Zblo | Zdeněk Hanka\nNebuďte múzy po mejdanu.\nPokud totiž se toho dopustíte, nemůžete se divit, že na vás mohou chrlit nehorázné, nejapné a nerudné verše a jen zřídka horázné, japné a rudné.\nČítám si on line zprávy kanadské a také na českém portálu iDnes. Ťuknu a vím, co se kde šustlo. Ovšem rád si listuji i diskusí. Ta bývá často nelítostná, rovna verbální rvačce v blátě a cihlou do hlavy. Nerad to píšu, ale ta česká. Chtěl jsem trochu okrášlit tu vichřici nevlídných a útočných argumentů svěží sprškou jednoduchých veršů.\nNejdřív jsem si rytmizoval, dobrušoval a vyhladil rým stranou do notesu v mobilku a hotový mini-opus přenesl pak do diskuse. I tam jsem ještě mnohdy doleštil povrch. V tom telefonním notesu pak už zůstávaly.\nZískal jsem od diskutujících za to často mínusy, někdy pomyslné klepnutí přes prsty s nevybíravou radou. Jindy také velmi přesně adresovanou směrovkou, kam je mi třeba s mými rýmy zamířit, chci-li být spravedlivý.\nDnes už proto nic na iDnes nekomponuji, vlastně už tam ani svůj pohled na to či ono nezveřejňuji. Proč bych se měl nechat políčkovat a plísnit od jiných brouzdalů v diskusích. Dostal jsem od čtenáře za zcela neškodnou a vlídnou veršovánku výprask takový, že mě přiměl mávnout rukou nad mým naivním úsilím vnést laskavost alespoň do diskuse. Důkladnou ťafku přes křídla dostal ten Pegas ve mně a to takovou, že mu to ochromilo křídla. Snad jen do času.\nNašel jsem ty své poznámky. Nevím teď už přesně k jakým zprávám se diskuse tehdy a tehdy vztahovaly, něco však přece vytěžím z úhoru své mdlé paměti.\nDovolíte-li, pokusím se Vám některé ze svých diskusních příspěvků nabídnout. Nevěřím, že je zde naleznou ti, kteří mě s nimi odesílali tam, kde je naše mládí, utracené peníze a pověstná tma. Vím, že mezi čtenáři této naší stránky je teplo, vlídně a přátelsky. Že Vy třeba přijmete verše japné, když ty nejapné byly zavrženy.\nMožná i rozumíte tomu, že nemohu spát. Malá ručička leží pod velkou někde okolo jedničky. Za hlavou mi šumí přívod kyslíku, tři staroušci pochrupují, v chodbě se svítí, slyším cinkat a drkotat stolek s léky. Já si zrovna bezdrátově pouštím cestou skvělých sluchátek BOSE písně a skladby pečlivě vybrané pro iPod.\nZde, v této naší objemné pasáži máme Zblo (Z), což je řádná měrná jednotka soustavy SI.\nI když zde se asi o pravé Zblo vůbec nejedná, protože na mrňavé standardní, ve smyslu drobek, naše Zblo přerůstá do kategorie Porce (P) a tam Zblo pak už není klasickým Zblem. Čili máme před sebou 9,89 cZ, téměř už tedy 1,0 dZ, tedy 0,1 P.\nPředestřel jsem si plán. Nejdřív uvedu na jakou zprávu jsem reagoval (pokud si ji vybavím) a pak ji doprovodím oním tehdejším veršovaným diskusním příspěvkem.\nSnad ještě něco...\nTy mé rýmované diskusní příspěvky svým chronologickým řádem-neřádem připomínají chaotický pohyb kaprů v Kačáku. Nevíte, který z kaprů odkud vykoukne.\nMyslím, že zde v případě, na nějž jsem zareagoval, šlo o recenzi k filmu, kde se střílelo už před úvodními titulky, mrtvol bylo nepočítaně a podivných praktik ještě víc. Na jeho název bych si těžko vzpomínal. Rýmovačka byla vlastně nevalná a jen situační, zavrhl jsem ji a tak se k Vám dostává v podobě zahřívací. Snad přijdou lepší.\nPříští film je s Eskymačkou,\npo ní přijde sodomista.\nTen otevře drama rvačkou\ntulení už kost si chystá,\nEskymačka mi teď radí,\ndržíc ucho mořské svině:\n"Rytmus máš i verš ti ladí,\njak v medvědí kožešině.\nJá to chápu, při snídani,\nhlava jde na neutrál.\nNapiš aspoň: '...dámy, páni,\nzbylo Zblo, tak jdeme dál."\nAno, ano, to je samozřejmě pravda...\nMilé dámy a pánové, mé milé čtenářky a milí čtenáři. Vítám Vás zde v koutku své webové stránky. Nazval jsem jej Zblo. Někdy nezbude ani to. V našem případě ale zbylo, tak si dovoluju Vám z něj nabídout pro potěšení a jdeme se tedy seznámit s tím, co v našem Zblu zbylo.\nTady si docela přesně vzpomínám. Jedna čtenářka navrhla pro péči o trávník lamu. Nepotřebuje ani elektřinu, ani benzín. I lama však má své vrtochy. Ty jsem chtěl veršem v diskusi připomenout.\nNabídl jsem lamě rámě\nzdvořile ji požádal,\nať poseká trávu za mě\nneb jsem líný pecivál.\nSouhlasila, usmála se,\nuž se pase, trávu v tlamě.\nK sekačce se vrátím zase\nta neplive trávu na mě.\nTady jsem reagoval na zprávu o tlačenici malých dobrodruhů před latrínami dětského letního tábora. Snadno se o tom píše, hůř se taková mrzutost prožívá. Zejména v případě dětí, které mají náhradní oblečení v kufru zmačkané a zavlhlé. Moje rada byla adresována tedy spíše dospělému personálu tábora, který bude muset leccos vysvětlit.\nDo blankytně modravé Aero 30, kterou jsme si s bratrem Jirkou pořídíli, se vešlo 16 dětí táborového oddílu.\nTechnická poznámka - Vůz jsme zakoupili za osm set korun a k tomu jsme dostali navrch gramodesku Bridge over Troubled Water. Jako "přemluvné". Prodali jsme stroj později s levým zadním oknem rozbitým (dlažební kostka na zadním sedadle byla bonus zdarma) za tisíc korun. Ještě jsme do technického průkazu fixkou tvořivě upravili nehodící se rok 1973 na 1978.\nKoprovka a těstoviny,\nbezpochyby jsou tím vinny.\nVše vyléčí zaručeně\ndoktor Fernet třikrát denně.\nUsednu do aerovky,\nhosté zadky leští krovky.\nRázně stoupnu na pedál,\npro gin s rumem jedem v dál.\nOsmadvacet modrých koní\na sto dvanáct silných kopyt\nstýská se nám ještě po ní\nz dob, kdy vozy směly zlobit.