda mitmest etapist ehk noormehe sugulaste katsetest saada tüdruku ja tema perekonna nõusolek. Kui perekonnad olid nõusolekule jõudnud järgnes kihlumine. Kui kosimise protsess on tunduvalt lihtsustunud (see ei tähenda, et traditsioonilist lähenemist üldse enam ei esine) siis kihlumistseremoonia on endiselt väga oluline, aga samuti lihtsustunud. Kihlustseremoonial osalevad lähimad perekonna liikmed ning olulisel kohal on majustuste ette valmistamine ja söömine. Kihlustseremoonia käigus peab üks peigmehe lähisugulane tulevast pruuti maiustustega toitma ning pruudile tuuakse kingitusi.\nKui vanasti olid pulmad mitmepäevane pidu siis nüüd on tegemist ühepäevase ettevõtmisega, mis võib vanematele päris kulukaks minna. Jah, just vanematele, kuna üldiselt maksavad pruudi ja peigmehe vanemad pulmade eest. Lisaks tagavad mehe vanemad tihti noorpaarile kodu ning pruudi vanemate kohustuseks on siis kodu sisustada. Üpris tavaline on ka see, et noorpaar jääb elama mehe vanematte majja.\nOktoobri alguses avanes meil võimalus osaleda Aseri pulmas. Seda tänu minu Eestist pärit sõbrannale, Arzule, ja tema perekonnale. Kui keegi ei tea siis Eestis on päris oma Aseri kogukond (rahvastikuregistri andmetel identifitseerib ennast Azerbaidžaanlasena veidi alla 1000 inimese aga olen ajakirjanduses näinud väiteid rohkem kui 2 korda suurema arvu kohta). Arzu ja tema vennad-õed on Eestis ülesse kasvand. Aserbaidžaani väisavad nad aga päris tihti, et külastada siin elavaid sugulasi. Seekord oli põhjuseks täditütre pulm. Pulmad ei ole siin kindlasti väike ettevõtmine – tüüpilises pulmas osaleb vähemalt 300 külalist aga olen kuulnud ka pulmadest, kuhu on kutsutud 800 inimest. Bakuus maksab ühe külalise võõrustamine vähemalt 50 eurot. Õnneks päris pankroti äärele pulmad perekondi ei vii, pigem on see koorem külalistele kuna kingituseks oodatakse raha ja vähemalt restoranikoha maksumuse jagu peaks olema ka kingitus noorpaarile.\nPulmade pidamiseks on igas korralikus linnas eraldi restoranid, mis ainult sellele spetsialiseeruvad. Nende kaudu on võimalik kõik korraldada, alates fotograafist, kes juba pruudi koju varasemalt tuleb, et perekonnast pilte teha ning jäädvustada hetk, mil peigmehe perekond pruudile järgi tuleb ning koos pulmarongis restorani liigutakse. Antud fotograaf teeb pilte ka pulmade käigus, ning üritab neid väga agressiivselt külalalistele seal samas maha ärida. Igas korralikus pulmas on kohal muusikud ja esinejad ning toitu on nii külluslikult, et pärast esimest kahte tundi on tunne, et riided ei taha enam selga mahtuda.\nSeejuures on külalistel kohustus pideval traditsioonilisi tantse tantsida – naiste tantsimine näeb välja nagu elegantne käte lehvitamine ning meeste tantsu võiks võrrelda linnuga, kes akkab lendu tõusma. Peo käigus sunniti ka mind tantsupõrandale, kus mul ei olnud õrna aimugi, mida oma kätega peale hakata. Üldiselt on pulmade näol tegemist suure sotsialiseerumis üritusega ning tihti ka koht kus saavad alguse järgnevad abielud, kuna noormehed hoiavad silmad lahti, et leida endale huvipakkuv neiu.\nKokkuvõttes on siinsete pulmade kogemust raske sõnadesse panna. Lisan seetõttu mõned youtubist leitud pulmavideod (need on ka igas korralikus pulmas kohustuslikud):\nMeeste traditsiooniline tants\nNaiste traditsiooniline tants\nLisa kommentaar Posted in Uncategorized\nViimased kuu aeg olen üritanud igal vabal hetkel reisida. Aserbaidžaanis on väga palju mida avastada. Alates suurlinnast Bakuust, mis suutis mind enda vastuoludega võluda ja lõpetades väikeste rahulike mägiküladega, mis paraku vaikselt elust tühjaks jooksevad nagu nii paljud väikekülad Eestis. Kohti mida ma isiklikult siia tulevatele ränduritele soovitada võiks ikka jagub. Ja mul endal on veel nii palju nägemata.\nKõige mugavam viis ringi liikumiseks oleks muidugi enda auto, kui keegi soovib Aserbaidžaani liiklust ja maapiirkondades teinekord suhteliselt halvas olukorras teid trotsida. Mina olen pidanud lootma bussidele, mõnikord harva jagatud taksodele ning küüti on võimalik saada ka kohalikega, kes soovivad kütusekulusid jagada (see ei ole variant millele loota saab aga paar korda on ette tulnud, et kuskil linnast väljas teepervel bussi oodates on keegi pakkunud, et saan nendega koos sõita – minuga koos on siis alati olnud keegi kohalik, kes hinnas kokku lepib ning olen sel juhul maksnud 1 või 2 manati rohkem kui bussi eest). Hiljuti minu kostil olnud Couchsurfer, Joonas, tõestas et Aserbaidžaanis on tahtmise korral täiesti võimalik liigelda ka jalgrattaga, niiet kõik jatgrattamatka huvilised võivad ka seda varianti siin proovida. Kuigi liikluses jalgrattaid ei näe siis pidid Joonase sõnul autojuhid väga arvestavad olema (erinevalt Gruusiast näiteks). Adrenaliini junkidele pakuvad mägiteed ja lambakoerad kindlasti omaette väljakutset ja närvipinget.\nÜldiselt on ühistransport üks asi, mida võib Aserbaidžaanis suhteliselt taskukohaseks lugeda. Ainuke probleem on transpordi kohta info leidmine. Üldiselt peab ise bussijaama kohale minema, kuna internetist on suhteliselt võimatu bussi aegu, marsruute ja hindu leida. Kui Bakuu vahelt liikudes on vähemalt kella 6-ni busse leida siis külade ja isegi rajoonikeskuste puhul tasub ennast bussi peale sättida hommikul või hiljemalt lõuna paiku, sest pärastlõunal ühistransporti enam leida ei pruugi. Bakuu siseselt ja lähiümbruses on Google mapsi ühistranspordi funktsioon täiesti toimiv ja usaldusväärne viis bussi leidmiseks. Muude sihtkohtade puhul aitavad veidi reisifoorumid ja mõnikord ka kohalikelt küsimine aga minu kogemus on näitand, et alati tasub sel juhul vähemalt kahelt erinevalt inimeselt küsida. Esiteks kuna minu puhul osutub keelebarjäär tihti problemaatiliseks (ehk mina räägin aiast ja teine inimene aia august ning me mõlemad oletame, et me saame teineteisest aru) ning teiseks tahavad inimesed sind aidata isegi kui nad tegelikult ei ole päris kindlad enda vastuse õigsuses.\nKuigi ma tavaliselt reisiraamatuid ei kasuta siis mina ilma enda Aserbaidžaani reisiraamatuta siin hakkama ei saaks. Kõige kättesaadavam reisiraamat on ilmselt Lonely Planeti „Georgia, Armenia & Azerbaijan travel guide“, mis on hea variant neile, kes soovivad külastada kõiki kolme riiki ja on mugav kuna osta saab e-raamatu või ainult huvipakkuvaid peatükke. Mina sattusin aga suvel Amsterdamis peale Mark Ellioti raamatule „Azerbaijan: With Excursions To Georgia“ ning olen antud raamatuga väga rahul, kuna see annab erinevatest piirkondadest väga põhjaliku ülevaate (kuulsin, et ta on ka hetkel koostamas uut trükki, niiet peagi on võimalik lugeda kaasajastatud versiooni). Sealt sain aimu kuhu tasub minna ning mis ühistranspordi variandid on võimalikud. Samuti osutus raamat väga vajalikuks kuna turismiarendus ei ole Aserbaidžaanis kõige paremal järel. Turismikontorid on teoorias olemas aga Bakuus üritati meile sealt müüa kalleid ühepäevatrippe (nt 300 manati väärtuses tripp mudavulkaanide juurde mis isepäi sai tehtud 3 manatiga!!! Mugavusel on muidugi kallis hind…) ja mujal piirkondades jätab nii töötajate võõrkeele oskus kui teadmiste tase soovida.\nKuigi turism on Aserbaidžaanis endiselt vähe arenenud, siis moodustab see siiski juba olulise osa riigi majandusest. Turism ja transpordi otsene panus SKP-sse 2013 aastal oli 1,343,1 miljonit AZN ehk 2,4% kogu SKP-st ning turismi ja transpordi kogupanus SKP-sse oli 4,917,9 miljonit AZN ehk 8,6% SKP-st. Umbes 2% kogu tööjõust oli 2013 aastal otseselt tööl turismisektoris. Kui sinna juurde lisada töökohad, mis on kaudselt turismiga seotud siis on 8% tööjõust seotud turismindusega. Suur osa turismitulust jääb muidugi Bakuu piirkonda.\n20009 aastal külastas Aserbaidžaani umbes 1 miljon inimest, 2011 aastal umbes 1,5 miljonit, 2012 aastal juba pea 2 miljonit ning 2013 aasta andmete kohaselt 2,5 miljonit inimest. 1 aast 2012 aastal saabus umbes 30% külastajatest Aserbaidžaani äri eesmärkidel ja teist sama palju külastas sugulasi ning ülejäänud 40% saabusid otseselt turismi eesmärgil. Enamus riiki väisavatest inimestest on pärit Türgist ja Venemaalt ning antud kahest riigist pärit turistide arvelt on toimunud ka turistide arvu tõus. Mujalt maailmast jõuab siia endiselt suhteliselt vähe inimesi – näiteks satub siia veel palju Araabia Ühendemiraatide ja Iraani turiste. Euroopast on kõige rohkem külastajaid Suurbritanniast, Itaaliast ja Saksamaalt. Hea uudis Euroopa turistidele on, et alates 1. Septembrist jõustus EL ja Aserbaidžaani kokkulepe viisataotlemise lihtsustamise kohta ning nüüdsest on viisa maksumus ainult 35 eurot. Eks ole näha, kas selle arvelt suureneb ka Euroopast siia sattuvate rändurite arv. Ilmselgelt on Aserbaidžaani näol tegemist järjest populaarsemaks muutuva sihtkohaga. Samas kui võrrelda andmeid nt Gruusia ja Eestiga siis külastas neid riike 2011 aastal vastavalt umbes 2,8 ja 2,6 miljonit inimest (2011 aasta kohta leidsin võrreldavaid andmeid: http://www.indexmundi.com/facts/indicators/ST.INT.ARVL/compare?country=az#country=am:az:ee:ge). Gruusias olles lugesin valitsuse poolt välja antud infomaterjale mille kohaselt 2013 aastal külastas riiki umbes 5,4 miljonit inimese aga ma tõesti ei tea kas need andmed on võrreldavad. Järelikult arengupotensiaal on veel tohutu.\nTeine oluline aspekt reisimise juures on muidugi öömaja leidmine. Väikese eelarvega reisijatele ei ole Aserbaidžaan selles osas lihtne sihtkoht. Bakuus on paar hostelit aga kuna ma olen seal alati ööbinud tuttavate juures või kasutanud Couchsurfingut, siis ei oska kommenteerida nende kvaliteeti ja hindu. Kelle rahakotirauad võimaldavad luksuslikke hotelle saavad Aserbaidžaanis ilusti hakkama, sest nendest puudust ei ole – ka väikestes külades, mis on Aserbaidžaanlaste seas populaarsed sihtkohad on tavaliselt 1 või 2 suurt hotelli. Mina endale sellist pillamist lubada ei saa ja isegi kui saaks siis mulle ei ole kunagi hotellid meeldinud. Väga hea alternatiivne variant väikestes külades on kodumajutused ning mina olen seda eelistanud (hinnad võivad olla vahemikus 5-20 manati ning alati tasub küsida, kas selle raha eest saab süüa). See on aga alati tähendanud seda, et ma saabun sihtkohta teadmata, kus ma ööbin ning ööbimisvariandi olen leidnud tänavalt inimestelt küsides. Minule selline variant sobib, sest ma ei taha kunagi konkreetseid plaane teha – ma kipun neid liiga tihti muutma nagunii. Suuremates linnades (nt Sheki ja Qusar) ei ole aga kodumajutuse leidmine nii lihtne. Sattusin hiljuti sellise internetilehekülje peale: http://cbtazerbaijan.com/destinations/ . Tegemist on PeaceCorpi vabatahtlike poolt algatatud organisatsiooniga, mille eesmärgiks on edendada kogukonna turismi, ning nende kaudu on võimalik hetkel leida kodumajutusi 9 erinevas sihtkohas (enamasti väikekülad aga ka Sheki ja Qusar) ning emaili teel endale koht reserveerida – sobilik variant neile kes tahavad olla kindlad, et neil öösel katus peakohal on 🙂 Kodumajutus ei ole kindlasti nii mugav kui hotellis ööbimine (nt enamikes kodudes on siiski ainult välikäimla ja mitte selline nagu Eestis vaid nö auk põrandas) aga minu põhimõte on, et miks üldse reisida, kui ma ei näe kuidas kohalikud elavad. Samuti toetab kodumajutus otseselt kohalikke maapiirkondades, kelle sissetuleku teenimise võimalused kipuvad piiratud olema. Isegi Shekis teenivad paljud (kelle vähemalt on kindel töökoht) vähem kui 200 manati kuus.\nPõhjus, miks on keeruline leida odavat majutust ning miks Bakuu turismikontor pakub ainult hingehinda nõudvaid ühepäevatrippe on muidugi selles, et Aserbaidžaan ei näe seljakotirändureid kui teretulnud kontingenti. Juba nõukogude ajal oli tegemist piirkonnaga, kuhu suvitama ja sanatoorimimõnusid nautima sõitsid nö rikkad ja ilusad. Need on turistid, keda Aserbaidžaan eelistab näha ka täna. Kui välja arvata Bakuu ja mõned üksikus sihtkohad ülejäänud riigis (nt Sheki ja Shahdagi suusakuurort) siis ei vasta aga enamus infrastruktuurist selle sihtgruppi ootustele. Olen siin sellest mitme välismaalasega rääkinud ja jõudsime järeldusele, et Aserbaidžaanil oleks Gruusialt selles osas palju õppida – kui sa alustad teenuste loomisega seljakotiränduritele, kes ei ole nii nõudlikud, on riigil ja kohalikul elanikkonnal võimalik aegsasti üles ehitada infrastruktuur, mis vastab ka luksusturistide nõudmistele. Lisaks on seljakotirändurid nö tasuta reklaam, kes viivad enda kogukonda sõna külastatavast riigist kui huvitavast sihtkohast ning loodetavasti kummutavad ka teatud stereotüüpe ja hirme. Kuna Aserbaidžaanis on aga nii oluline inimese esinduslik välimus, siis ei näe turisminduse planeerijad, kelle jaoks seljakotirändlus on ilmselt väga eluvõõras nähtus, selles erilist potentsiaali.\nEelnevaga seoses – Aserbaidžaanis oleks väga palju võimalusi seiklusturismi arendamiseks, eriti mägistes piirkondades, ning see oleks võimalik (lisa)sissetuleku allikas paljudele maapiirkondades. Kohalikel puudub aga üldiselt arusaam matkamisest kui vabaajategevusest. Peamine piirkond, mis oleks potentsiaalne sihtkoht matkamisest ja alpinismist huvitatutele on Põhja Aserbaidžaan. Antud piirkond on aga enamuses osa rahvuspargi territooriumist (või piiritsoon), kuhu on võimalik minna ainult spetsiaalse loaga mida saab taotleda ainult Bakuust ning selle saamiseks kulub vähemalt 22 päeva. Iseenesest on kiiduväärt ja märkimisväärne, et riik on otsustanud nii suurel alal rahvuspargi luua ja nähes siin inimeste mentaliteeti seoses prahi maha viskamisega on ka igatpidi õigustatud rahvuspargi üldisele avalikkusele raskesti ligipääsetavaks tegemine. Turisminduse seisukohast on see aga paras peavalu, kuna väga raske on leida ametliku infot selle kohta, et sellist luba on vaja (reisifoorumites ja raamatutes seda mõningal juhul muidugi mainitakse) ja kuidas seda saada (nt kas seda on võimalik taotleda, kui isik ei viibi Aserbaidžaanis, mis dokumente on vaja, palju see maksab jne). Minul jäigi Qusari piirkonnas just seetõttu suurem matkamine ära.\nNüüd aga mõned kohad, mida ma soovitan külastada kõigil, kes Aserbaidžaani satuvad (järjestatud vastavalt sellele, mis järjekorras mina neid kohti külastanud olen):\nTahaks öelda, et ma ei ole turist, ma elan siin. Kohalikud elanikud on ilmselt teist\narvamust ning ma ei ürita ka kuidagi enda käitumist muuta, et sellist vaatepunkti kummutada. Imelikult kompel mind väga palju tänaval ei tülitata. Kui mõned Hello-d või järgi jooksvad lapsed, kes tahavad et ma neist pilti teeks välja arvata, siis tegelevad inimesed üldjoontes enda asjadega ja minust välja ei tee (vähemalt teevad nad sellist nägu). Kahel PeaceCorpi vabatahtlikult kes on siin olnud kaks aastat kuulsin aga, et neil on pidevalt tegemist inimestega, kes tahavad nende tähelepanu ainult selle pärast, et nad on välismaalased – võta näpust kuidas samas linnas ikkagi nii erinevad kogemused.\nOlen seda varem maininud, et Sheki on üks traditsioonilisemaid linnu kuigi tegemist on populaarse turismi sihtkohaga. Seetõttu külastajana siin erilist ööelu oodata ei tasu. Heal juhul leiab teemaja, kuhu ka naised sisse on lubatud. Välismaalastel on tegelikult veidi lihtsam ja no tegelikult kui kohalikud neiud teemajja läheks siis ilmselt keegi ei viskaks neid otseselt välja aga sellise käiguga kaasneb kindlasti enda maine rikkumine. Kui keegi naiste seltskonnas alkoholi pruukida soovib, siis tasub ilmselt minna Sheki Saray hotelli.\nÖöbimisvõimaluste osas oskan soovitada kahte varianti:\nAjalooline Karavansarai hotell, kus septembris (ehk väljaspool hooaega) oli võimalik saada kahekohaline tuba 30 manatiga. http://www.tripadvisor.com/Hotel_Review-g666445-d1065216-Reviews-Yukari_Karavansarai_Hotel-Sheki_Shaki_Zaqatala_Region.html\nTeine variant on kodumajutus. Kuna Shekis tänavalt ilmselt sedavarianti ei leia siis tasub uurida lingilt, mida varem soovitasin. http://cbtazerbaijan.com/destinations/\nKaravansarai Teemajas – tasub minna ainult suure seltskonnaga kuna tee ja külluslike suupistete hind on olenemata inimeste arvust 20 manati\nSheki linnas endas saab kõik olulised kohad külastatud ühe päevaga: Karavansarai (sissepääs 1 manat aga kui ütlete, et lähete restorani saab niisama sisse), Xan Sarayi (2 manati + 5 ingliskeelse giidi eest) ning uitamine vanalinnas.\nAlbaania (kaukaasia) kirik Kishis\nKui jalutuskäik Shekis ennast ammendab või suvekuumus enam olla ei lase siis tasub ennast külastada Kish küla Sheki lähedal. Kohale saab bussiga 15 keskväljakult umbes 20 minutiga või taksoga. Enamus turiste külastab sealset Kaukaasia Albaania kirikut aga matkahuvilised võivad proovida Geralsen Göralsen kindluse ülesse leida.\nKüsige kohalikelt juhiseid aga põhimõtteliselt on vaja järgida jõesängi (Shekist vastassuunda). Saab kõndida kas jõesängis endas või paremat kätt oleval autoteel. Üks hetk jõuate teemajade juurde – sealt on vaja leida ilmamõõtmis jaam, millest vasakut kätt hakkab tee ülesse mäkke minema. Kõnnite mööda veel ühest teemajast – sealt on hea mõte veel juhiseid küsida. Umbes 10 minutit tuleb seda teed jälgida ning mingi hetk paremale ülesse keerata ning veel mäkke ronida – siis jääb kindlus juba otse suunas aga ainuke nipp on see tihnikust ülesse leida.\nTeel Geralsen Göralsen kindluse poole\nKishist on võimalik ka mujale mägedesse matkama minna aga kuna ma ei ole leidnud kedagi, kes minuga kaasa sooviks tulla (ja teed näitaks) siis need avastusretked jäävad juhuks, kui peaksin siiakanti tagasi sattuma.\nMa ei pea Gänjat turismi seisukohast väga huvitavaks linnaks aga linna õhustik mulle üldiselt meeldis, ning olen seal viibin mitu korda. Kindlasti leidub seal rohkem lokaale (alates restoranidest ja kohvikutest ning lõpetades baaridega, kuhu isegi [välismaa] tüdrukutel ei ole väga imelik omakeskis istuma minna). Ka on seal mitu parki, kus on meeldiv suvekuumusest puhata. Erinevalt Shekist räägivad paljud noored inglise keelt ning on ka väga huvitatud enda keeleoskuse parandamisest – see tähendab muidugi, et nii mõnigi näeb välismaalastes enda keeleõpetajaid.\nnäol on tegemist väikse armsa mägikülaga Qaxi lähistel. Kohale saab kas vana logiseva bussiga, mis väljub paar korda päevas avtovagzalist (pilet 40 senti) või taksoga. Reisisin sinna koos 3 teise GLEN vabatahtlikuga septembri alguses. Huvitav on sellele reisile tagasi mõelda, kuna ma saan aru kui palju mugavamalt ma ennast Aserbaidžaanis tunnen ja kui palju mõttetuid hirme ma endaga kaasa olin võtnud (see ei tähenda, et kohalikud naisterahvad minuga samamoodi käituda võiks kuna minule kui välismaalasele antakse nii mõndagi andeks ning erinevalt kohalikest neiudest ei pea ma muretsema enda reputatsiooni ja naabrite klatši pärast, sest mul ei ole mingit plaani siin riigis abielluda).\nReisiseltskond Ilisu kose juures\nMeie sümpaatne võõrustaja\nIlisu külatuur toreda abielupaari ja nende igal poolt turnida armastavate tütardega\nKuna me olime neli tüdrukut siis tundsime ennast ebakindlalt, kuna me ei teadnud milline on suhtumine omapead reisivatesse naisterahvastesse (ja olgem ausad, natuke ikka vaadatakse üksi reisivate neidude peale viltu aga keegi midagi otse ei ütle ning ma olen õppinud mitte hoolima). Kohapeale jõudes oli meil vaja leida ööbimiskoht ning bussist maha tulles olime koheselt ümbritsetud vanematest meesterahvastest, kes üritasid meile esialgu transporti pakkuda. Antud variandist keeldusime viisakalt aga uurisime, kuhu oleks võimalik ööseks jääda. Lõpuks saime jutule sama härraga, kes meid väga sõidutada tahtis ning 5 manati eest inimese kohta olime enda tehinguga väga rahul. Kodumajutuses tervitas meid tema väga sümpaatne ema. Paraku oli meie suhtlemine keelebarjääri tõttu raskendatud. Kui me tahtsime läheduses oleva kose juurde minna sundis pereisa enda tütred meile teed näitama, et me ikka jumala eest ära ei eksiks. Õhtul kutsusid nad aga meile tõlgiks Bakuust külas oleva sugulase. Tegemist oli väga toreda naisterahvaga, kes soovitas meile mida näha ja palus enda türklasest mehe meid sõidutama – veetsime väga toreda pärastlõuna antud abielupaari ja nende tütardega. Ilisu lähedal (7km) on kuumaveeallikad, kuhu me plaanisime pärast ühte ööd kohapeal minna kuna matk sinna ja tagasi võtab terve päeva . Paraku ärkasime hommikul paduvihma peale, mis plekist katusel pläristas. Ka ei ole mul hiljem võimalust olnud, et Ilisusse tagasi minna. Semtembri lõpust/oktoobri algusest on nagunii jõgi, mida on vaja ületada allikateni jõudmiseks juba üpris veerohke, ning selle ületamine võib kiire voolu tõttu osutuda kui mitte võimatuks siis üpris ohtlikuks. Kui keegi peaks aga sinna sattuma siis siin on ühe PeaceCorpi vabatahtliku kirjeldus kohalejõudmise kohta: http://theicebergmosaics.wordpress.com/2014/05/17/ilisu/\nBakuu, Bakuu oma katsetes olla teine Dubai. Klaasmajad kerkivad ning luksuspoode jagub (kõik alates Armanist ja lõpetades Ferrari esinduspoega) aga veidigi avatud silmadega ringi vaadates saab igaüks aru, et rikkus, mida linn kuvab on siin riigis nii tüüpiline fassaad, mis jääb enamusele elanikkonnast kättesaamatuks. Õli lõhna antud linnas saab nuusutada igaüks (piisab jalutuskäigust mereäärsel promenaadil) aga tulu sellest lõikavad vähesed valitud.\nMoodsa kunsti muuseumis\nTuristidele on linnal aga nii mõndagi pakkuda: ilus vanalinn, modernne mereäärne promenaad ja külluses muuseume, restorane ja lokaale ning võimalus teha ühepäevatuure lähedal asuvatesse sihtkohtadesse. 2 miljoni elanikuga Bakuu on väärt külastamist – paraku paljud turistist siit kaugemale ei jõua aga Bakuu ei ole nagu ülejäänud Aserbaidžaan nii inimeste elustiili kui mentaliteedi poolest.\nBakuu lähedal tasub kindlasti külastada Qobustani mudavulkaane. Aserbaidžaanis on väidetavalt vähemalt pool maailmas (kuival maal) leiduvatest mudavulkaanidest (arvud on erinevates allikates erinevad aga kuival maal on neid kokku umbes 700 ja Aserbaidžaanis nendest 400). Kui mudavulkaanid võivad olla mitmesaja meetri kõrgused ja mitme kilomeetrise läbimõõduga, siis Aserbaidžaanis leiduvad eksemplarid on väga väikesed aga sellegi poolest huvitav vaatepilt\nMudavulkaani näol on tegemist koonusekujulise moodustisega, mille tipus paiknev lõõr on täidetud vee ja muda seguga ning aeg-ajalt purskavad muda, gaasi ja naftasegust vett. Üldiselt ei ole mudavulkaanid ohtlikud ning nii mõningad turistid leiavad, et ravieesmärkidel tasub neis väike suplus teha (kuigi ma Aserbaidžaanis seda ette ei kujuta, kuna pesemisvõimalusi kuskil pärast ei ole). Wikipedia andmetel võivad mudavulkaanide temperatuurid jääda vahemikku 2-100 kraadi . Qobustanis olevate moodustiste muda oli väga külm – pistsin näpu sisse.\nAegajalt võivad mudavulkaanid aga ka ohtlikud olla. Näiteks 2001 aastal purskas Bakuu lähedal asuv mudavulkaan välja 300m kõrguseid leeke (vaata: http://news.bbc.co.uk/2/hi/science/nature/1626310.stm). Antud vulkaan asub 15km Bakuust Lökbatan-is (seal lähedal peaks olema ka vanad nafta puurkaevud).\nNeed, kes sellest nüüd ära ei kohkunud saavad Bakuust mudavulkaane suhteliselt lihtsalt külastada. Kuidas sinna minna sõltub muidugi rahakoti paksusest ja ajavarust. Kellel raha jagub saab Bakuu turismikontorist 300 manatiga tuuri endale reserveerida. Teine variant on võtta takso bakuust või buss Qobustani (kirjeldus all) ning sealt taksoga mudavulkaanide juurde minna. Meie otsustasime aga seigelda ja sõitsime bussiga mudavulkaanide asukoha lähedale ning matkasime viimase lõigu üle mudase maastiku (umbes 40 minutit kõndida). Kõige keerulisem osa selle juures oli leida, kus me Bakuus bussi peale peame minema. Pidime võtma bussi Alat-i (Ələt). Teadsime, et buss väljub kuskilt Lipuplatsi lähedalt aga see ei olnud päris täpne. Pärast tunni ajast ekslemist ja mitmetelt inimestelt küsimist saime teada, et buss väljub 20st piirkonnast ning meile vajalik number on 195. Kõige parem on 20s piirkonnas olles kohalikelt küsida, kust kohast Alati/Qobustani bussi võtta saab aga ka google mapsist leiab peatuse ülesse: https://www.google.com/maps/place/20-ci+Sah%D3%99/@40.3300267,49.820059,15z/data=!4m2!3m1!1s0x40307ec7233db00b:0x74bd44063f1d1268).