\nRachot jako z ohňostroje,\npři bouři nad oceánem\njeden stěrač, dveře dvoje\nvlají, když vůz letí krajem.\nLeč, fér je fér.\nJak vůz vypadal kdysi a jak může vypadat i dnes při náležité péči & lásce.\nAero 30 STW, Československo 1937 (1937-1939)\nTřídveřové čtyřmístné kombi, motor vpředu a pohon předních kol. Zážehový, kapalinou chlazený řadový dvouválec (R2), dvoudobý motor, objem 998 cm³, vrtání 85,0 mm, zdvih 88,0 mm, komprese 6,2, karburátor Solex, bez přeplňování, výkon 21 kW (28 koní) při 3500 ot/min, mechanická třístupňová převodovka, rozvor náprav 2715 mm, rozchod kol 1200/1200 mm, vnější rozměry: délka 4290 mm, šířka 1550 mm, výška 1450 mm, pohotovostní hmotnost 950 kg, maximální rychlost 95 km/h. Vpředu kyvadlová náprava (poloosy) a příčné listové pero, vzadu kyvadlová náprava (poloosy) a příčná listová pera, přední brzdy bubnové, zadní bubnové.\nNa srazech veteránů není vidět mnoho užitkových variant osobních vozů. Jednou z vyjímek byla tato Aerovka, na Soutěži elegance vystavená zřejmě poprvé (alespoň na několika předešlých ročnících nebyla).\nMajitel: pan Ferkl.\nFoto: Z.Patera Auta5P, Soutěž elegance Roztoky 2006. Pojednání o vozidle zapsali technici a pořadatelé zmíněného Srazu veteránů.\nZde šlo o připomenutí oblíbeného filmu Vrchní, prchni. Tuším, že zprávou byla zvlášť vyzdvižena scéna běhu vrchních za ujíždějícím strůjcem zločinu. Koordinace hudby s běžící švadronou vrchních a také pohled zadním oknem jsou brilantní. Reagovat jsem však musel.\nVíc než ten běh kolonádou\nmohla by se sehrát znova\nslavná scéna s mokrou Dádou,\nkrásnou tak, až schází slova.\nTady si vůbec nedovedu představit o jaký případ šlo, když musel být zveřejněn tiskem a cestou Internetu. Zamýšlím se nad tou kauzou. Myslím, že šlo o nějaké zkoumání možného trojúhelníku, kde ten nejostřejší úhel tvořila sousedka. Rubrika, která by tomu odpovídala, v iDnes skutečně je. Mohlo by to tak být?\nOdneste ten plot i s tchýní\na vraťte mi sousedku,\nneb jsem stejný jako jiní\na bojím se důsledků.\nVyskytoval jsem se také na Twitteru. Nemám vůbec nic proti tomu komunikačnímu nástroji. Lidé, kteří tvořili okruh kontaktů byli sympatičtí, názorově spřízněni a kultivovaní. Možná příliš mnoho politiky mne vzdálilo a přes tu velikou vodu jsem podrobnosti nemohl rozlišit. Následující příspěvěk politický zcela nebyl. Jen jsem rozvinul případ hambaté Rusalky a necudného Hejkala, tak jak mi případ naservírovala jiná Twitterka.\nchce do studánky vlézt...\nKdyž Vodník sklepe chuchvalce\nz řas a chrápe fest,\nHejkal zajde k Rusalce\ntam $µ«@á ostošest\nNásledně jsem svými jinošsky krotkými verši ocenil verše svého lépe vybaveného souputníka onou sladce naivní krajinou poezie. Žel, nenalezl jsem ty verše zmíněné básnířky, za to se stydím. Nebyla v tom zcela jistě pýcha, to ne. Viňme toliko a pouze mou nesystemačnost. Přeju té, dosud neznámé, ať jí vydávají nakladatelé poezii, neboť ta chybí lidem, chybí nám. A poezie letního večera, zbaveného pachu z olejů všedního dne, je sama vydatnou dávkou hříšných stimulancií.\nOvšem je zde dlužno zmínit, jistě jen a jen nevýznamnou pouhou teoretickou možnost. V případě orientálního zalíbení za horké letní noci cikádové, může se ti v ledví otočit kynžál z damascénské oceli, krví kalený. Jak pošetilá je pak vidina zbloudilce, ó, běda.\nPozn.: To je tričko, na kterém nosím duhový nápis Neviem byť sám, jaké nemá nikdo jiný, než Jožo Ráž a já. Dostal jsem je od Ivanky Paštrnákové. A Jožo ne.\nČet jsem Vaše říkanky,\njsou lehounké jak pohlazení,\njako voda studánky,\njak svíčka, co tmu v světlo mění.\nA jsme opět u našich aktérů z politické scény. Napadlo mě, že je mám vlastně pro tu přímočarou prostotu rád. Žádná náročná diplomacie, pouze vlídné potácení, průhlednost činů.\nČekal jsem spíš pálenku –\na nos mám v bílém víně.\nTo nic, už mám letenku\na napravím to v Číně.\nláhev Chateauneuf du Pape na letním stolku - prozrazuje, že se něco bude slavit.\nJe to týž směr z pohledu geografického i politického, jen zastávka cestou. Organismus oddech potřebuje o tom není sporu. Vžil jsem se do mezipřistání a dopustil se drobného upozornění.\nUčte se azbuku,\nbude jí třeba,\naž v době pravnuků\nZ lidí budou na klíček\nv stínu rudých hvězdiček\nco životy utrácí.\nOtáčí se k světu zády\na vtahuje celou zem\nmezi staré kamarády,\nkde bída s nouzí patří všem.\nBez virózy byl ten rok,\nbuďte všichni bez obav.\nPrezident měl pevný krok\nletos přišel živ a a zdráv.\nMarihuana zvolna podléhá ekonomickému tlaku a dostává se vcelku snadno do rukou těm, kterým byla právem odpírána. Kdo se domnívá, že jde o neškodnou náladovku, hluboce se mýlí a účet mu bude vystaven.\nProhlašuji, že na fotografii kouříme suché listy eukalyptu a to pod dohledem lékaře. Ten stojí na snímku vpravo.\nNemusíš číst z novin zprávy,\nporadím ti nepokrytě:\nkdyž si dáš pár šluků trávy\ndémony máš ve svém v bytě.\nJak miluji bohatost a vyjadřovací možnosti české řeči, včetně těch zapeklitostí, které si nosí po kapsářích, mnozí vědí. Právě postesknutí některého z uživatelů Twitteru na hubení živého jazyka, bylo mi impulsem k souhlasnému vyjádření se veršem.\n"Bitevní je na mou duši",\nřekne žák, když ptáš se v škole.\nO češtině říct se sluší:\núrodné i hrací pole.\nVaše glosy, to je cosi,\nco je třeba patentovat.\nBosí, i co vousy nosí\nsi je musí v šosy schovat.