\nPilet maksab 40 senti ning mudavulkaanide juurde jõudmiseks on vaja maha minna umbes 10 minutit pärast Qobustani väikeses bussipeatuses, Dasgili teepöörde juures (kui vasakut kätt jääb tehas suurte hõbedat värvi mahutitega). Mudavulkaanid jäävad samale poole teed, kus buss peatub. Seljaga tehase poole seistes näeb mitmeid torusid ja kauguses künkaid millel on asfalteerimata väike tee ühe künka pealt ülesse tõusmas (näha on autorataste jälgi antud künkal). Just selle teeni on vaja jõuda – tuleb ronida üle torude, ületada raudtee ja mudaväli – selle teeni jõudmiseks peab umbes 25 minutit kõndima ning siis 15 minutit teed järgima. Üks hetk teeb tee suure kurvi ja keerab tagasi – siis tuleb otse edasi minna punakat värvi küngasteni ning nende otsast paistab juba väike mudajärv, lähedal suurem mudavulkaan ning kaugemal trobikond väikseid.\nBakuusse saamiseks on vaja pöörduda tagasi samasse kohta ning teisel pool teed buss peatada. Nii jõudsime, väsinud, mudast raskete jalanõude, näljaste aga enda päevaga väga rahulolevatena pärast 6 tundi seiklust tagasi suurlinna hõlma.\nAbsheroni viljatu maastik\nAbsheroni poolsaarel asub peale Bakuu veel mitmeid väikseid linnu ja külasid, mis on küll pealinnaga peaaegu, et kokku kasvand. Samuti asuvad seal kaks tuntud turistisihtkohta, mis on seotud Aserbaidžaani kui tulemaa imidžiga – Yanar Dag igavesti põlev küngas ja Ateshgah ehk Tuletempel (atash tähendab pärsia keeles tuld). Yanar Dag on kogemata kohaliku karjase poolt põlema süüdatud mäekülg, mida toidab maapõues peidus olev gaasivaru.\nKa Atesghah tempel on seotud igavese tulega, mis industrialiseerimisega küll kustus. Erinevate teooriate kohaselt on tegemist kas Zoroastrismi esindajate või tuld kummardavate Hindude poolt 17nda ja 18nda sajandi vältel ehitatud templiga. Asukoht valiti maapõues peituvate gaasivarude tõttu, mis lasid põleda igavesel tulel, mida kummardati. Tuli osutus aga mitte nii igaveseks kuna 19. sajandi lõpus see kustus (põhjuseks võisid olla lähedusse rajatud õli ja gaasitehased).\nMinu arust e ole kumbki nendest sihtkohast iseenesest külastamist väärt – hoopis huvitavam oli näha dramaatiliselt reostatud tööstusmaastikku antud piirkonnas ning samuti, kui erinevalt ilusad võivad Aserid olla – tõmmud ja peaaegu mustade silmadega või heleda naha ja roheliste silmadega või tõmmud aga nii helesiniste silmadega, et peaaegu valus on neile otsa vaadata.\nYanar Dagi on võimalik sõita bussiga nr 217 Koroglu metroojaamast ning Tuletempli juurde saab samast metroojaamast bussiga nr 184 (pilet 20 senti).\nVanad uskumused ja harjumused on visad taanduma – nagu nii paljude suurreligioonide uude piirkonda levides segunes ka Aserbaidžaanis Islam varasemate uskumuste ja traditsioonidega, millest paljud on säilinud ka tänapäevani omandades uusi vorme. Üks tunnistus sellisest segunemisest asub Bakuust 90 kilomeetri Quba suunas. Besh Bermagi mägi on püha ning oluline palverännakute sihtkoht inimestele kogu Aserbaidžaanist (Tõsiusklike moslemite suureks frustratsiooniks). Mäe jalamil on mošee kus paljud sõidukid peatuvad et raha annetada. Kui ronida kogu tee mäe tippu ootab palverändurit ees ruum, kus istub vana naisterahvas, kes palub sul kummardada kivi ees, mille ette on asetatud hunnik väikseid kivisid ja Fatima käsi. Tehes väikese annetuse saavad palverändurid isikliku õnnistuse valides kuhjast ühe väikse kivi ning sellega paar korda õlgu puudutades sosistavad enda palve. Enamik palverändureid on naised, kes tulevad pühamusse, et küsida Islami eelsetelt jumalustelt õnnistusi enda perekondade jaoks. Visiidi käigus kogunevad palverändurid kas pikniku alal tipu lähedal või mäejalamil, kus nad jagavad teed ja toitu. Antud kohas on oma viimased määgimised teinud nii mõnigi lammas kuna mõnikord tähistatakse palverännakut rituaalse lamba tapmise ning lõkkel küpsetamisega, mille eesmärgiks on tagada Jumala kaitse ja õnnistus.\nPlaanisin nagunii Besh Bermag-i minna aga juhtus nii, et ei läinud sinna mitte turistina vaid ronimisvõistlusele oktoobri alguses. Osalejad sõidutati suure bussiga mäe jalamile. Esialgu räägiti bussis, et 4 kilomeetrit on vaja mäetippu kõndida ning nii mõnigi tüdruk sattus sellest suurde ahastusse. Minagi just väga ei rõõmustanud – mitte et ma kõndida ei oleks tahtnud aga kuna jäin Bakuu kanti kauemaks oli mul kaasas päris raske seljakott. Kohale jõudes selgus, et meil olid päris mitu džiipi vastas kuhu sai enda seljakotid visata. Kuna ma olen tüdruk (ja välismaalane) siis üritati mind muidugi auto peale sundida. Puiklesin vastu kuna mul ei olnud midagi kõndimise vastu – sama hästi võis siis minu asemel keegi teine koha saadaja ja sain siis laagris istumise ja külmetamise asemel ennast veidi liigutada. Muidugi poole kõndimise pealt läks kottpimedaks aga õnneks umbes siis tulid autod tühjana tagasi ja korjasid meid peale.\nMinu naabrid esimesel külmal ööl telgis\nÖö veetsime suurtest telkides, kuhu kõik paigutati nagu silgud ritta. Esimene öö suundusime peale kiiret kehakinnitust varsti magama. Mina pidin janusse surema kuna keegi ei olnud mõelnud joogivee peale – saada oli ainult teed. Aga nagu ma siin aru olen saanud, siis Aserbaidžaanlased väga vett juua ei armastagi. Huvitav on see, kuidas nad alati väidavad, et igasuguse haiguse puhul ei tohiks palju vett juua (alates kõhugripist ja lõpetades külmetusega) mis on minu jaoks olnud täiesti loogilise mõistuse vastane – oleme aga siin teiste välismaalastega arutades järeldusele jõudnud, et tegemist on kultuurilise erinevusega, mida on raske mõista, kui ei mõtle tagasi riigi ajaloole, kui igasuguse keetmata vee joomine ei olnud tõesti tervislik.\nTegelikult vastab see tõele ka praegu – kui kraanivett juua peaks seda ikka eelnevalt keetma. Kuigi pudelivett müüakse igal pool siis ei olda selle pideva joomisega siin veel väga harjutud, mis on keskkonna seisukohast muidugi ainult hea. Just seetõttu on ka praegu tee põhiline vee allikas – kuulsin, et seda antakse juua isegi imikutele, mis meil oleks täiesti mõeldamatu.\nHommik algas lõgisevate hammaste saatel magamiskotist välja ronimisega ning pärast kiiret enese kasimist ja hommikusööki suundusime juba võistlusele.\nMeie seltskond pärast hommikust kasimist\nPärast kohale jõudmist oli võistlusjärjekord juba nii kiiresti minu käes, et mu näpud olid endiselt täiesti külmunud. Esimesele rajal jõudsin ainult 4nda klipini, mis jäigi paljude naiste saavutuseks. Pärast seda suundusime mitme inimesega BeshBarmagi tippu pühakohta üle vaatama ning alla tagasi jõudes teatati, et ühte rada peab veel ronima – seal jõudsin 6nda klipini. Ülejäänud õhtu möödus finaliste vaadates.\nTeel jumalatõotuse juurde\nTelklaagris läks elu aga põnevaks. Õhtusöögi käigus jõudsin enda siinse esimese kakluse ära näha – ja oi kui tuliseks inimesed mõne sekundiga muutuda võivad. Huvitaval kombel järgmine päev suutsid noormehed isegi üksteise läheduses olla ilma probleemideta aga suurt sõprust nende vahel vaevalt on. Hiljem istusime paljude noortega ringis ja õppisime üksteist tunda. huvitavaks muutus asi siis, kui minult küsiti usus kohta ja ma ausalt vastasin, et pean ennast agnostikuks. Kui esmapilgul selle ümber suurt arutelu ei tekkinud, siis veidi hiljem tuli üks noormees, keda ma juba paremini tunnen minu juurde ja küsis, miks ma Allahit ei usu. Mitte et neist keegi ennem oleks arvand, et ma moslem olen aga kuna tuli jutuks, et ma ei ole ka kristlane siis tundis ta, et soovib kuulda minu arvamust ning korraliku moslemina üritas muidugi mind veenda enda uskumuste õigsuses. Mina ei pelgand sellest arutelust ära ning varsti liitus sellega veel päris mitu inimest. Minu jaoks oli päris huvitav erinevate inimeste reaktsioonid. Üks noormees üritas arutelu pehmendada ja vabandada selle pärast, et ta usukaaslased leiavad, et nende missioon on minu usku muuta. Kui minu peamised veenjad olid kaks noormeest, kellega ma päris hästi läbi saan (siiamaani) ning , kes väga hästi koraani tunnevad, iga päev palvetavad ning söövad ainult halal toitu siis aruteluga liitus ka kaks neiut, kes mind kritiseerisid, et ma Jumalat ei usu, aga kui ma seletasin, et ma ei saa uskuda ainult selle pärast, et keegi ütleb, et ma peaks ja küsisin, mis on nende usu alus ehk kas nad on Koraani lugenud siis oli vastus muidugi ei. See on Aserbaidžaanis üpris tüüpiline. Moslemiks olemine on tugevasti osa kultuurilisest identiteedist aga riik on tugevasti sekulaarne ning ma näen väga väheseid, kes 5 korda päevas palvetavad ning järjekindlalt halal toitu sööks. Joomine ei ole siin just suur probleem aga paljud meesterahvad joovad veini ning mina olen ka kangemat kraami meestega koos pidanud kõrist alla kallama. Mitte, et ma leiaks, et tõeline moslem on ainult see, kes pimedalt kõiki reegleid järgib – minu jaoks on igal ühel vabadus defineerida, mida nende usk nende jaoks tähendab aga kui keegi suhtub väga vabalt usureeglite jälgimisse ning ei ole seejuures enda jaoks defineerinud, mida moslemiks olemine tähendab, siis ma ei leia, et neil on õigus minu valikuid kritiseerida. Õhtu lõppes igatahes sellega, et mina läksin magama ja umbes 10 inimest jäid tulihingeliselt teemat omavahel edasi arutama.\nHommikul olid need inimesed minuga kõik väga sõbralikud ja hoolitsevad niiet lootusetuks paganaks mind vast ei tembeldatud. Ja hoolitsust oli mul vaja, sest ärkasin väga tugeva külemtusega. Pärast mitut tassi teed ja hommikusööki oli aga siiski vaja suunduda võistluskohta. Teine päev toimus kiirronimise võistlus, kus tuli läbida kaks rada. Ärge küsige kuidas, aga päeva lõpuks õnnestus mul tulla neljandale kohale naiste arvestuses, kuigi teine rada oli minu jaoks nii raske, et pärast esimest paari liigutust, ei suutnud ma ennast kaugemale vinnata. Ilmselt seletab see, et kuigi teised neiud jõudsid sellel rajal veidi kaugemale siis mitmed ei suutnud siiski lõpetada ja esimesel rajal sain ma parema aja. Võistluse lõppedes ootasin aga väga Bakuusse jõumist, kuna kohtusin seal enda väga hea Eestist pärit sõbranna, Arzu, ja tema perega, kes olid tulnud Aserbaidžaani enda sugulase pulma tähistama aga sellest kirjutan täpsemalt juba järgnevas postituses.\nQuba, Laza ja Xinaliq\nOlen juba Aserbaidžaani jõudmisest saati olnud kindel, et pean siin olles jõudma riigi kirde ossa, et näha ära sealsed mäed ja väikekülad. Kuigi see reis ei läinud päris nii nagu ma tahtsin kuna matkama me minna ei saanud, sest me ei teadnud, et selleks on vaja pea kuu aega varem luba taotlema hakata (loe eestpoolt), siis olen ma siiski väga rahul antud reisiga.\nKuna me lahkusime Bakuust suhteliselt hilja siis otsustasime Qubas (bussipilet 4 manati) ööbida, mis ei olnud tegelikult kõige parem mõte, kuna Qubas endas väga midagi näha ei ole. Oleksime pidanud juba samal õhtul Xinaliqi minema ja seal ööbimiskoha leidma. Võimalusi selleks jagub, kuna suure seljakotiga ringi liikudes pakuvad autojuhid sulle kindlasti enda teenuseid. Koha eest peab maksma umbes 10 manati. Ainuke vähegi elamisväärne ööbimiskoht Qubas läks meile Davidiga kahepeale maksma 30 eurot (Hotel Oscar Bazaari lähedal). Järgmine päev uudistasime Quba turul ja käisime ära Krasnaja Sloboda külas teiselpool jõge – tegemist on juudi asulaga, mis on Qubaga võrreldes väga heas korras – kuulduste järgi tänu Iisraelist saadetud rahadele.\nVaade Krasnaja Slobodale\nVahepeal helistasin Mišale, kellega ronimisvõistluse käigus tutvusin, ning kes lubas mind aidata, kui sinnakanti tulema peaksin. Miša elab Laza külas, kust oli ennem rahvuspargi loomist võimalik ilma probleemideta Xinaliqi matkata ühe päevaga. Miša on ka aastaid töötanud giidina sealsetes mägedes aga kuna see amet väga enam leiba ei paku siis on ta suusainstruktorina tööl lähedal paiknevas Shahdagi suusakeskuses. Igatahes oli ta kohe valmis meid Qubast peale korjama ning suundusime too päev Lazasse, kus öö veetsime tema venna perekonna juures.