\nA navázal jsem svým rýmovaným souhlasem, vloženým k uším těch, kteří pohrdají kulturními živinami. Inu, to mohu.\nBásník trpí v stinném křoví\nv srdci leží jeho bol,\nkterý nikdy nevypoví\npodejte mu alkohol.\nBásník už se lépe cítí,\nchtělo to pár ležáků.\nOči už mu zase svítí\na už to má na háku.\nJe to vozítko, na kterém hladce a tiše proudí Prahou a jistě i jinými městy lidé, kteří se usmívají. Zážitek je to určitě nestoudně velkolepý. Ten dvoukolečkový vynález se jmenuje sageway. Jen si představím vlastní pohyb na tom němém vozítku, už se usmívám. Je třeba být opatrný při pohybu mezi chodci, to jistě, ale ten zážitek, ten bych si dopřál rád.\nNa sageway naskočím líně,\npěšky už to nesvedu.\nZ ložnice pak do kuchyně\nk obědu si dojedu.\nNa sageway jsem skočil líně,\nchytil balanc, už se vezu.\nv kuchyni však stojí tchýně:\n"...z toho krámu ať hned slezu!"\nSkočila na sageway líně -\njá už pouze v nočním snách.\nTchýně zatím ve vteřině\nrejdí bytem, víří prach.\nObecně se soudí, že Šerpa z Himálaje je prostě nosič, který na náklady dobře prokysličeného horolezce vynese na vrchol jeho náklad. Tam sportovec zatne do sněhu vlaječku a pořídí selfíčko. Šerpa na snímku by pak asi neměl převyšovat sportovce, nepatřilo by se to. Šerpové ale tvoří národ a proto je nutno psát velké písmeno Š. Cestovatelé, kteří si chtějí v pokoji vyvěsit doklad o výstupu, si najmou po výtce mezi Šerpy muže. Šerpové znají terén a jsou nápomocni více, než se soudí.\nČtu-li po sobě tu drobnou ódu, vypadá to, že jsem si naopak tropil z těchto úžasných lidí trochu šoufky. Pokárám se.\nŠerpovi pak přišla vhod\nŠerpa, co by doprovod.\nŠerpa Šerpě v chladném sněhu\ndá najevo žhavou něhu.\n(1980 Pizz Bernina; Z.H., první stojící zprava)\nA tady si předmětnou kauzu pamatuju přesně. V chladném počasí nalezl majitel auta pod kapotou vyhřívat se kočku. Nezraněnou ji z příjemného pohodlí vyhnal teprve čtyřtakt.\nChybí podběh, chybí prahy,\nchybí místo na hever.\nTudy vnikla do podlahy\nkočka - černý pasažér.\nPříjemně mě překvapilo, že se vyskytl spojenec na Twitteru, který zaznamenal mou absenci. Snad bych se mohl do té společnosti vrátit. Zvážím tu věc.\nNetočím se k Twittru zády,\njenom jsem byl pryč.\nUž jsem ale zase tady,\nOkna umýt, nádobí,\nvyluxovat celý byt,\nžena stihne do doby,\nna Twitter než mám svůj klid.\nTu fotografii jsem zvětšil a ponechávám zde vědomě, aby vynikla děsivá obludnost mého chrupu. Nevím jaká světelná hříčka ze mne vytvořila dravou šelmu pravěku. Ty střední řezáky přitom vysouvám pouze po půlnoci. Ponechám si to, jednak mi to sluší. A pak, lidé v děsu souhlasí se vším, co řeknu.\nKlasická úloha knihy jako by se vytrácela. V prostředí Internetu a možnosti audioknihy vlastně není se co divit. Hodně čtou - a taky píšou - ženy. Většinou jsou to romány a životní příběhy. Muži mají zájmy technického zaměření. Nejde jen o mou domněnku, měl jsem tu čest přednést v Czech Business Association of Canada pojednání o pozici knih v České republice.\nTedy vím, že ročně vychází v té malé zemi až dvacet tisíc titulů. Také vím, že Slováci mají české autory v oblibě. Sám jsem byl vždycky velmi vřele na Slovensku svými čtenáři přijat. Rozhlasová i televizní mediální setkání byla a jsou nezapomenutelná, mám na Slovensku přátele.\nČas knihy se konci chýlí,\nv hamburgru je větší síla.\nNebo ve hře, kde se střílí\nminulost se zastavila?\nKdyž se dívám na to foto\nstojí snad za krátkou zmínku.\nNeostrý je snímek proto,\nže skrývám ksicht za palačinku.\nOtevřete-li tento odkaz PowerPoint, pak se dál můžete řídit pouze orientačními šipečkami. Pokud se nabídne možnost dvojí obrazovky, pak lze na jednu z nich promítnout pomocné komenřáře a vedle "na plátno" promítat už jen plnou obrazovku. Připravil jsem pro General Annual Meeting CBAC v říjnu 2016.\nZde, v zemi javorových haluzí, se čte hodně - O tom však zcela nejsem přesvědčen v případě mladých jinochů, mám důvodné podezření, že spíš se rozzáří při pohledu na pružné dívčí lýtko.\n...ostatně v případě i starších nezvedenců\n(Vy jste čekali javorového listu, že? Pche. Autor musí mít vždycky nějaké překvápko. To mi řekl dramaturg, scénárista a především skvělý člověk kamarád Ivan Hubač)\nCopak hledá Zdenda v bříšku?\nvypadá jak Moudrý Guru.\nUsnul? Nebo čte si knížku?\nTeď se pohnul! Tak je vzhůru.\nZdá se, že po operaci\nzačalo to dítě číst.\nZdenda odved dobrou práci,\nsprávným směrem jsem si jist.\nJsme-li u čtenářů - neboť o ty jde především,...\n...zde jsme svědky neobvyklého důkazu pravé čtenářské posedlosti. Kubistický mág a rebel, kolega Pablo Picasso, pozval Doru Maar do svého ateliéru v okruhu Montparnasse a nabídl jí absinth. Toho se ani nedotkla. Picasso, přiznejme mu to, Doru brilantně zachytil ve chvíli, kdy upadala do své melancholické fáze Manio-depresivní poruchy. Umělec elegantně nakročil k ní a ve vzduchu opsal osmičku svou tenkou lázeňskou hůlkou, rozmáchle se uhladil pravou větev oblouku svého knírku, pozdvihl obočí a ptal se doslova: "¿Qué puedo hacer por ti, Dora?" Byl to Španěl, ptal se tedy španělsky, co pro ni může udělat. Srazil paty, uložil loket za záda a jemně se uklonil, čekaje na pokyn. Dora byla velmi specifická ve svém přání, žádajíc o jediné:\n"Chci zde mít knihu Zdeňka Hanky Lék pod kůží, tady vedle sebe. A přeju si, aby se postavil před malířský stojan on a divokým gestem mě zachytil v oleji. Aby vystilhl štětcem můj mystický výraz. Pokud mi to, Pablo, zajistíte, budu připravena na olejomalbu, ovšem právě jen od Zdeňka Hanky. Vy jste se už předvedl, Pablo. Obraz nechť se pak nejmenuje Pijačka absinthu, nýbrž dílo ať prozáří jméno Čtenářka Zdeňka Hanky. Předmětný olej na plátně budiž vydražen a viset může v El Prado, Guggenheim Galery nebo pouze v Calgary."\nZde tedy vidíme vedle sebe tvorbu obou umělců, Pabla Picassa a Zdeňka Hanky.\nVpravo nahoře, kde na originálu je podpis Picasso, stojí na témže místě v případě Hankova obrazu čestně Según Picasso.\nZajímavá odbočka do světa výtvarného rozpoložení. Protože jde o Zblo, které přepadlo, vedou k tomu obvykle nějaké důvody, které mě přimějí, abych rozběhl po plátně štětec dvakrát týmž směrem.\nPodobným případem je jiný obraz. Tady bylo důvodem to, že původní téma jsem věnoval Jirkovi - tady hovořím o svém bratrovi, neboť "bratr bratru světlo podá" - a pak jsem si uvědomil, že ten motiv je zajímavý. Tak jsem ho namaloval znovu. Ten první se jmenoval Fiat Lux a ten druhý Budiž světlo. Filosofie obrazu táž, pojetí lehce jiné. Tak se podívám, jestli je mám zachyceny oba dva. Ten v bílém rámu je v Praze, ten vpravo je v Ottawě.\nVím, že se pohybujeme především na poli slovesném, ale malý úkrok stranou může zpestřit celé Zblo.\nK oleji Čechy krásné, Čechy mé jsem už nenašel obrazového parťáka, neboť jsem ho věnoval. Obraz má symbolizovat prázdnotu normalizace se šťavnatým průhledem do budoucna.\nJen utrousím, že ten zůstal s vysokou pravděpodobností na Hrádečku, okolnosti k tomu vedly. Do vlastních rukou jej převzala od autora ZH tehdy paní Olga. Naproti tomu ona připravila a nabídla speciální limonádu oběma našim dcerám.\nTen obraz, který jsem vytvořil později, visí u nás doma. Ten z Hrádečku se mu těsně podobal.\nŽánrově přiléhavá píseň nechť ilustruje zmar normalizace.\nA tak si snad při té drzosti dovolím ještě jednu dvojici. Ale tady opravdu váhám, protože jde o obraz z kategorie "Nepovedek". Visí přesto v basementu v nejzazším temném koutě. Vlastně tady nelze říct, že jde o dvojici. Jak se tak dívám, tedy opravdu o dvojici nejde.\nSnad pouze ta drapérie\nzbytek už je trapérie.\nNeveršuj, když nemusíš,\nje to s tebou, Zdendo, kříž.\nChtěl jsem namalovat,... ano, když napíšu, že obraz se jmenuje Minutu před Leonardem, je to zřejmé. La Giocconda se potřebovala upravit dříve, než Mistr si přichystá paletu a stojan. A já jsem to stihl. Tak se ten můj křehký vtip vyjasnil. Nuže...?\nPokud jsme se zatoulali do světa barev, palety, plátna a obraznosti a přitom neztratili souvislost, mám tady obraz, který se usadil na obálce knížky Vila v Rokli. Tady prozradím, že jeho skutečný název je Opilcovo probuzení. Na obálku se však dostal pod názvem Vila v Rokli.\nObrazů, k nimž se nikdo jiný nehlásí, jsem napáchal víc. Je to podivuhodný neklid, který žene ruku se štětcem po paletě a pak s metikulózní precizností chce dostihnout malířovu představu.\nDobrá, vykročím ještě dál tím směrem, obejdu lesíky, remízky a světliny, abych vstoupil mezi práce skutečných Mistrů.\nObraz se jmenuje Příznivý vítr. Chtěl jsem tak vzdát hold námořníkům, kteří se pustili v minulých staletích víceméně nazdařbůh na oceán. Obrovskou odvahu měli. Jistěže nemohu ocenit všechno následné jednání conquistadorů Hernana Cortese, Francisca Hernándeze nebo Fernão de Magalhãese. Své počínání si dávno s sebou vzali na věčnost. Zrovna posledně jmenovaného postihla nepěkná smrt. Byl zabit na Filipínách otráveným šípem, kde se v roce 1521 zapletl do místní bitky. Bylo mu čtyřicet let.\nChtěl jsem zde nabídnout díla jiných umělců, kteří se rozkročili do několika polí. Leč, právě mezi těmito velikány jsem na Internetu nenalezl taková, která by byla volně dále bezplatně distributovatelná. Nakouknout ano, ale už dále nešířit. Dodržuji to pravidlo.\nAle něco přece jen:\nTheodor Pištěk navrhoval kostýmy pro filmy Miloše Formana a maloval. Jeho vysoce realistický přístup mě klidným nemohl nechat. Předložím-li teď před Váš zrak způsob Pištěkova vyjádření, porozumíte snadno, že očarován jsem být musel. Obrazem In Honorem Theodor P. jsem vyjádřil svůj hluboký obdiv a úctu právě tomuto umělci. Tedy Pištěk a Hanka vedle sebe. Jaká to troufalost.\n(možná je text přece jen zachycen v titulku novin pod obloukem. Tam stojí:\nL'arc de Triomphe pour Theodor P.)\nJe dlužno podotknout, že na obou obrazech je všechno důsledně namalováno, nic není nikde přilepeno, žádná fotografie. Právě takovým pojetím jsem chtěl mlčky oslavit umění Theodora Pištěka.\nVás tedy zaujala moje výtvarná větev rozmáchlá, jejíž výhon nalezl štědrou úrodu na poli olejových barev? Jenomže ta velká díla leží ještě v mém trojúhelnku, opírajícím se o tři pevné kóty: Srdce-Hlava-Ruka. Ale v zásadě souhlasím. Takže...:\nSlyšíme autorův apel planoucí z bezudného pustošení a dravého ničení naší báječné modré planety. Ta se jen těžko brání přímým útokům do samého jejího fundamentu. Autor svým štětcem potřeboval zachytit tu bezmocnost, to nepřestajné volání o pomoc.\nObraz se jmenuje Jablko poslední.\nPodzim, ano, ano. Tedy ten olej jsem nazval jednoduše a střízlivě prostě Podzim. Má naznačit určité smíření, spojené s blížícím se spánkem veškeré krajiny, náladu. Letní bdobí nespoutané síly a hojnosti teď v klidu uléhá do mlčení.\nTeplé barvy mají nabídnout laskavé a příjemné oddání blížící se hibernaci. Jde o vřelý, leč zákonitý posun.