\nLaza on idüllillise olekuga mõnesaja elanikuga väikeküla. Sinna saabudes tundus nagu väike paradiis. Kui esmamõte oli, et siin elaks küll, siistegelikult ei ole elu seal teps lihtne. Kuigi tänu suusakeskusele on paljudel kohalikel töö (olen ka Shekis inimesi kohtand, kes just suusakeskuse tõttu Qusaris tööl käivad) siis näiteks Miša vend töötab paarisaja kilomeetri kaugusel ning ei viibi siis nädalaid kodus – palk pidi aga seda väärt olema. Hoopis suurem probleem on laste haridus. Külas on kool kuni 4 klassini, kus kõik lapsed ühes ruumis koos õpivad – juhtub ka Eestis nt mu enda kodukülas. Laza kooli on õpetajaks kusjuures Miša teine vend (kokku on neid 4 ja kõik elavad Lazas). Problemaatiliseks läheb asi siis kui 4 klassi haridust käes on. Nimelt peavad vanemad siis leidma võimaluse, kuidas laps kuhugi lähedal olevasse linna kooli saada.\nEnamasti on lahenduseks lapse sugulaste juurde paigutamine, kuna igapäevaselt edasi tagasi sõitmine ei ole variant. Aga kõigil vanematel ei ole sugulasi kelle juurde enda lapsi paigutada – või nad peavad valima, keda enda lastest edasi kooli saata, kuna sugulased näiteks kolme last enda kostile võtta ei saa. Nii kohtasin seal näiteks 13 aastaseid neiusid, kes ei ole alates 10st eluaastast enam koolis käinud. Laste koolis mitte käimine võib aga probleem olla ka suuremates linnades. Näiteks Shekis, minu kodu lähedal töötab üks umbes 12st või 13st aastane poiss enda vanemate puu- ja juurvilja putkas päevad läbi – isegi kui ta koolis käib siis ei satu ta sinna ilmselt eriti tihti. Kuigi seaduse kohaselt on kool kohustuslik kuni põhikooli lõpuni siis nagu paljude teiste seaduste puhul ei ole paigas protseduure, mis tagaks ka seaduse reaalse järgimise. UNICEFi statistika kohaselt on umbes 87% algkooli vanuses olevatest lastest (6-10-aastased) kooli registreeritud ja umbes 73% käivad kohal. Põhikooli vanuses olevate laste puhul on antud näitajad vastavalt umbes 86% (registreeritud) ja 82% (kohal käimine). Kahjuks ei ole teada, mis on need erinevad põhjused, mille tõttu lapsed koolielust kõrvale jäävad.\nLaza puhul on peamiseks probleemiks, miks ei ole asutatud põhikooli muidugi elanikkonna väiksus. Mišaga koos suundusime tema tugevalt bensiini järgi lõhnava nõuka ajast pärit džiibiga Aserbaidžaani ning väidetavalt ka Euroopa kõrgeimasse asustatud külasse Xinaliqi, mis asub 2300 meetri kõrgusel. Tee sinna läbib suurepäraseid vaateid ning küla eraldatusest olenemata pürgib nii mõnigi turist sinna ja kohalikud on aru saanud antud äri tulususest.\nMa ei ole kuskil mujal Aserbaidžaanis näinud nii agressiivset soovi turiste sõidutada kui Qubas. Ühest küljest on see tüütu aga samas tagab see kindlasti kohale jõudmise. Kui Qubast auto võtta siis rohkem kui 40 manati auto eest ei tohiks maksta – tavaliselt leiavad nad ka inimesed kõikidele kohtadele, niiet üks suund maksaks sel juhul 10 manati nägu. Mina Xinaliqis ei ööbinud aga arvan, et seal on suhteliselt lihtne ka kodumajutust leida – vaevalt et välimaalased peavarjuta jäetakse.\nXinaliqis elab umbes 2000 inimest, kes räägivad oma keelt ning küla iseloomustab iseäralik arhitektuur, kus ühe maja katus on tihti teise maja veranda. Kuna Xinaliqis on piisavalt lapsi, siis on neil seal ka suur koolimaja ning eraldatusest olenematta on lastel võimalik saada põhiharidus. Hariduse kvaliteeti ei oska muidugi kommenteerida.\nPiirkonna põhiline elatusallikas teed blokeerimas\nOluliseks elatusallikaks on lambakasvatus. Seetõttu tuleb küla ümbruses liikudes ettevaatlik olla sest palju lambaid tähendab ka suuri lambakoeri, kes ei ole võõraste suhtes sugugi sallivad – eriti kui sa lammastele liiga lähedale satud.\nVaade ümbritsevatele mägedele\nTeine idülliline küla, kuhu ma soovitan minna sealse looduse pärast on Lahic, Ismailly rajoonis. Tegemist on külaga, mis on kuulsaks saanud piirkonnas leiduvale vasele, ning sellest käsitööna valmivatele toodetele. Kui sajandite jooksul oli just sealne käsitöö, mis külale kuulsust tõi, siis nüüd on Lahic vaikselt muutumas turistilõksuks, kus külastajatele üritatakse pähe määrida kõiksugu Hiinas valmistatud kraami.\n7. põlvkond seppasid\nSamas on ümbritsevad vaated ja matkamisvõimalused külaskäiku väärt, ning bussiga saab Ismaillyst kohale umbes 40 sendiga ja ööbimiskoha leiab ka 10 manatiga, niiet kalliks siia sõit ei kujune. Sõitsin Ismailly Shekist ning vaated sellel teel olid juba omaette väärt kodust välja tulemist. Ismailly bussijaamast sõidutas mind väga sõbralik bussijaama direktor enda autoga turule, kust buss Lahici väljub (üks buss oli kell 11 ja järgmine kell 14. Viimane buss Lahicist Ismailly tagasi kell 16 kui mu mälu mind ei peta). Pärast sain teada, et Lahici buss peatub tegelikult ka uue bussijaama lähedal, Lukoili bensiinijaama vastas aga selleks ajaks on buss juba väga täis. Jalutasin Lahicis paar tundi ringi koos kahe poolakaga kellega bussis tutvusin seni kuni Blanca ja Lucie järgmise bussiga kohale jõudsid.\nKingitus võõrustajalt – väga maitsev moos oli\nNende kolleeg Ganjas põllumajandusega tegelevast MTÜ-st oli antud piirkonnast erosiooniga tegeleva projekti raames, ning saime nendega poos mõnusalt aega veeta Lahici lähedal asuvas väikeses külas, kus kohalikud rääkisid meile küla elu-olust ning erosiooniga seotud probleemidestja lahendustest, mille kallal nad töötavad.\nGranaatõuna festival Göycays\nKohalike granaatõunte ja kodus valmistatavate toodete tutvustus\nNovember on granaatõuna hooaeg ning piirkond, mis on antud puuvilja poolest kõige kuulsam on Göycay – väidetavalt kasvab seal 50 erinevat granaatõuna sorti. Seda küllust tähistavad kohalikud iga aasta just granaatõuntele pühendatud festivaliga. Kuna ma arvastan granaatõunu siis sellest kuuldes teadsin, et pean sinna minema. Juhuslikult olin septembri alguses Gänja-Sheki bussi peal tutvunud neiuga, eks on pärit just Göycayst ning temalt sain informatsiooni festivali toimumise aja kohta (festival toimub oktoobri lõpus või novembri alguses aga üldiselt ei ole täpne päev pikalt ette teada ja reklaami väga kuskil ei tehta. Göycay linna facebooki lehelt on aga lootust infot saada). Samuti oli antud neiu nõus mind lahkelt enda juures majutama. Festivalil kohtusin mitme veel Aserbaidžaani jäänud PeaceCorpi vabatahtlikuga, kes on peagi kõik lahkumas.\nUmbes pooled veel Aserbaidžaani jäänud PeaceCorp programmi esindajad.\nKuna Aserbaidžaani valitsus leiab, et riik on juba igat pidi piisavalt arenenud (vähemalt see on mulje mida välismaailmale luua tahetakse) siis ei ole ameerika vabatahtlikud enam siia teretulnud. Ilmselt leiab valitsus, et kui ei ole arengut toetavaid programme siis ei ole ka arenguprobleeme. Kuigi festival ei vastand päris minu ootustele, kuna ootasin laata, kus ma saaks osta igasuguseid granaatõuntest tehtud tooteid, siis kokkuvõttes oli tegemist väga toreda päevaga. Käisin esimest korda ka kontserdil terve enda Aserbaidžaanis veedetud aja jooksul.\nFassaadi taga I ehk poliitiline komejant\nKuigi minu kogemused on siin üldiselt positiivsed, siis probleeme näen ma enda ümber piisavalt. Probleem, mis mind kõige rohkem isiklikult puudutab on MTÜ-de olukord, mis tundub ainult hullemaks minevat. Kui MTÜ-de halvale olukorrale ja inimõiguste rikkumisele on erinevad rahvusvahelised organisatsioonid juba aastaid tähelepanu juhtinud* siis ennem minu Aserbaidžaani tulekut leidis aset järjekordne arreteerimislaine. Imelikul kombel on Aserbaidžaanis inimõigustest huvitatud huligaanid ja petised, kes on väga uimastite ja tulirelvade lembelised ning lisaks spioneerivad nad veel Armeenia jaoks (ehk peamised süüdistused millega inimõigustega tegelevaid aktiviste ja advokaate arreteerides lagedale tullakse). MTÜ-d (eriti need, mis tegelevad inimõiguste ja sõnavabadusega) on aga paberimajanduses tõelised äpud – nad ei ole lihtsalt kuidagi võimelised esitama kõiki vajalikke dokumente enda organisatsiooni ametlikuks registreerimiseks või saamaks luba enda tegevuste ellu viimiseks.\nAserbaidžaanis ei piisa sellest, et MTÜ on enda tegevuse registreerinud ja teinud tööd enda projektiideele rahastuse leidmiseks. Nii tegevuste ellu viimiseks, kui pankakontol olevate ressursside kasutamiseks antud tegevuste jaoks on vaja Justiitsministeeriumi heakskiitu. Justiitsministeerium ei ole viimasel ajal sellega väga helde olnud. See on peamine põhjus, miks ainuke töö, millega me praegu enda MTÜ-s tegeleda saame on projektide kirjutamine. Iseenesest on kohalikul töötajaskonnal selleks kindlasti rohkem teadmisi, aga kuna rahastusvõimalused tulevad peamiselt rahvusvahelistest fondidest ning ainuke, kes piisavalt heal tasemel inglise keelt räägib on Ilyas, siis on meist vähemalt mingit kasu ideede kirja panemisel ja vormistamisel. Iseküsimus on kas need projektid ka rahastust saavad ning peamine, kas selle raha kasutamiseks pärast ka ministeeriumi heakskiidu saab.\nSeptembri lõpus, pärast Obama kõne Clinton Global Initiative raames, kus mainiti Aserbaidžaani MTÜ poliitikat negatiivses valguses** otsustas Aserbaidžaani valitsus veel rahvusvahelisi organisatsioone pitsitada. Ärge küsige, mis loogikat valitsus antud samme tehes kasutab – nad süüdistavad meid MTÜ-de tegevuste piiramises, teeme kõik selleks, et nende seisukohti kinnitada???\nOktoobri keskpaigas võeti vastu seadus, mille kohaselt peavad kõik rahvusvahelised organisatsioonid ennast doonoritena registreerima, kui nad tahavad Aserbaidžaanis läbi viidavaid projekte toetada. Justiitsministeeriumi otsustada jääb, kas projektid, mida toetatakse on Aserbaidžaani riiklikes huvides. Võib ainult oletada, et inimõigusi ja demokraatiat puudutavad projektid riiklike huvide valda ei kuulu. Jään huviga ootama rahvusvahelist reaktsiooni antud seadusele…\nÜldiselt on meie vastuvõtval organisatsioonil väga palju potentsiaali – mõeldakse suurelt ning olemas on ka vajalikud oskused enda ideede ellu viimiseks. Tõeliselt kahju on, et riigiasutused neile nii kohalikul, kui riiklikul tasandil kaikaid kodaratesse loobivad. Kogu olukord on viinud selleni, et meie organisatsioon oli sunnitud pool enda kollektiivist kuuks ajaks sundpuhkusele saatma, kuna neil ei ole võimalik neile palku maksta. Mõni inimene on ikka kontorisse jäänud kuna Uluchay ruumides toimuvad ka keele ja arvuti kursused ning siin asub ka väike lasteaed. Antud kursused ja lasteaed on ühelt poolt loodud kogukonna vajaduste katmiseks aga teisalt just selle mõttega, et oleks ka mingid sissetulekud just sellisteks juhtudeks nagu praegu.\n* Loe näiteks: http://www.amnesty.org/en/news/azerbaijan-downward-spiral-oppression-ahead-presidential-elections-2013-10-08 ja http://eap-csf.eu/en/news-events/news/azerbaijani-parliament-ignores-call-from-civil-society-on-new-ngo-law/\n** Vastav lõik Obama kõnest: //“It is precisely because citizens and civil society can be so powerful -— their ability to harness technology and connect and mobilize at this moment so unprecedented -— that more and more governments are doing everything in their power to silence them. From Russia to China to Venezuela, you are seeing relentless crackdowns, vilifying legitimate dissent as subversive. In places like Azerbaijan, laws make it incredibly difficult for NGOs even to operate. From Hungary to Egypt, endless regulations and overt intimidation increasingly target civil society. And around the world, brave men and women who dare raise their voices are harassed and attacked and even killed.“//\nSuurlinna tuled ja sportronimine\nAserbaidžaani tulles võtsin igaks juhuks kaasa enda ronimisjalanõud, kuna teadsin, et Bakuus on suur ronimishall. Ma ei hellitanud aga erilist lootust, et mul Sheki kandis kuskil treenida võimalik on. Esimesel nädalal Uluchay kontoris nägin ukse peal plakatit kaljuronija pildiga. Selgus, et tegemist oli aasta vanuse sportronimise võistluse kuulutusega – keegi ei olnud minu õnneks lihtsalt vaevunud seda maha võtma. Iliyaselt kuulsin, et praktiliselt ümber nurga meie kontorist on vanas tehasehoones käepäraste vahenditega valmis ehitatud ronimissaal mida administreerib organisatsioon Azeri Mountain Adventure. Ronimisseina tegemiseks on enamasti kasutatud vineeri, jõest korjatud kive ja liivapaberit. Magneesiumi rolli täidab pulbriks lihvitud kriit. Antud projekti alustas umbes 4 aastat tagasi üks ameeriklane ning ta on selle edasi pärandanud enda rahvuskaaslasele Ceremile, kes on siin samuti aastaid elanud ning kuulsin, et räägib aseri keelt isegi Sheki aktsendiga.\nMinul on võimalik 10 manati eest kuus 4 korda nädalas treenimas käija. Paraku on pärast novembri lõppu ronimissaali edasine saatus kahtluse all, kuna tehase omanik ei pruugi nende lepingut pikendada, sest keegi on välja näidanud huvi terve hoone rentimise vastu. Samuti ei tasu koht ennast majanduslikult ära ning toimib hetkel ainult toetuste najal. Kui poiste seas on huvi ronimise vastu päris suur, siis tüdrukuid oli ennem kooli algust igas trennis kohal umbes 5 (mis on Sheki kohta isegi hästi). Pärast 15. septembrit on peale minu kohal olnud veel Rachel (ameeriklanna , kes nõustus tüdrukute treener olema, kuigi ta on ise ronimises suhteliselt algaja) ja üks tudeng, kes on ka ainuke üle 14 aastane aseri neiu, kes trennis käib. Kuna tüdrukuid käib Shekis ronimas vähe siis hakati juba teises trennis minult uurima, kas ma sooviks 20-21 september Bakuus toimuval ronimisvõistlusel osaleda. Pärast kahte nädalat veenmistööd otsustasin lõpuks minna. Mitte et mul ei oleks algusest peale olnud soovi antud võistlust näha, aga ma oskan enda võimeid piisavalt hästi hinnata, et teada kui vähe asja mul võistlustele on.\nVõistlusel osalesid peale minu Mushfiq, kes on Azeri Mountain Adventure tegevjuht ja poiste ronimistreener, kaks 13 aastast poissi ja ülalmainitud tudengineiu, Türkan. Neist keegi ei räägid ei inglise ega vene keelt. See on üks põhjus, miks me oleme siiamaani distantsi hoidnud ning meie suhtlemine on piirdunud üksteisele totakalt naeratamisega või hädavajalike küsimuste esitamisega läbi Racheli, kes räägib aserbaidžaani keelt. Kuigi Mushfiq oli väga muretses, kuidas me suheldud saame (sest ta leidis, et ilmselgelt on tal vaja hoolitseda, et ma ennast võistlusel olles hästi tunneks) ja juba Sheki bussijaamas reede hommikul tekkis olukord, kus meil oli raskusi üksteisest aru saamisega, siis oli ta tegelikult väga leidlik seletuste ja žestide leidmisega, et mulle asju selgeks teha. Shekis trennis olles on mul alati olnud mulje, et Mushfiq on tõsine tüüp – eriti kuna Rachel rääkis, et ta on enda vaadetes väga traditsiooniline ning üks põhjus, miks vanemaid naisterahvaid ronimistrennis ei käi on see, et mitmed neist on Mushfiqiga konflikti sattunud, kuna too leiab, et (abielus) naistel ei tohiks väga palju vabadust olla. Bakuus nägin aga, et tegemist on tõelise naljaninaga ning selle põhjal, kuidas ta võistlusel naistega suhtles, ei oleks ma kunagi arvand, et ta enda vaadetelt konservatiivne on.\nÖöbimine oli organiseeritud ronimissaali juures olevates külalistubades. Enamus ööbijaid olid muidugi noormehed ja mina olin esialgu üldse ainuke naisterahvas, kuna Türkan tuli eraldi bussiga. Õnneks oli seal mitu inimest, kes rääkisid vene keelt ja üks Shekist pärit noormees rääkis ka väga hästi inglise keelt, kuna ta õpib Bakuus ülikoolis, kus suur osa õppetööst toimub inglise keeles. Enamus minu suhtlusest käis tema kaudu. Kuna ma olin Bakuus esimest korda, siis õhtul liikusime suurema kambaga linna peale uudistama. Tavaliselt mulle modernsed linnad ei meeldi, aga Bakuu oli vähemalt öösel enda klaasehitiste ja tuledesäraga päris meeldiv. Huvitav oli kontrastina võrreldes Shekiga näha naisi väga minides seelikutes ja ülikõrgetes kontsakingades.Lõpuks jõudsime ronimissaali juurde tagasi kell 1 öösel ja magama saime alles kell 2 (noormehed isegi hiljem). Nii mõnigi kaebas järgmine päev valutavate jalgade (kõndisime terve tee kesklinnast) ja vähese une üle.\nSuurustavast purskkaevust vasakul Crystal hall kus toimus 2012 aasta Eurovisioon ja paremal 2009. aastal enda 162 meetriga Guinnessi rekordite raamatusse jõudnud lipuvarras (rekord mis peagi Tadžikistani ning hiljem Saudi Araabia poolt üle trumbati)\nÜlesse peksti meid juba kell 8.30 kuigi mingiks tegevuseks ei läinud ennem kella 11st. Veetsime siis selle aja muidugi pidevalt teed juues. Esimene osa võistlusest oli bouldering, millest osales 84 meesterahvast ja 16 naisterahvast. Kvalifikatsiooni voorule kulus pea terve päev ning õhtul toimus veel meeste semi-finaal. Shekist pääses meeste semifinaali 2 esindajat. See ei olnud muidugi eriline üllatus, et ei mina ega Türkan Shekist naiste finaali ei pääsenud. Ma ei suutnud ühelgi rajal isegi boonuskivini ennast venitada. Ainuke lohutus on see, et vähemalt ma ei olnud ainuke võhik – naiste seas oli veel 4 ronijat, kes ühtegi boonust ei saanud ning meeste kvalifikatsiooni roundis võis ikka täielikke äpusid näha.\nVõistluse pidulik avamine\nMushfiq kohtunikult juhiseid saamas\nSee tüüp sai meeste boulderingis lõpuks esikoha, kuigi ta oli finaali pääsenutest kõige lühemat kasvu\nTürkan ja Nubar. Nubar oli teine inimene võistlusel kes väga hästi inglise keelt rääkis. Ta töötab Shahdagi mägikuurortis suusainstruktorina ning kuna mänedžerid on kõik välismaalt ei jäänud midagi muud üle kui keel selgeks saada. Kavatsen sinna kindlasti külla minna – kahju ainult et hooag hakkab alles detsembris pärast minu lahkumist\nNaiste kvalifikatsiooni voor. Keskel Türkan\nRinat, Meherrem ja Amil kaasa elamas\nPühapäev oli naiste ja meeste bouldering finaalide päralt, millele järgnes kiirronimise võistlus, millel ma otsustasin mitte osaleda – eelneval päeval oli juba piisavalt piinlikust tuntud enda puuduvate oskuste pärast. Kokkuvõttes oli igatahes põnev kogemus aga enamus aega veetsin ma teistest pilte tehes (neid on võimalik Flicr-is näha) mitte ronides. Neljapäeval kutsuti mind juba uuele ronimisvõistlusele – seekord mägedes ja looduslikul kaljul 4. – 5. oktoobril Qusari lähedal Põhja Aserbaidžaanis. Kuigi ma tean, et minu jaoks saab see väga raske olema siis otsustasin siiski osaleda – eriti kuna ma tahan nagunii antud piirkonda näha. Eks vaatame mis sellest välja tuleb…\nMärksõna, mis kõige paremini kirjeldab minu siiamaani Aserbaidžaanis veedetud aega on külalislahkus. See väljendub näiteks väikestes žestides bussis, kus inimesed hoolitsevad selle eest, et minul kui välismaalasel (ehk külalisel) kõik hästi oleks, et mul mugav oleks ja et ma ikka õige koha ülesse leiaks. See tuleb väga kasuks minule, kes ei ole veel ümbritsevaga tuttav ja keelt ei räägi.\nKui me sõpradega teed jooma lähme, siis ei õnnestu ei mul ega Davidil kuidagi enda eest tasuda, kuigi me käime pidevalt peale, et meil võimaldataks enda osa arvest maksta. (Kõrvalmärkus: Shekis on isegi teemaju, kuhu naised on teretulnud aga neid peab teadma ning kui mõned üksikud turistidele mõeldud kohad välja arvata, siis ei ole ilmselt aktsepteeritav sinna ilma meesterahvast saatjata minek).\nMinu eest ei ole tasunud aga ainult sõbrad. Ringi liikudes tuleb ikka ette, et inimesed kellega ma bussis paar sõna vahetan või kellelt ma midagi küsin tasuvad minu eest bussipileti. Minu jaoks kõige üllatavam juhtum oli kui ma esimest korda turul (bazar) käisin. Kellaaeg oli juba hiline ja enamik müüjaid oli lahkunud. Leidsin siiski ühe nurgataguse, kus oli võimalik juurvilju osta. Kuna müüjanna vene keelt ei rääkinud siis aitas kõrvalleti onu mul vajaliku kraami välja valida. Küsisin talt ka kas mõni buss Kombinati (siidivabrik) läheb. Selgus, et ta ise elab samuti sealkandis ja kuna kliente enam ei olnud siis me jalutasime koos sinna. Meie mõlema vene keele oskus oli nagu ta on aga saime täitsa asjaliku jutuajamise maha peetud. Teepeal ostis ta mulle veel tomateid, kurke, mahla ja muud kraami, mida ta leidis, et mul kindlasti vaja läheb kuigi ma üritasin keelduda ning rõhutas, et kui mul millegagi abi vaja on siis ma võin alati teda turu pealt samast kohast leida. Muidugi ei olnud mul sugugi hea tunne kõiki neid asju vastu võtta, kuna ma tean, et inimeste palgad ja pensionid on väiksed (õpetajad teenivad umbes 200 eurot kuus näiteks) ning toiduainete hinnad ei erine oluliselt hindadest Eestis ning on mõnikord isegi kõrgemad.\nVõõrustamisel on siin üldse omaette reeglid. Käisin septembri esimesel nädalavahetusel Ganjas teistel GLEN vabatahtlikel külas. Ganja on Aserbaidžaani suuruselt kolmas linn (umbes sama suur kui Tallinn) ning tänavapildis on seda kindlasti näha. Erinevalt Shekist on seal ringi liikumas tunduvalt rohkem erinevas vanuses noori inimesi ning märgata on ka veidi alternatiivsemat riietumisstiili (aga mitte midagi drastiliselt erinevat siiski). GLEN vabatahtlikud elavad siin kõik kohalike perekondade juures, kes räägivad kas inglise või vene keelt. Nende kaudu õnnestus natuke kuulda seletusi teatud käitumisreeglite kohta. Esialgu pidi minuga ka David kaasa tulema, aga kahjuks ei olnud ta enesetunne endiselt kõige parem. Kuna Ganjas olevad vabatahtlikud on kõik tüdrukud siis oli meil aga reisi plaanides paras pähkel mõelda, kuhu David ööseks jääda saab, sest ei ole aktsepteeritav, et tüdrukud meesterahvast võõrustavad. Õnneks kolis Lucie just uue perekonna juurde, kus tal on „vahetusvend“, nii et see lahendas meie jaoks probleemi. Mina jäin Blanca ja tema aseri perekonna kostile. Kuna seal perekonnas on ainult tütred, siis oodatakse ka Blancalt, et ta ennem pimedat kodus oleks. Seega õhtul pargis istumine ja tee/õlle joomine jäi meie jaoks ära.\nTerve eelneva päeva veetsime aga linna peal uidates ning meie agaraks giidiks oli Lucie aserist „vend“, kes soovib väga inglise keelt harjutada. Üldiselt on siin noorte inglise keele tase nigelavõitu, kuigi väga paljud soovivad paremini rääkida, ning võtavad selleks eratunde või osalevad vestlusgruppides. Inglise keele halb oskus on seletatav väheste tundidega koolis (tihti ainult kaks korda nädalas) ning inglise keele õpetajate halva keeleoskusega. Grammatikas on õpetajad kindlasti tugevad aga olen olnud paar korda üllatunud, kui keegi, kes minuga inglise keelt pursib teatab, et ta on inglise keele õpetaja.\nLucie aserist “vend”\nMinu jaoks on ka huvitav jälgida, kuidas siin väljendub perekonna olulisus inimeste jaoks. Kindlasti otsitakse telefonist lagedale kõik pildid perekonnast, kui sa kellegagi natuke aega juttu räägid. Kontoris on tüdrukutel laua peal enda õe/venna laste fotod – mina eeldasin esialgu, et tegemist on nende enda lastega. Samuti soovivad inimesed võimalusel enda perekonna liikmeid tutvustada. Kuigi me olime ainult paar tundi koos veetnud, siis Lucie aserist „vend“ tahtis väga, et ma kohtuks tema perekonnaga. Nii kutsuti meid järgmisel päeval Ganja lähedal olevasse külasse, kus veetsime terve päeva peamiselt teed juues ja süües koos tema õe perekonnaga, vanaonu ja vanatädiga ning veel hunniku sugulastega kelle puhul ma lõpuks ikka aru ei saanud, kes nad täpselt on.\nPalju huvitavam seik on aga see, et umbes see aeg kui ma pühapäeva lõuna paiku lahkusin Blanca aserist perekonna juurest (muidugi viidi mind autoga ära kuigi bussid on odavad ja käivad tihti) saabusid neile samuti külalised – perekond kolme väikese lapsega. Kui ma kella kaheksa ajal tagasi jõudsin, ei olnud nad veel lahkunud ja oli ilmselge, et terve perekond oli väsinud. Kaks tundi hiljem istusid nad endiselt seal. Nii peretütar kui pereema kaebasid salamisi meile, et neil on juba ammu peavalu sellest lärmist, mida nende külalised tekitasid. Samuti oli neil tegelikult plaanis see õhtu sünnipäevale minna aga see jäi ainult plaaniks, sest külalised ei tahtnud kuidagi koju minna. Meil tekkis muidugi küsimus, et miks nad ei palu neil lahkuda või ei tee vihjeid selle kohta, et oleks aeg ennast kodu poole sättida. Selgus, et aseri tava kohaselt ei tohi paluda külalistel lahkuda. Võõrustamiskohustus ei kehti ainult otseselt külaliste puhul. Perekonnal on kohustus võõrustada näiteks ka inimesi, kes nende jaoks tööd teevad. Blanca aserist „õde“ rääkis meile nende aia ehitamise juhtumist. Kui töömehed kohal on siis peab neile kindlasti teed ja maiustusi pakkuma. Üks õhtu otsustasid nende jaoks töötanud töömehed, et nad jäävad kauemaks lobisema ja perekonna külalislahkust nautima ning passisid seal pea öö hakuni – terve see aeg pidi pereisa, kui hea võõrustaja nendega aega veetma. Nendest juhtumistest kuuldes sain ma aru, miks mõned aseri noored olid mulle väitnud, et külalislahkus siin on võlts. Üldiselt arvan ma et inimesed on siirad külalislahkust üles näidates, aga isegi kui keegi seda kurjasti ära kasutab siis peavad nad kombe kohaselt head nägu edasi tegema.