\nZnepokojivá myšlenka na zaniklou civilizaci, kvetoucí kdysi na Atlantis, mě přiměla postavit se ke stojanu a zeptat se těch, kteří zde žili své životy, kolik pravdy je v legendách. Zda jejich městům byl uťat kořen náhle nebo jim Bohové dali příležitost.\nMezi výrazové prostředky v kterékoli oblasti umění patří symbolika. Teď to vypadá, že jsem se zařadil mezi umělce. Jenomže jsem to nedokázal teď napsat jinak. Jak jsem se zkusil poprat se symbolikou a jen tak z toho džbánku usrknout.\nA jak je to s tou symbolikou?\nV balíčku je kniha skryta\no čem bude, kdo to ví?\nStromek v květu jaro vítá,\nzrození se hotoví.\nStránky plné překvapení\nnádherné, jak život sám\nTo je Svět po narození,\nkdyž prvně knihu otvírám\nŽivot prchl, jak kůň vraný\nvítr zadul, kniha mizí.\nStromek je však obsypaný\njablky, jak poklad ryzí.\nObraz, o němž vzápětí padne veršovaná zmínka, je už nedostupný.\nMám tu jednu vzpomínku,\nk ní se obraz taky pojí.\nPrimář v novém smokingu\nna jevišti právě stojí:\nV tombole je, mimo jiné,\nplátno, na něm Luny svit.\nPod ní z vody ruka kyne,\nžáby ruší noční klid\n"Připíjím všem kolem stolů,\ndobrým vínem s růží v květu.\nMyslete pak na tombolu,\nteď vás čekám na parketu."\nJaké jméno neslo dílo,\nto se nikdo nenadál.\nNemocniční přitom bylo:\n"Další, prosím, může dál."\nVážím si toho, že tento alegorický výjev v osobní sbírce jedné mé čtenářky stále přetrvává už bezmála třicet let. Upřímně Ti děkuju za tu fotografii a mám radost.\nA pecka nakonec - Jak Broučky vnímal sám autor, kněz Jan Karafiát? Skutečnost, že byl kněz jeho postoj vysvětluje? Možná. Konec konců, patrně usoudil, že dětský čtenář má být připraven hrubě vpadnout mezi tvrdé mantinely života.\nJan Karafiát - Broučci:\nA byla zima. Ach, to byla zima, zlá zima. Potoky zamrzly až na dno, ptáci padali z povětří – mrzlo, až se jiskřilo. Ach, ti broučci pod jalovcem, jestli oni to vydrží? – Nechť. Však jestli zmrznou, oni poslušně zmrznou.\nA tu máš! Hezky zmrzni v poslušnosti, chrobáku jeden! A třeba na tebe ještě spadne z povětří zmrzlý pták a bací tě do tykadel a do lampičky. Poslušně.\nNa Twitteru jsem našel hudebního spřízněnce. Mám za to, že v daném případě byl předmětem společného zájmu Leonard Cohen.\nMezi alby stále skvost,\njeho písně srdci svědčí.\nProto není nikdy dost\npísní, které duši léčí.\nPřišla řeč na americkou automobilovou závodnici Danicu S. Patrick. Ženu, kterou lze obdivovat pro její profesionalitu. Nestál jsem u mantinelu, jak by mohla napovídat rýmovačka. Závod jsem si vykouzlil pouze v klukovské představě. Budiž mi prominuto.\nStojím blízko mantinelu\nv palbě krásných decibelů.\nKřičím na trať z plných plic\nvíc takových závodnic.\nAle, ale, Zdendo, na co jsi to reagoval? Zde téměř spojuji dvě témata, dva příběhy. Jsou podobné. Ten první rozpustilý až prostopášný můj dovětek, myslím, se objevil v některé mé sbírce, jedné z těch tří poetických. Nějaká moje lumpačivá kresba s travinami, rostoucími ve vánku, se tak dostala za vrátka do veřejného prostoru.\nKdyž se chmýří rozčepýří\nkreslíři jsou na pranýři.\nVe dne kreslí, v noci hýří,\nkampak asi ten svět míří?\nNásledující láskyplný příběh si pamatuju velmi přesně a vím, že po jeho vyjevení si jej zapamatujete také. Zemřel nějaké dobré ženě manžel a v jemný bělavý popel byl obrácen. Vdova však nepostavila urnu na skříň s krajkou, nesmutnila nadmíru. Kdepak. Vsypala obsah do technické pomůcky, kterou využívala při vzpomínce na něj. Jak pietní, oddané a citlivé.\nObrátiv se opět v prach,\nvěřil, že teď bude klid.\nAvšak vdova v nočních tmách\njde ten popel oživit...\nZdeněk Hanka se nešťastnou náhodou dostal mezi lidojedy v lokalitě "Bůček" na ostrově Papuánská Guinea. Situace se velmi nebezpečně vyostřila. Místní ženy, které pozorně čtou a sledují iDnes, chtěly případ inventivní vdovy napodobit a o Zdeňka Hanku se porvaly. Autorovi se v poslední minutě podařilo uniknout na hřbetě divokého tarpana.\n...a tato zrýmovaná část, jak se domnívám, se rovněž vřadila do některé z těch rozmarných sbírek. Třeba se na knižní pulty někdy dostanou. Inu, svět se tím směrem pravděpodobně stočí. Nechť.\nLůno je co paměť sahá\nhybnou silou pokroku.\nTaková je pravda nahá,\nvelebme moc rozkroku.\nTato zpráva byla úžasná. Do některé významné železniční stanice zvláštní vlak přivezl severokorejského připrcatělého a kulaťoučkého Vůdce svého lidu Kima Jong Uma. Stalo se však, že vlak nezastavil přesně u připravených schůdků, nýbrž poněkud přejel. Kim, pochopte, nemohl vystoupit jako běžný pasažér. Vlak musel přicouvnout, aby Veliký vůdce mohl sestoupit tak, jak předepisuje a velí protokol.\nKim se hezky usmíval\nna hlavičce klobouk.\nKdyž ale vlak svištěl dál\nvůdce zločin prokouk’.\nZbystří svůj zrak ostříží,\nač se zdá, že všechny zdraví,\nví, kdo skončí za mříží,\na čí budou padat hlavy.\n(Z.H. v roce 1961, Praha, Motol, MDŽ. Bude někomu zahřívat srdce. Vypadá na to).\n...ale Kim pokračuje.\nVe zpravodajství iDnes mě upoutala širokoúhlá fotografie, kde se řadil, precizně jak podle nože, bezpočet malinkých hlav na tribuně. Všechny ty hlavy nesly vojenské brigadýrky, vzorně v bohatém šiku. Musely jich být tak tři stovky. Ti mladí muži vzorně stáli, z obličejů byla patrná pouze bezejmenná mrňavá kolečka pod štítky čepic. Před nimi stál - obrácený zády k nim - právě on, Veliký Kim Jong Um.\nTemná jsou ta jeho gesta,\noči z chladné oceli.