\nKuigi ma olen varem Lõuna-Euroopas elanud ja peaksin harjunud olema erinevate arusaamadega isiklikus ruumist, siis siin on mul sellega siiski segadust tekkinud ja nalja saanud. Kui Eestis seisavad inimesed midagi oodates üksteisest võimalikult kaugel, siis siin ei ole haruldane, et keegi sulle täiesti külje alla poeb isegi kui ümberringi valitseb tühjus. Eriti häiriv on kui keegi mul sabas kinni on kui ma pangaautomaadist raha välja võtan. Pangaautomaatides järjekorrad on siin rohkem nagu tunglevate inimeste kobar, kus hetkel tehingut sooritaval inimesel ei ole privaatsust just väga loota. Samuti seisavad poes töötajad tihti täpselt minu kõrval, kui ma üritan midagi välja valida. Siin on teistsugune ka distants ja läheduse näitamine meesterahvaste vahel. Kuigi ma olin sellest juba varem teadlik, siis ei saa ma midagi parata, et kui ma näen kahte meesterahvast üksteiselt ümber kinni hoides jalutamas on mu esimene mõte ja tähendus, mis ma selle automaatselt annan midagi hoopis muud. Kui mehed ja naised hoiavad omavahel rohkem distantsi siis käest kinni hoidmine on märk sõprusest sama soo esindajate vahel.\nSamuti tähendasime Davidiga kiiresti, et meie majaomanike arusaam privaatsusest on midagi hoopis muud kui meie oma. Kui minu tuppa tulles ikka koputatakse või küsitakse kas võib, siis Davidi puhul keegi sellega ei vaevu. Tihti juhtub ka, et Sadiq (korteriomanik) juba ükskord Davidi toas olles hakkab uurima ja küsimusi esitama isiklike asjade ja tarbeesemete kohta, mis silma hakkavad. Samuti ei häbene meie korteriomanikud enda nina alati meie asjadesse pistmast. Mitte et see iseenesest halb oleks. On tore, kui nad võtavad vaevaks ja näitavad kuidas kohaliku toitu kõige paremini valmistada aga lõpuks muutub veidi häirivaks, kui iga uue asi, mis mu toidukapis on uuritakse ja puuritakse korralikult läbi ning leitakse, et kõik, mis ma teen ei ole ikka piisavalt hästi tehtud alates arbuusi lõikamisest ja lõpetades toidu serveerimisest.\nÜleüldiselt on siin väga oluline asjade välimus ja mulje, mis sa teistele jätad. See väljendub nii toidu serveerimises, riietumises, majade välimuses, ning on kindlasti on see seotud külalislahkuse ja imidžiga, mida inimesed endast luua soovivad.\nMeie elutuba, mis näeb küll esmapilgul uhke välja aga nagu ma olen näinud teiste Aserbaidžaani elamute puhul, kvaliteet jätab soovida\nLäbi takistusteraja Aserbaidžaanis\nMinu teekond Aserbaidžaani jõudmiseks algas märtsi lõpus, kui sain telefonikõne AKÜ tegevjuhilt. Nimelt olin kandideerinud aasta alguses GLEN programmi. Vene keele kehva oskuse tõttu olin märkinud Aserbaidžaani enda teise valikuna. Too hetk ei osutunud ma valituks, aga kuna Marek, kes oli valitud Aserbaidžaani projekti sai võimaluse minna Malawisse, mis oli ta esialgne soov, siis võeti minuga ühendust. Muidugi ütlesin ma jah. Sarnase loo oli varasemalt läbi elanud mu õde, Monika, kes viibib nüüd GLEN programmi raames Indias. Vanemate esimene reaktsioon sellele oli sügav ohe ja nentimine, et miks teie küll ei või kunagi EI öelda. Aga nad on harjunud sellega, et me õega kuskil maailma peal seiklemas oleme, niiet eks tuli ka nüüd meie valikutega leppida.\nAserbaidžaani jõudmine ei läinud aga sugugi nii ladusalt, kui oleks soovinud. Nimelt on Aserbaidžaan alles hiljuti muutnud viisareegleid. Lühiajalist viisat on endiselt lihtne saada, aga pikemaks jääda soovijad peavad selleks saama kõigepealt Aserbaidžaani välisministeeriumi heakskiidu, mille peab hankima siinne vastuvõtev organisatsioon/võõrustaja. See ei ole aga sugugi kiire ja üheselt mõistetav protsess – eriti kuna see on kõigi jaoks uus. Seega minu esialgne plaan juuli lõpus Gruusiasse lennata, seal nädala jagu reisida ning augusti algusest enda praktikale asuda läks täielikult vett vedama. Viisa sain lõpuks kätte alles 17. augustil ning Gruusiasse lendasin 19. augustil. 5 päeva ennem ärasõitu arvasin, et suundun kohe Shekisse (erinevates kirjapiltides ka Shaki või Shäki). Mitmete juhuste kokkulangemise tõttu (loe meie organisatsioon ei olnud meile veel eluaset leidnud ja enamus kollektiivist oli puhkusel) soodustas Ilyas (vastuvõtva organisatsiooni tegevjuht) Davidi mõtet ikka Gruusias mõned päevad reisida, mille üle mul oli ainult hea meel.\nNii ma siis asusin täielikult ilma igasuguse plaanita Gruusias seiklema. Mu tandem partner, David, otsustas pärast ühte ööd Tbilisis külastada teisi GLEN vabatahtlikke Lagodekhi rahvuspargis Aserbaidžaani piiri lähedal. Mina tahtsin aga rohkem Gruusiat näha. Suundusin külla GLEN-i vabatahtlikele Borjomi rahvuspargis ja hiljem Svaneti piirkonda Suur-Kaukasuses. Kokkuvõttes oli see nädal täis vene keele purssimist, sõbralikke inimesi, head toitu, matkamist, peadpööritavaid marshrutka sõite (sealhulgas marshrutka katusel teel Mestiasse eks ikka selleks, et paremaid pilte saada), hingematvaid vaateid aga ka vähem meeldivaid kogemusi nagu toidumürgitus ja purjus grusiini mees, kes üritas külalistemajas sõna otseses mõttes mu aknast sisse ronida, kui ma enda toa ust ei avanud (tal oli küll hommikul selle pärast väga piinlik aga see ei vähendanud kuidagi mu solvumist antud käitumise üle).\nSõit Shekisse oli omaette ooper. Mestiast suundusin väikelennukiga Tbilisisse. Pileti hinnad on väga odavad (65 larit ehk umbes 30 eurot), kuna Gruusia valitsus subsideerib 2/3 sõidu hinnast. Kuigi sõit on siiski poole kallim kui marshrutkaga siis on umbes 8 tunnine ajavõit seda väärt – rääkimata vaatest, mis lennukist avaneb (vaata pilt üleval). Edasi suundusin marshrutkaga Lagodekhisse (7 larit), kus minuga ühines David ja võtsime takso Gruusia-Aserbaidžaani piirile (käisime kokku välja 8 larit, mis oli ilmselgelt liiga palju). Gruusiast saatis meid ära silt – AZERBAIJANI BORDER, GOOD LUCK! Ja õnne oli meil vaja, sest see kuidas me õhtul 80 kilomeetrit läbime, et Shekisse jõuda oli täiesti ebaselge. Azerbaijani piiril on õnneks jalamehed teretulnud ja erinevalt Gruusia tõredatest piirivalvuritest olid Azerbaidžaani piirivalvurid väga lõbusas tujus – eriti lõbusaks muutusid nad mu perekonna nime lugedes :P.\nEnnem kui me passikontrolli jõudsime ootasid meid aga ees kaks azeri meesterahvast vorstikottide ja õlledega ning üritasid nendest kahte suurt pudelit väga agaralt meile pakkuda. Jagasime peagi ära, et põhjuseks on asjaolu, et neil oli rohkem õlut, kui oli lubatud üle piiri viia. Meie smuugeldajakarjäär tasus ennast kuhjaga ära. Tegemist oli kuue vanema meesterahvaga ühest suguvõsast, kes olid Tbilisis asjatoimetusi tegemas käinud ning olenemata ruumi vähesusest olid nad nii lahked, et pakkusid meile küüti Shekini (sama sõit taksoga oleks maksnud umbes 50 manati e. 50 eurot). Minule pakuti muidugi esiistet. David sai aga reisimugavusi nautida taga kastis enda seljakoti otsas istudes. Jagatud gruusia õlu, vorst ja leib tegid aga selle kõik heaks.\nÕhtusööki saime juba Ilyase kutsel nautida mõnusas aiaga restoranis. Laud oli lookas erinevate juustude, juurviljade ja kebabi all. Muidugi ei puudunud must tee ja maiustused. Esmamulje Shekist on väga tore. Tegemist on ajaloolise 63 000 elanikuga linnaga. Kohalejõudes selgus, et meile oli leitud elukoht väga toreda vanema azeri paari juures, kus 200 manati eest kuus on meie kasutada kaks magamistuba ja elutuba ning ka eluruumid, mida nad ise kasutavad.\nPostitan peagi rohkem Sheki eluolu kohta. Seni võib aga esialgse ettekujutuse saada all olevatelt fotodelt\nGLEN 2014 blogid\nGLEN 2014 projektid\nUluchay social-economic innovation center


NIPINURK: KUIDAS teadlikult õnnetunnet tekitada | Buduaar\nNIPINURK: KUIDAS teadlikult õnnetunnet tekitada\n2020. aasta 18. november 10:15\nÕnnetunne võib olla igaühe jaoks erinev. Antud teemast veel vist veidike rohkem on kirjutatud vaid armastuseteemal. Kuid tõenäoliselt igatseb iga inimene siin elus ennekõike seda tõelist ja vundamentaalselt sügavat õnnetunnet.\n”Võin julgelt väita, et nende aastate jooksul, kus ma olen inimestega tööd teinud, pole üle poole neist mitte kunagi – vähemalt teadlikult – tundnud õnnetunnet, mis tähendab, et nad ei tea üldse, mis asi see ongi,” ütleb terapeut Liis Kuurme. Küllap on selline seisukoht kõvahäälselt väljaöelduna üsna vastukarva nii mõnelegi.\n”Mis see õnnetunne on üldse? See on küsimus, mida ma küsin suhteliselt tihti ka oma klientidelt. Mõni seostab seda heaolutundega, rõõmuga, püsiva eufoorilise naudingutundega, aga ka armastusega. Ja kui enamik nendest klientidest siiski pole neid tundeid kunagi osanud või julgenud tunda, siis mida see ütleb meie ühiskonna ja inimkonna kohta tervikuna? On huvitav, et kui sa ei teagi täpsemalt, mis asi on õnnetunne, siis kuidas sa loodad end üldse sellesse seisundisse viia?” mõtiskleb Kuurme.\nÕnnetunne võibki Liisi sõnul olla igaühe jaoks erinev. Õnnetunne võib olla ühe inimese jaoks miljon eurot arvel. Teise jaoks on see, et tema pere on rahulolev, terve ja hästitoimiv. Kolmanda jaoks on õnnetunne see, kui ta saab ronida Džomolungma tippu.\n”Usun, et minu ülesanne terapeudi ja nõustajana selle õnnetundemõtte juures on aidata inimest oma otsinguteekonnal kõndida läbi kirju maastiku, mäeahelikust üles tippu, et ta näeks ennast ja oma elu natukene teistsuguse nurga alt. Vahest leiab see inimene teist vaatenurka omades oma õnnetunde üles hoolimata sellest, mis on tema taust, mis on olnud tema lapsepõlv, kust ta pärineb ja kus võib-olla pole olnud seesugust hoolitsust, armastust, eeskuju, mis oleks õpetanud või andnud kogemuse õnnest, õnnetundest, tõelisest turvatundest jne. Seetõttu näengi suuremat vajalikkust teha aeg-ajalt eneseanalüüs,” räägib Kuurme.\nKuurme juurde on tulnud kümneid inimesi, kes on öelnudki välja, et tahaks olla lihtsalt õnnelik. See, mida see aga ühe või teise jaoks tähendab, on seinast seina. Huvitav tendents on see, et alustuseks püüab inimene endas selgusele jõuda läbi õigustuste, kaitsemehhanismi. Näiteks on elus tehtud vigu lihtsam õigustada, kui on minevik olnud mõnevõrra keerulisem või on sellest puudunud hoolivus, armastus ja õnnetunde olemasolu. Kui aga klient on alustanud endaga tööd, taipab ta tihtipeale, et õnnetunne, mida ta otsis, pole midagi muud kui näiline ja ajutine rahuldustunne, mis kustutab võib-olla näljatunde, aga mõne aja pärast ollakse jälle tiiruga samas punktis tagasi. Edasine protsess viib inimese aga hoopis teistsugusesse maailma – nüüd näeb ta sügavamat rahulolu ja õnnetunnet koguni ”nurga taga”, kuhu ta ei osanud esiti üldse vaadatagi. ”Paraku on see enamiku puhul niimoodi, kuid andes endale võimalus avada veidi suurem pilt endast ja ümbritsevast elust, on tulemus alati 100% ja sügavuti minnes tõelisem,” lausub Kuurme.\nLiis Kuurme soovitused, kuidas saab teadlikult õnnetunnet tekitada:\nPüüa enda jaoks koostada nimekiri tegevustest, mis tekitavad sinus heaolutunnet. Seda nimekirja võiks aeg-ajalt ka üle vaadata ja täiendada võimalusel.\nLeia võimalus kirjutada nimekiri nendest vajadustest, mis on olnud pikka aega ja ”krooniliselt” rahuldamata (milliseid emotsioone vajad, palju vajab füüsiline keha puhkust ja millist toitu, kui suur vajadus on selle järele, et midagi uut õppida või lugeda ja ennast arendada jne). Neid vajadusi, ka väikesena tunduvaid, on vaja regulaarselt ka täita!\nLisaks igapäevatoimetustele leia igas päevas neid mõneminutilisi hetki, kus oled vaikuses, eemal kõigest ja kõigist. Sulge silmad ja kujuta endasse see õnnetunne, mis sulle naeratuse näole toob! See aitab sul meeles hoida seisundit, mida kasvatad ajapikku püsivaks!\nHoia enda ligi inimesi, kes pigem tõstavad su energiat ja tuju, kui neid, kes alla tõmbavad. Kui on siiski neid allatõmbavaid inimesi, hoia tähelepanu enda heaoluseisundil, mõeldes endamisi: hoolimata sellest, et mu sõber või kolleeg või perekonnaliige on halvas tujus, hoian mina enda heaolu- ja õnnetunnet endas püsivalt!\nViimaks aga lihtne ja ka teaduslikult tõestatud soovitus: õpi olema üksi, hingama sügavalt ja mediteeri vaikuses iga päev vähemalt 20 minutit!