\nZ děsivého Kim je těsta\nstrach mají i protřelí.\nTakový je celý Kim:\nVšechny nechal prověřit,\npak stočí se zády k nim,\naby snadno našli řit.\nHledá mě v davu. Doneslo se mu, že si tropím šprťoulátka z jeho klobouku. Řekl mrazivě hrozivým šeptem: "Po stětí mi doneste ten klobouk."\nHádanka pro soutěživé typy:\nDokážete v této marškumpačce nalézt vojáka, který do švadrony nepatří?\nNápověda: má ploché nohy\nFotografem z iDnes byla zaznamenána bizarní automobilová příhoda, nikoli nehoda. Ta fotografie se skutečně objevila na iDnes, ale teď ji nemohu najít.\nTedy fotografický doprovod je pouze ilustrační.\nTaky dobře, Literáte-Písmáku! Máš příležitost. Jen se ukaž, Hic Rhodus, hic salta! Vlastně jsem rád. Provedu Vás příběhem, jak to bylo doopravdy. Však znáte novináře:\nHodný člověk František Dobrota, který, mimo jiné, na pokyn své babičky nasázel řadu topolů okolo rybníka, také věděl, co všechno musí udělat.\nTak ten na žádném snímku zachycen vůbec není a není divu. S kauzou totiž nemá naprosto nic společného. Sází topoly.\nZatímco Hadí muž Piccolino Grande il Serpento Molto-Molto Bene Cocketerrio Maximo, v jedné osobě také technik -opravář chladniček (vidíme ho zapleteného na prvním snímku nahoře,) stáčel se tam, kam mu velel magnet ulomený z dětského autíčka IGRA a nalepený na přilbu. Tedy kam mu mířila lebka, tam byl sever. Dokonalý kompas. Žel, Piccolino svou přilbu zanechal u chladničky.\nŘidič Bruno Kuno-Matador řečený Drapák, lapený teď ve visícím voze, ležel poctivě na opěradle, svíraje volant. Civěl vysoko nad sebe a výš ani dál na sloup už nevyjíž děl.\nAni nemohl. Jeho pozici velmi ostražitě hlídala jednotka Vosí roj "Vosy", vycvičená v táboře Государственный учебный отдел:\n(viz ve vsi vysoko visící Vosy a viz též vis Brunův)\nKdokoli šel okolo, toho Bruno požádal o zahoupání vozidlem. Čekal s jistou nelibostí na své domnělé zachránce a v týchž osobách spatřoval i příjemce pokuty. Nehavaroval, jistě že ne. Hleděl soustředěně čelním oknem přímo k obloze. Byli jsme totiž domluveni na mém přeletu tmavě modrým Jetem nad jeho sloupem. Měl jsem mu přímo z kokpitu vhodit do jeho dlaně vejce tak, aby se nerozbilo.\nStalo se však něco krajně nepříjemného,...\nPřelety nad Kukaččím hnízdem posléze, ale právě tak i předslézou nad Čapím hnízdem, proběhly správně. Vypočítal jsem během iniciální fáze letu trajektorii pádu vejce při daném zrychlení, známé hmotnosti vejce, která by ve vakuu byla irelevantní. Avšak ve vazbě na odpor příslušné geotropně-dynamicky měnlivé hustoty vzduchu ve stanovené výšce, pro tangenciální tečnu vektoru odpoutání vejce do parabolické křivky volného pádu, výpočet byl nezbytný. Vzal jsem v úvahu těžiště vejce v prostoru dvou třetin jeho širší části a samozřejmě měnící se hodnoty tření ve vztahu ke zrychlení.\nPolicie nám sázku překazila!\nZvláštním bojovým drezérem a kynologem plukovníkem El Macho Feo Oscuro na vojenské základně v Útočném komandu pro zvláštní cíle, Guantamano ostře vycvičený Rotwailer Prcínek konstábla C. U. Eggeatera, celé vejce chytil do pravé zadní tlapky a prostě ho sežral, aniž udal parametry hmotnosti a rychlosti, limitující ke zrychlení ve vztahu k odporu vzduchu při doteku s tlapkou. Tak budeme muset pokus opakovat. Možná první test proběhl místy neohrabaně, tedy příště musí být ze všech pohledů ohrabaný. Přesně jako záhon.\nŠplhat na sloup osvětlení,\nřekněte mi, kdo to umí.\nPřitom to tak těžké není,\nstačí mít jen dobré gumy.\nChtěli jste literáta, tak přišel :-)\nJen matně si vybavuji konkrétní celebritu, jíž byla ta tehdejší novinová zpráva věnovaná. I když myslím, že to vím. Byla to pravděpodobně zpěvačka. Anorexie si hledala své oběti neúnavně. A nacházela..\nProtože se však nemohu opřít o jistotu, ponechám upřesnění na Vás.\nBývala jsem dříve žena,\npřipomínám nejspíš bič.\nKostra kůží potažena,\nprsa už jsou dávno pryč.\nBaladické dílo se nevztahuje na zde vyobrazenou novorozeneckou sestru\nBývala jsem dříve hezká,\nnápadníků měla dost.\nTeď jsem suchá jako treska,\nkostmi chrastím pro radost.\nA teď Assie ta liška stříbrná\nTa nejedla několik dní, běžíc nazdařbůh krajem, ač možná zprávu tím romantizuji. Dostala se do situace, kdy hladověla a přece přežila. (Pád do studny? Ne, jen si myslím, že už bylo po Martinských hodech na Moravském Slovácku, a všechno jídlo už bylo dávno ze stolu pryč). Stále ještě víme o přírodě málo. Jenomže v této podobě se mi ta zpráva vybavuje. Patrně nepřesně. Právě tak, jak si ji chci pamatovat, je posilující. (...že bych, to ne,.... že bych ji snad právě teď spatřil? Ano, ano, běží mi vstříc!. Assie se vrací.)\nTato liška polární\nmálo jí a málo pije.\nBěžet může řadu dní\nneb má v řiti baterie.\nZde bych si, věru, rád připomněl tu odpovídající novinovou zprávu vztahující se patrně k několikanásobnému Rittbergerově skoku. Šlo v ní o něčí přerostlé ego při předvádění atletického kousku? Právě tak by mohlo jít o bizarní nehodu na lyžích, na skateboardu nebo při parkuru. Nedivil bych se ani vlastní nestoudné i stoudné drzosti v reakci na pád prezidenta Zemana v budově České televize na Kavčích horách. Ano, ano, zaškobrtal. Myslím, že to poslední je pravdě nejblíž. Teď ovšem riskuji, že nedostanu státní vyznamenání.\nSalto vpřed a salto vzad\npředvedu vám, co kdo chcete.\nBudu totiž podnikat\nve svém vlastním varieté.