Eesti Vabaõhumuuseum - Üritused - KEVADLAAT\nAvaleht > Sündmused > Üritused > KEVADLAAT\n1. mai 2015 kell 10-16\nNB! Info laadakaupmeestele siin!\nÕues on tore olla! Õue tasub tulla kasvõi selleks, et värsket õhku hingata ja end taeva poole pikaks sirutada, pisut päikest võtta ja kevadetuult nautida.\nÕues on ootamas ka palju tähtsaid töid ja toimetusi, eriti kevadisel ajal. Vaja on kaevata maa, teha peenrad, külvata seemned. Ülevaatamist vajavad aiad, kaevud, välikäimlad, kartuliaugud ja keldrid. Tuulutamist ootavad toad ja kapid ning pesu vajab pesemist. Toimetamist on nii palju, et isegi süüa ei malda keegi toas, vaid pigem ikka õues värske õhu käes.\nEesti Vabaõhumuuseum kutsub õue! Tule hinga värsket kevadõhku ja ammuta ideid, kuidas oma õue-elu korraldada!\nKevadlaadalt saab osta ilusat eestimaist käsitööd ja maitsvat kodumaist toidukaupa.\nLaadamelu loob pilliklubi Söepõletajad\nTemaatilised ringkäigud, algus Kolu kõrtsi ees\n12.00 Hää koht. Käimlatest taluõuedel. Heiki Pärdi\n13.00 Kelder - avastamisväärt õuehoone. Maret Tamjärv\n14.00 Talurahva õueelu. Aile Heidmets\nKEVAD ON KORILUSE AEG\nSeda, et suvel marjul ja sügisel seenel käiakse, teab igaüks. Siiski on juba kevadelgi metsas, aias ja aasal kasvamas palju maitsvaid ja kasulikke ande. Räägime, kuidas loodus kevadel meile kasulik saab olla. Köstriaseme suveköögi juures õpetame loomarasvast seebi keetmist.\nPulga talu rehemaja ja suveköök\nÕues on mõnus süüa ja süüa teha – seda teadsid juba meie esivanemad. Värskes õhus toidutegemiseks ehitati suveköögid, kus lahtisel tulel suures pajas keedeti maitsvaid suppe, ühepajatoitu, putrusid. Vanas pajas sai isegi kala suitsetada.\nÕpetame, kuidas saada hakkama ilma elektripliidi, grilli ja kalli suitsuahjuta: suitsetame räimi ja keedame tõelist ühe paja toitu\nPESU PUHTAKS KONDIAURUL!\nKui pesu vajab pesemist, aga maal pole masinat… siis saab pesu puhtaks ka käsitsi.\nNäitame, kuidas kasutada pesulauda ja pesukurikat. Kuivanud pesu saab siledaks ilma triikrauatagi, puust vaalikaika ja -kurika abil.\nHärjapea talu õu\nVanarahvas on mäletamatutest aegadest saati põldu harinud ja peenramaal juurikaid kasvatanud, kuid paljud praegusajal tavalised taimed polegi nii kaua meie aedu ilustanud. Mõisaaedadest toodud esimeste üksikute õunapuudega õuenurkadest said Eesti aja lõpuks kaunilt kujundatud ja praktilised taluaiad. Uurime vanu sorte, harime peenramaad ja paneme seemned mulda.\nKevadel tuleb päike välja ja siis ei kannata enam suurpuhastust edasi lükata.\nTuulutame kappe ja räägime sellest, kuidas koduste lihtsate vahenditega puhastada peegleid ja aknad, lüüa läikima nõud ja mööbel.\nVanasti lõppes kooliaasta juba 15. aprillil, sest lapsed pidid täitma oma suvist töökohustust – karjas käima. Päev otsa väljas olles leidsid karjalapsed oma mängudeks innustust loodusest: nii sai\npuupulgast mängukurikas, nöörijupist hüpits, riideräbalast pall.\nMängime vanu õuemänge ja selle asemel, et hüpitada helendaval ekraanil virtuaalseid tegelasi, hüppame ja jookseme ise.\nÕueehitused vanadel välitööde fotodel\nElu on muutunud järjest tubasemaks. Meie vanaisade-emade ajal oli veel kraanikausi asemel kaev, külmkapi asemel kelder, tubase pliidi asemel suveköök, wc asemel käimla aianurgas. Koolitoas saab näha pildirida vabaõhumuuseumi välitöödel kohatud huvitavatest õueehitistest.\nNätsi tuuliku taga\nKevadõhk toob kaasa matkapisiku. Metsas hakkamasaamine nõuab nutikust ja teadmisi loodusest.\nGaidide ja skautide matkatarkused ehk köisredelist ravimtaimedeni.\nSeemned võib ju mulda panna, aga tuleb hea seista sellegi eest, et linnud-loomad enne meid saaki koristama ei asuks.\nTeeme koos tõeliselt hirmsaid hernehirmutisi ja linnupeletajaid.\nKõrtsis saab jalga puhata ning mõnusate eestimaiste roogadega keha kinnitada.\nMuusikat teeb pilliklubi Söepõletajad.\nKülapood pakub põnevat kaupa igale maitsele. Tubli majapidaja või aednik leiab siit ka tarvilikku rauakaupa ning kodumaiste köögiviljasortide seemneid!\nTasuta bussid Eesti Vabaõhumuuseumisse väljuvad Viru hotelli eest kell 10.00, 11.00, 12.00 ja 13.00. Tagasi linna suunas väljumised 12.30, 13.30, 14.30, 15.30 (tagasiteel nõudepeatus Kristiine keskuse juures).\nÜhistransport: bussid nr 21 ja 21B väljuvad Balti jaamast ja peatuvad muuseumi peavärava ees; buss nr 22 või trollid nr 6 ja 7 kesklinnast: sõita kuni Zoo peatuseni, sealt ca 15-minutiline jalgsimatk mööda mereäärset teed. Sõiduajad: soiduplaan.tallinn.ee.


Kasvuhoonegaaside Lisamise Süsteem 🔧🔧 Näpunäiteid Kodu Paranemist. Tee Oma Käed - 2019\nBrad Küüned Vs Klambrid\nTerasest Vs Plastikust Sanitaartehniliste Torude\nSüvistatavad Astmelised Tekid: Ohutus Pärast Pimedust\nMida peate Kasvuhoonegaaside kogumissüsteem on suurepärane võimalus hoida oma taimi niiskes keskkonnas. See on ka suurepärane viis oma taimede õrnalt veetmiseks. Kas teadma, kuidas kasvuhoonegaaside puhastamise süsteemi paigaldada, on teil võimalik suurepäraseid taimi ilma professionaalse paigaldamiseta.\nKasvuhoonegaaside kogumissüsteem on suurepärane võimalus hoida oma taimi niiskes keskkonnas. See on ka suurepärane viis oma taimede õrnalt veetmiseks. Kas teadma, kuidas kasvuhoonegaaside puhastamise süsteemi paigaldada, on teil võimalik suurepäraseid taimi ilma professionaalse paigaldamiseta.\n1. samm: osta mistingimissüsteem\nEnamik aiamaja kauplustes ja kodupaigutuste kauplustes müüb ennast paigaldamise süsteem. Sellega on kaasas riistvara, mida peate kinnitama oma kasvuhoonegaaside külge. Veenduge, et ostsite selle, mis teie rohelise maja pikkuses töötab. Sõltuvalt kasvuhoonete laiusest võib vaja olla rohkem kui ühte kasvuhoonegaaside puhastamise liini. See tagab, et igal taimel on hea kogus vett. Hea rusikareegel on üks joon 6 jalga. Mõõdetage oma kasvuhoonete laiust ja jagage 6 võrra ja teate, kui palju liine on vaja joosta.\n2. samm: jooksevad juhtmed\nNiisutussüsteem vajab riputamiseks nii, et see ei oleks enam kui mõne meetri kaugusel taimedest. Hea meede paneb mistamissüsteemi 3 kuni 4 jalga taimedelt. Selle saavutamiseks peate mistamissüsteemi riputamiseks paigaldama terastraadi. Puurida auke kahest kasvuhoones, mis toetab igat 5 jalga pikkust niisutussüsteemi jaoks. See võimaldab teil paigaldada kaks juhtmest, mis lähenevad keskpunktis. Kui juhtmed vastavad, peaks olema kõrgus, mida soovite oma mistamissüsteemiga. Lõika vastavalt juhtmed.\n3. samm: kinnitage veevarustus\nVeenduge, et kasvuhoonegaaside niisutussüsteem saab vajalikku vett, kinnitage veevarustust enne niisutussüsteemi riputamist. Paigaldamise ajal saate selle lahti võtta, kuid veenduge, et süsteemile jõudmiseks on piisavalt voolikut. Kui teil on mitu süsteemi, paigaldage vooliku jaoks jaotur ja käivitage iga süsteemi jaoks eraldi read.\n4. samm: kinnitage niisutussüsteem\nViimane installimise samm on niisutussüsteemi riputamine. Enamik süsteeme on varustatud juhtmete kinnitamiseks konksudega. Kui teie süsteem seda ei tee, keerake juhtmed ümber toru ainult üks kord ja keerake juhtmed kokku. Düüsid peaksid olema suunatud oma taimede suunas. Kui eemaldate veevarustuse, on nüüd hea aeg seda uuesti kinnitada. Veenduge, et süsteem oleks korralikult töökorras. Skannige süsteem ummistunud või valesti suunatud pihustite korral. Tehke kõik vajalikud muudatused, kui olete uuesti süsteemi välja lülitanud.\nVideod Seotud Artiklid: Sõiduõpeaja broneerimis süsteem. Aja lisamine..\nPõhiline » Aiandus » Kasvuhoonegaaside Lisamise Süsteem\nKuidas Eemalduda Verd Katusel\nPuidust Kinnitussein: Puidutüüpide Valik\nErinevate kinnitusdetailide arv on väga erinev, kuid puitpõrandate sein võib teie üldisele haljastusse lisada suurepärase maaläheduse. Valitud puit võib luua elegantse, kuid lihtsa seina. Standard Lumber Ajutiseks või väga väikeste kinnitusseinade jaoks saate kasutada lihtsat 2x4 või 2x6 saematerjali.


1 USD et LTC ᐈ Teisenda $1 USA dollar sisse Litecoin\nTe olete konverteerinud 1 🇺🇸 USA dollar et Litecoin. Summa sõnades: üks (USA dollar). Kõige täpsema tulemuse näitamiseks kasutame rahvusvahelist vahetuskurssi. Valuuta konverteerimine 1 USD et LTC. Kui palju $1 USA dollar et Litecoin? — 0.0229 LTC.Vaata tagasikäik LTC et USD.Võibolla võite olla huvitatud USD LTC Ajalooline diagramm, ja USD LTC Ajaloolised andmed vahetuskursi. Julgelt proovida teisendada rohkem...\nTeisenda 1 USA dollar et Litecoin\nHindamise järgi: 0.0229 LTC (0.000370)1.64%\nInverse: $43.668 USD\nKas sa teadsid? Aasta tagasi, sellel päeval valuutakurss USA dollar et Litecoin oli: 0.0422. Sellest alates on vahetuskurss vähenes aastaga -0.0193 LTC (-45.68%).\n50 USA dollar et Litecoin100 USA dollar et Litecoin150 USA dollar et Litecoin200 USA dollar et Litecoin250 USA dollar et Litecoin500 USA dollar et Litecoin1000 USA dollar et Litecoin2000 USA dollar et Litecoin4000 USA dollar et Litecoin8000 USA dollar et Litecoin11746500 Lõuna-Korea vonn et USA dollar1380 Taiwani dollar et euro890 Taiwani dollar et euro1 Kuveidi dinaar et Iraani riaal5999 Hiina jüaan et Iraani riaal22000 Vietnami dong et USA dollar1000 ACoin et USA dollar100 ACoin et USA dollar1 Rumeenia leu et USA dollar1000000000 Armeenia dramm et USA dollar25000000000 Armeenia dramm et USA dollar1 Ungari forint et euro9450 Singapuri dollar et USA dollar9.45 Singapuri dollar et USA dollar\nVahetuskursid uuendatud: Sun, 15 Dec 2019 07:40:02 +0000.


Politsei tuvastas õnnetuse põhjustaja sõiduki detailide põhjal - Lõuna-Eesti Postimees\nPolitsei tuvastas õnnetuse põhjustaja sõiduki detailide põhjal\n11. jaanuar 2019, 0:09\nSündmuspaik Valgas J. Kuperjanovi tänaval teisel pool teed Valga gümnaasiumist.\nValga linna vahel ringi sõitnud juhtimisõiguseta noormees kaotas oma auto üle kontrolli ja põrutas otsa tänavavalgustuspostile. Vaid paar päeva enne avariid võimsa auto soetanud noorukil tuleb tekitatud kahju korvata.\nLaupäeva, 5. jaanuari hommikul pärast kella 7 helistas tähelepanelik valgalane häirekeskusele ning andis teada Valga linnas Kuperjanovi tänaval Valga gümnaasiumi juures pikali rammitud tänavavalgustuspostist.\nValga politseijaoskonna vanemkomissar Kaimar Karm ütles, et õnnetuspaigal enam kedagi ei viibinud ning infole reageerinud politseipatrull asus laupäeva hommikul juhtunu üksikasju välja selgitama. Korrakaitsjad leidsid õnnetuspaigalt mitmeid sõiduki detaile, mis lähemal uurimisel kinnitasid politseinike kahtlust, et posti ramminud sõiduauto on arvatavalt varemgi linnapildis tähelepanu pälvinud BMW.