\nKlikněme si na ten klip,\nněkdo padá každou chvílí.\nTechnik měl klip schovat líp,\nneb ho za to vyhodili.\nPřestože jako sportovní výkon tento prvek uznán nebyl, proslavil se státník jindy a jinde. Jako na zcela posledního čekal každý z politiků, seřazených pro fotografování. Prodleva v Číně nebrala svého konce. Tu fotografii - 'nefotografii' nemám - patrně právě proto, že se čéééééékáááálo. Ale my víme proč. Český státník hledal, co najít nemohl. Já jsem nehledal, takže vypadám velmi dobře a vyváženě.\nŠašlik smutně v ústech válí\nhledal tady, tam a všude.\nNeví, kam se потеряли\ntrenky z jeho látky rudé.\nK čemu se vztahovala následující rýmovačka, to nevím. Takže ani nevím, jestli mně selhává krátkodobá nebo dlouhodobá paměť.\nCo? O čem jsme to teď mluvili?\nAh, jo, ano, já už vím. Ptal jsem se zrovna: 'O čem jsme to teď mluvili.'\nŘek jsem si kup\nv hotelu Pupp\nněco na zub.\na pusť tam chlup.\nVše má svůj rub:\nplatí se vstup!\nJsem já to hňup.\nV této zprávě jsme se dočetli o nehodě autobusu s četnými vážně zraněnými muži. Uvnitř vězni nebyli v policejním vozidle hromadné přepravy připoutáni (!). Snad se jim nic nestalo, třebaže to byli padouši, lotrasové, hochštapleři, šizunkové, bytaři, lumpové, syčáci, kasaři, vrahové, zloději, odsouzenci, lapkové, muklové, ničemové, kapsáři, lotři, dlužníci, vězňové, zlosyni, vyvrhelové, gauneři, grázlové, trestanci a darebáci. Ostatně, možná je tady na místě připomenout, že legendární slovo mukl je hrozivá zkratka pojmu z dob brutální jáchymovské těžby uranu. Znamenala tehdy: Muž Určený K Likvidaci. Tedy zpět k autobusu – byli tam nepřipoutaní lidi.\nKrajem letí jako šus,\njako ďábel na kometě\ntemně hřmící autobus\na v něm vězni na výletě.\nMlčky jako mloci sedí,\nbez pásů a bez příkras\ntrestanci, jak stěna bledí,\nhlesni - jdeš do „Business class.“\nTak to opravdu nevím, zda šlo o kreace textilní nebo stavební. Ve zprávě iDnes byly dozajista zastoupeny dvě profese, stylisté a inženýři. Mám za to, že řeč byla o bydlení a o ludikrózně neobvyklém řešení domu či bytu. To nejspíš a taková rubrika na portálu iDnes opravdu je.\nJeště to chce zobák, chmýři,\nžádná chybka už tam není.\nJen soudím, že inženýři\nbyli řádně nachmelení.\nPosviťme si na stylisty,\nco to mají za manýry.\nKdyž to čtu, tak jsem si jistý,\nže chlastali s inženýry.\njá nemám nic proti domu,\nkde jsou květy, šumí listy,\nokolo je moře stromů -\njdu do toho se stylisty\nTady šlo o něco jiného. Líbezného tak, že jsem radost musel opětovat a opěvovat veršem. A ještě jednou děkuji. Přihladil jsem si totiž ve svém telefonním notýsku poděkovaní za krásné překvapení. Před cestou do Prahy na jarní veletrh Svět knihy 2019 mi nakladatelství Triton zajistilo balíček knih Severně od šedesáté páté. Sympaťáci. Tak jsem panu řediteli a majiteli takto poděkoval.\nTeď ve verších rozmarných\ndík Vám vzdávám, až jsem zjih.\nBalíčkem knih severských\nzměnil jste můj Sever v Jih.\nNo tohle? To je troufalý můj komentář, ale nemyslím, že by obscénností překonal vlastní zprávu. Nechám to tedy zde, protože jsem to asi opravdu vložil do diskuse a nebylo to staženo jako nehodnotný a nepatřičný příspěvek. Ale co jsem takto komentoval, to opravdu marně vzpomínám. Odkud ta žena byla, to víme, co mělo být ve hře, to tušíme. Aby to stálo za zprávu, nejspíš šlo o nějaké přechytračení, podvod a ... patrně hrozivou bolest. Musela tomu bohatýrovi nějak citelně ublížit...\nLépe bude záležitost vůbec nedomýšlet...\n“...еще более, молодец!”\nžádostivě žena vzdychla.\nPři orgasmu nakonec\nláska křídla nenabídla.\nObjevils nůž v posteli?\nTak se neptej proč je tam.\nZahrej pohled nesmělý,\nprchej středem, jedno kam.\nZde není třeba hlásit, že tiskovně iDnes, či spíše jednomu parůžku rostoucího z mediálního prostředí, jakým je například Twitter, ta zpráva unikla. Komu také hlásit, že si polehávám právě někde v nemocnici a daňový poplatník mi na ten blahobyt něco přispívá. Je nás tady víc.\nJenomže já jsem to uveřejnil proto, abyste věděli (... ale rovněž věděly, protože vidím někde samé ženy), že Vám patří můj veliký dík za tu úžasnou podporu a obdivuhodnou trefu do místa, kde po tom pravém slově pacient hladoví. Děkuju Vám, jste fantastiční. Nezlobte se, že nejmenuji tím pádem nikoho, ale mám Vás pořád s sebou. Podpora je důležitá a může celý proces zvrátit zpět na prosluněnou trať.\nTak jsem domníval, že jsem to své básnické překvapení už lupnul do některé jiné rubriky na této stránce. Asi jsem si to rozmyslel. Ale vlastně není proč si to rozmýšlet! Nebo jsem téma považoval za příliš soukromé a choulostivé? I to je přece součást našich životů. Někdy je na místě sranda jindy tón vážnější. Někdy prší a pak je zase teplo na koupání. Je to tak, ostatně všichni nakonec jedeme týmž vlakem. Tak co?\npíšou tam: LIFE IS A ONE TIME OFFER, USE IT WELL\nSlavím rok po diagnóze,\ni když s porcí sedativ.\nDokud Slunce na obloze\nvidím, tak vím, že jsem živ.\nPřišla ze tmy Nepozvaná,\nzaklepala na dveře.\nBitva je však neprohraná,\njen vzala kus páteře.\nChtěli by se draví raci\nvšude v těle rozběhnout.\nProti mně však sílu ztrácí,\nnenechám je pustit z pout.\nS pevnou vůlí výzvu beru,\nté se rovnat nemohou.\nNení čas na derniéru,\nkdyž stojím pevně na nohou.\nNěkdy nemoc vybere si,\nkde snad tuší chabý cíl:\nmezi skály, mezi lesy\ntam její šíp vystřelil.\nBez přátel a povzbuzení,\ntoho tahu v motoru,\ntělo strádá, svět se mění\ndlaň už sahá k obzoru.