Eero Laidre: endisele okupatsioonile järgneb uus - seda näeb läbi ajakirjanduse - Uued Uudised\nEsilehele » Arvamus » Eero Laidre: endisele okupatsioonile järgneb uus – seda näeb läbi ajakirjanduse\nEero Laidre: endisele okupatsioonile järgneb uus – seda näeb läbi ajakirjanduse\nNSVL võib tunduda minevikuna, kuid ta on alles ja tugevneb, naastes Euroopa Liidu kaudu.\nKõige paljastavamalt reedab uus okupatsioon end ajakirjanduse kaudu, kirjutab oma arvamusloos poliitikavaatleja Eero Laidre.\n“Sestap on ehk aeg uusokupantide ajakirjandusega suhtlemist piirata. Sellise otsuse tegin pärast seda, kui olin taas järele andnud naiivsele uudishimule ja rikkunud lubadust vältida kartellimeediat. Eesti rahva suhtes vaenuliku ja kahjuliku hoiaku poolest on “Eesti Päevalehe”, “Kanal 2-e”, Rahvusringhäälingu jt. kõrval ammugi tuntud ka “Postimees”.\nOmeti suutsin taluda lausa kaht Postimehe “intervjuud”. Küsitlejaks Vilja Kiisler. Esimesel korral kuulati üle ja hauguti Isamaa juhi Helir-Valdor Seederiga, teine pahemsallivuslasega võitleja oli noor ekrelane Kadri Vilba. Mõlemad tulid amatsooni ründest võidukalt välja.\nKas aga lugupeetud ja väärikad inimesed peaksid Vilja Kiisleri, Toomas Sildami, Krister Parise ja teiste rahavõimu õuelaulikutega suheldes laskuma paratamatult nende madaluseni? Küsimustele vastamine tähendaks ju ühtlasi nende tunnustamist ajakirjanikena. Seda nad küll ei vääri.\nSiit ka dilemma: okupatsiooniajakirjandust täielikult välja lülitada pole hea lahendus. Sest kahjuks ei pruugi praegu veel ajupesuajakirjanduse tarbijad mitte kõik olla ainult “sallivad” ullikesed… Oleks arukas et paremkonservatiivid siiski lülitaksid suhtlusringist välja mõned kõige tulihingelisemad pahempistrikest “ajakirjanikud”.\nTekkis soov sedasorti reetmisele ja häbematusele kuidagi reageerida. Tegin Vilja Kiislerile ettepaneku anda intervjuu. Soovisin panna mõõdutundetu ründaja enda rünnatava olukorda. Loomulikult ta keeldus. Seda oligi arvata. (Nii tegi aasta tagasi ka end kristlaseks nimetav homopropagandist Annika Laats.)\nLoobumisvõidu andmine ja argpükslik põõsasse pagemine on iseloomulik kõigile kseno- ja homotsentristlikele pahempoolitsejatele. Nad ju teavad, et nende väljastpoolt pealesurutud tolerasm ja seda kaitsvad õigustused ei pea vastu kõige leebemalegi vastasseisule. Kogu nende ajupesuarsenal on mingil määral tõhus kergeusklike trendisõltlaste juures ja vaid ründefaasis. Kui neid rünnataks, kukuvad nad piinliku ämbrikolinaga läbi.\nAga tõele au andes, mõnele minu küsimusele Vilja Kiisler siiski vastas. Küsisin, kas ta on sotsiaaldemokraat ja kas PM on sotside hääletoru. Mõlemale küsimusele tuli kohene ja kindel “ei”. Tubli, Vilja Kiisler! Mingi häbitunne on Teis säilinud, kui püüate salata enda ja PM-i seotust eestlaste suhtes kõige vaenulikuma poliitilise jõuga. Aga kui Teie ja PM pole pardid, miks te siis prääksute nagu pardid?\nTegelikult küsisin, miks Vilja Kiisler oma ülekuulamistel püsib nii vankumatult pahemäärmusliku populismiideoloogia kursil. Sellele küsimusele Kiisler keeldus vastamast. Väitis, et minu küsimus olevat “suunatud” ja sellistele küsimustele tema ei vasta. Sellega meie vestlus lõppes.\nMiks “meie” ajakirjanduse kinnimakstud tindikulide häbematusele üldse viisakat tähelepanu omistada? Ehk võiks kasutada reeglit: õpi oma vaenlaselt ja võitle tema vastu tema enda relvadega. On fakt, et pahemäärmuslikud libaliberaalid annavad intervjuusid ainult siis, kui teavad kindlalt, et ka küsitleja on “vannutatud” pahempopulist ning küsimused ei ohusta nende “sallivuslikku” ja “avatud” maailmavaadet.\nOsalt võiksid sellise taktika üle võtta ka rahvuslikud konservatiivid. Mitte küll seepärast et ausate, arukate ja aateliste (AAA) poliitikas võiks olla võõrast, kergesti ümberlükatavat ja võigast, nagu vastastel. Motiiv on erinev. Näiteks ekrelased ja perekonna ning traditsiooni kaitsjad ei peaks andma võimalust endid rünnata reetlikel kreatuuridel, kelleks suur osa “meie” ajakirjanikke on kujundatud. Nad ei peaks nii kergesti seadma endid märklauaks. Sest kuigi ründajad ei taba, võib naiivsetele “sallivaile” jääda mulje, et kui süüdistatakse, siis küllap on süüdi ka.\nSestap ei pea eesti rahva huvide esindaja tõestama, et ta pole kaamel. Tuleb ise rünnata ja paljastada renegaadid, kes pelgalt “tubase” töö eest on valmis oma rahvale noa selga lööma. Kindlasti tuleks tõenäoliselt ründajalt nõuda küsimuste eelnevat kirjalikku esitamist. Nagu nõudis omasoohimurate usulahu misjonär Annika Laats. Ja jätta suunatud küsimustele vastamata. Nagu tegi Vilja Kiisler. Meie ei pea endid oma vaadete pärast ebamugavalt tundma. Hoopis nendel peaks põletav häbi olema, kes karistamatult kahjustavad eesti rahva elujõudu, elutahet ja reostavad meie niigi väheste laste ja noorte elutervet maailmapilti.”\nTeemad: Eero Laidre okupatsioon Postimees Vilja Kiisler


Talvel sõidab Egiptusse vähemalt kaheksa otsereisi nädalas - Kasulik - Reisile\nTalvel sõidab Egiptusse vähemalt kaheksa otsereisi nädalas\n11. oktoober 2010, 13:31\nReisifirma Novatours turundusjuht Olev Riisbergi sõnul sõidab talvisel perioodil Egiptusse vähemalt kaheksa reisi nädalas. «Väga paljud inimesed näiteks kaks korda ühte kohta vaatamisväärsuste ekskursiooni ei võta, Egiptusse minnakse ikkagi just selle sooja kliima ja garanteeritud päikese järele,» rääkis Riisberg ning lisas, et teiseks oluliseks teguriks on võrdlemisi lühike vahemaa, kuhu saab sõita ilma vahemaandumiseta ühe lennuga.\nEstravel turundusjuht Mari-Liis Rüütsalu sõnul on peamised talvise hooaja soojamaa reiside sihtkohad jäänud samaks. «Põhi müügiartikliteks jäävad ikkagi need, mis on väheste lennutundide kaugusel ja kus on soe,» selgitas ta.\n«Talveperioodi ainukesed lähisihtkohad on Egiprus ja Kanaarid. Sügisel ka Türgi, Hispaania ja Kreeka. Aga need lõppevad kohe ära ja Vahemeri jääb siis juba jahedaks,» lisas Rüütsalu. Horizon Travel sihtkohtade juht Lenna Lumi sõnul on Egiptuse reiside eeliseks peale otsereiside arvukuse ka kõige odavamad hinnad.\nReisifirmad on oma reisikavva lisanud ka uusi ja veidi kaugemaid sihtkohti. Estravel ja Novatours pakuvad uue sihtkohana Iisraeli ning näiteks Horizon Travelil on lisandunud reis India väiksemaisse osariiki Goasse.\n«Kindlasti on ka neid, kes ei taha enam Egiptuses käia, kes on juba tüdinenud sellest. Goa puhul tuleb natuke rohkem raha välja käia aga samas on jällegi eksootiline alternatiiv olemas,» selgitas Horizon Traveli sihtkohtade juht.\nEstravel turundusjuht Mari-Liis Rüütsalu sõnul lisandus neil eelmisel aastal uue sihtkohana Iisraeli Eilat. Teise kaugema sihtkohana tõi Rüütsalu välja Tai, kuhu on palju reise ostetud tänu odavate lennupiletite kampaaniale.\n«Soojamaa reiside keskmine hind jääb 8000 krooni kanti, kui jätta välja erikampaaniad. Hinnatase ei ole väga palju muutunud – see on viimaste aastate lõikes püsinud suhteliselt sama. Võib-olla paarisaja kroonine hinnakõikumine on, aga suurt hüpet ei ole tulnud,» rääkis Novatoursi turundusjuht. Estraveli turundusjuhi sõnul jäävad ka nende poolt pakutavate reisipakettide hinnad keskmiselt 8000 krooni kanti.\n«Hinnad olenevad hotellist ja sellest, milline toitlustus seal sees on. Kui eestlane otsustab juba reisile minna, siis ta ikkagi valib sellise viisakama hotelli, toitlustuse sinna sisse ja pakettreise armastavad enamasti pered, kus on just lapsed,» rääkis Rüütsalu.\nReisifirmade esindajate sõnul pole reiside müüginumbrid märkimisväärselt muutunud. Estraveli esindaja sõnul on nende septembri ja oktoobri müük võrreldes eelmise aasta sama ajaga veidi suurem, ent tõus jääb alla 10 protsendi. Horizon Traveli esindaja kinnitusel pole reisijaid vähemaks jäänud, ent mitte oluliselt ka juurde tulnud. Novatours loodab reisijate arvu kasvu pigem uue sihtkoha arvelt.


1 PARIMAT HOTELLI asukohas Saint-Jean-Pied-de-Port, parimad pakkumised ja ODAVAD HOTELLID\nVaata parimaid pakkumisi kohas Saint-Jean-Pied-de-Port\nPARIMAD HOTELLID ASUKOHAS Saint-Jean-Pied-de-Port\nSaint Jean Pied de Port: 9 olulised kohad\nSaint Jean Pied de Port on väike Prantsuse asula, mis esindab Alam-Navarre pealinna, mis asub Nouvelle-Akvitaania piirkonnas Pyrénées-Atlantiquesi departemangus.\nSee unistav keskaegne küla asub 10 minuti kaugusel Hispaania piirist, on sertifitseeritud , et see on üks „ilusamaid külasid Prantsusmaal”.\nLinnas on pärand, mis on ilmne sellistes ruumides nagu tsitadell, seinad, samuti piiskoppide vangla ja kirik Notre Dame. Lisaks sellele on selle tohutu keskaegse kultuuri ja traditsioonide ikooniks, mis muudab selle eriliseks ja eriliseks, need monumendid on Nive jõe Vana sild, Saint Jacques värav ja Puerta de Notre Dame.\nSeiklusarmastajad peaksid reisima Saint Jean Pied de Port umbes 60 kilomeetri kaugusel Kakueta kuru suunas, mis on üks Euroopa imetletumaid kohti.\nSaint Jean Pied de Port lõunasöögi ajal saate nautida Prantsuse baski köögi peeneid roogasid. Proovige garbure, mis on tüüpiline paks supp, baski kana valmistatud unikaalne vürtsi piirkonnast, ttoro, mis on kala hautis ja baski kook maitsev magustoit.\nNeed on 9 parimat külastuskohta sihtkohas Saint Jean Pied de Port .\nThe Citadel, Royal Keskaegne Vestige\nCitadel on konstruktsioon, mille projekteeris sõjaväe arhitekt Vauban 17. sajandil. See asub umbes 70 meetri kõrgusel Mendigureni mäel. See ehitati keskaegse lossi õue Navarra kuningad, mis hävitati hispaanlased.\nKui te kaotate Porte du Roy leiad seisukohast, kust sul on suurepärane vaade ümbruskonnale, mis ümbritseb küla.\nSeinad ehitati 13. sajandil, kasutades roosa liivakivi.\nKõrgeim ala seinad reformiti ajal XIX sajandil, eripära, et see lisati ringi tee püssilaevade (õõnes) nii, et sõdurid saaksid kasutada oma relvi.\nLive kogemus uurides seda teed vooru õppida jälgimise protsessi, et sõdurid tegid.\nPrison de los Piiskopid on iidne hoone, mis pärineb 1584. See oli paavstliku võimu vaidluse ajal episkopaalne residents, mis sai tuntuks kui Lääne Suur Schism.\nAutor XVIII sajandil sai vanglas , seega oma nime ja on praegu muuseum.\nKui külastate seda, siis siseneda ruumidesse koridori pebble korrusel, mis viib salongi sõdurid tööl ja vana Dungeons.\nNotre Dame du Bout du Pont kogudus\nNotre Dame du Bout du Ponti kirik on üks tähtsamaid gooti stiilis hooneid Baski-Prantsuse riigis.\nSee hoone ehitati Navarre kuninga Sancho VII võidu auks moslemite üle, Navas de Tolosa 1212. aastal.\nToas on seinad, sambad ja veerud valmistatud roosa liivakivi. Lisaks on gooti koori valgustatud vitraažaknad.\nNive jõe vana sild, unustamatu panoraam\nNive jõe vana sild on keskaegne hoone, mis asub Nive jõe ääres. See asub Citadeli lõunapoolsel sissekäigul San Juani kiriku kõrval.\nIgal ajal on teil suurepärane maastik , mis ühendab silla halli ja roosa värvi, kusjuures Nive jõe vete läbipaistvus on see pilt salvestatud meelt või mobiiltelefoni.\nSaint Jacques värav\nPuerta de Saint Jacques on üks keskaegse kindlustatud linna sissepääsudest või sissepääsudest. See värav on punkt, mille abil palverändurid alustavad oma teekonda Camino Santiago.\nSel põhjusel alates 1998. aastast on see uks kuulunud UNESCO maailmapärandi nimistusse .\nNotre Dame värav\nPuerta de Notre Dame on keskaegne hoone, mis esindab lõuna juurdepääsu linna, võlvunud samm.\nUkse küljel, mis viib Rue de la Citadelle on skulptuur St John ja teiselt poolt, Rue de Espagne, näed Virgin ja laps.\nAvasta kõige paremini säilinud uks linnas, hinge augud saab veel üksikasjalikult.\nKuru Kakueta, Looduslik Paradiis\nSaint Jean Pied de Port asub umbes 60 kilomeetri, umbes 1 tunni kaugusel Kakueta kuru .\nKuru on looduslik ala , kus kohtuvad kosed, koopad, järved ja imposantne kuru.\nLive kogemus võttes 4-kilomeetrine marsruut, kus te nautida juga 20 meetrit kõrge, mida saab edasi taga ja Grotte du Lac, mis on koobas hämmastav stalaktiidid ja stalagmiidid.\nSaint Jean Pied de Port gastronoomia\nSel ajal maitsed Prantsuse baski köögi peen roogasid. Sa sööd garbure , mis on paks supp, mis on keedetud confit hani, pardi või sealiha.\nSamuti saate maitsta baski kana , mis on kuulsa Espelette'i pipraga maitsestatud kanatükkide hautis.\nLisaks on teil lummatud maitse Toro , mis on hautis, marineeritud Espelette pipar, kus mereannid nagu merluus, conger või munkfish segatakse krevetid ja rannakarbid.\nTasub proovida baski kook, käsnkook kaetud kondiitritooted koor või must kirss moosi.\nHotellide broneerimine asukohas Saint-Jean-Pied-de-Port\n3.5 (159 Arvustused)


Dopinguga vahele jäänud Austria sportlased: Proove on väga lihtne ära petta, klaasist soolveest piisab - Lõunaeestlane\nDopinguga vahele jäänud Austria sportlased: Proove on väga lihtne ära petta, klaasist soolveest piisab\nAustria meediale intervjuu andnud dopinguga vahele jäänud sportlased Max Hauke ja Dominik Baldauf kinnitasid, et dopinguproove on väga lihtne ära petta, selleks piisab klaasist soolveest.\nHauke ja Baldauf jätsid selle meelde ja ühel hetkel kasutasid seda võimalust. Schmidti meeskond korraldas asja professionaalselt – sidepidamiseks kasutati kõnekaardiga telefone. Pärast võistlust soovitati juua klaas soolvett – see õhendab verd niivõrd, et kõik näitajad on normis. See, kes dopinguprooviga vahele jääb, on puruloll, ütles Baldauf.