\nJeště chvíli. Ohlédnu se\nještě chvíli kolísám.\nZprávy máme pouze kusé\nz míst, kam už jde každý sám.\n"Děkuji Vám proto drazí,\njsme jen zástup na letišti.\nMoje mince už se razí,\nabych splatil svoje Příští."\n"Neostré jsou naše tváře,\nproč tak malé foto?"\n"Složím hlavu do polštáře,\nmám vás v srdci. Proto."\nNásledující veršovánka se vztahuje ke zprávě o zámožném a tedy vlivnému podnikateli, který si staví vilu v ochranné přírodní zóně. Myslím si, že se jmenoval Šára. Staví si ji bez stavebního povolení a směje se úředním výzvám k zastavení stavby, třebaže příslušný stavební odbor hrozí jejím stržením. On nějak ví, že nehrozí. Později se objevila ještě jedna zpráva vztahující se k témuž případu. Zajímalo mě to. Pana Šáru asi také, ten možná čeká, až bude konečně uzákoněn úplatek. A zda vůbec! Ty světe nespravedlivý.\nKdyž se loví velká ryba,\nkdo neplave - utopí se.\nKdo je drzý neuhýbá,\ndostane vše v zlaté míse.\nBlbce radši nejmenuj,\nbude se chtít mstít.\nStranou klidně jen tak stůj\na ponech ho znemožnit.\nAno. Vyplula z mých poznámek docela z jiného hambálku douška k případu. Ta zpráva totiž pokračovala. Přijelo služební vozidlo stavebního odboru ve snaze polapit pana Šáru přímo na místě s rukama provinilýma. Našli pouze pár zedníků, kteří seděli u vody a prý chytají ryby. S nepořízenou kontrola odjela, aby se za patnáct minut vrátila. Zedníci si už hvízdali při práci a kladli cihly na cihly. Kontrola ani tady příliš nepochodila – vždyť ti dělníci ubozí a sedření možná ani nevěděli, jak se ukázalo, komu vlastně ten palác staví.\nZde jsem odpovídal jednomu čtenáři, který byl právě tak pohoršen, jako většina ostatních – s výjimkou pana Šáry. Jen místo slova stavba tam onomu diskutujícímu kolegovi skočilo slovo svatba. To je jen drobná vysvětlivka.\nDrzé čelo, v kapse prachy,\nvýmluvnou jsou zbraní.\nŠára proto nemá strachy\na mne si dlaň dlaní.\nSvatba v domě teprv bude\n(překlep Vám tam pad').\nVšude kolem domky chudé,\njen on se bude smát.\nTady ta následující veršovánka patří ke zprávě o tom, že se Peking urazil, když Praha odmítla nějaký panovačný krok Číny a tak Praha napsala do Pekingu, že už s ním nekamarádí. Na rozdíl od Měsíce, který svou odvrácenou tvář neukáže nikdy, Čína je v tomto ohledu pohotová. Jaká je ta odvrácená tvář totalitní Číny jsem chtěl zachytit veršem.\nPraha v jednom kanafasu\ns Pekingem, že vůbec byla?\nDružba jak za starých časů!\nŘeknu vám, tak to je síla!\nČínský drak je víc než zvíře,\nkteré čeká na svůj čas,\naž rozpoutá v plné míře\nkomunismus na doraz.\nAle! Copak to? Polechtal jsem anglický jazyk okolo sebe. Vlastně jsem to umístil na Twitter, kde mě nějaká zimní fanynka vyzvala, abych si šel užít bruslení na Olympic plaza. To je uprostřed města, kde se už v listopadu živě bruslí. Možná to tak bylo a šlo o půvabnou krasobruslařku. Mohl mě však chtít vylákat a omámit v lesích také vilný stařec. Že by snad místní chirurgický tým potřeboval spotřebovat sádru. Ovšem pozor, lákání bylo mocné. Takže místo na Olympic Plaza, nás dva, občany šedesátileté, zavedlo na nádherné širé Lake Louise, pro účel bruslení už připravené. Obklopeni kanadskými lesy a skalami bruslili jsme jak zastara zamlada po celý den. (...a stejně to byl jistě ten vilný stařec.)\nI took right, I took left skate,\npair of gloves, a toque and shawl\nhopefully I'll not be late,\nbeing ready for my first fall.\nTady už jsme zase na iDnes a čtenář se mě ptá, co to má znamenat, že tam cpu nějaké hovězí rýmovačky a co tím chci dokázat, že píšu takto. Můj úmysl je ale čirý a bezelstný.\nJen chci trochu osvěžit\ndopad denních zpráv\nmentálně tak zůstat fit,\na cítit se zdráv.\nAutentické, odloveno z dlouhodobě zanedbávaného Twitteru:\nTáže se Ema mele:\nNeporadili byste mi nějakou písničku proti rýmě?\nZachraňuje Zdenek Hanka:\n(buzí ze zpívad bouze v ev-boll)\nDíky tomu svýmu, ójé jé jé\ntomu svýmu prachovýmu peří v polštáři,\nudržuju rýmu, rýmu, rýmu stálou rýmu\nod září až do září, od mládí až do stáří.\nUž to mám v kalendáři, ať zavaří se lékaři. Ať se se mnou néhéé-páháá-řííí\nRef.: nudli z nosu chyť do šosu tralala, tralala,\nJe na řadě písňová tvorba?\nNapsal jsem texty, ba složil i melodie několika písní. Tu a tam jsem je pustil do světa. Hudební svět je báječný a tak zkusím nějaký konkrétní příklad.\nMožná si o několik statí níž troufnu ze stínu trémy vytasit něco z mé hudební produkce, to nevím. Cudně a jen proto, že věřím ve Vaši toleranci, pochopení a mentální otužilost. Napsal jsem pro Zlatého slavíka - ale také sám pro sebe - pár písní. Nedostaly se až před opravdický mikrofon a nezazněly, neseny do sálu tenorem, tak důvěrně známým. Ještě se k hudebnímu náboji dostaneme. Možná.\nNechtějte po mně, abych tady teď vypsal, o jaké dvě fotografie šlo, k nimž se můj diskusní příspěvek tehdy vztahoval. Vím to totiž.\nKdo navštívil jaký zpracovatelský kombinát. Chovám podezření, že ty dvě fotografie byly obratně tiskařským šprýmovným gnómem přisunuty k sobě blíž. Oba ovary se totiž velmi podobaly jeden druhému\nTady jsem bral rozběh na jednu ze tří sbírek poezie. Vyšly v omezeném nákladu a dík patří Ivance Paštrnákové a Zuzance Kotíkové, kterým verše učarovaly tak mocně, že umožnily jejich vydání. Děkuju Vám ze srdce.\nZde na tomto místě nebudu z nich citovat, protože třeba se Vám do rukou dostanou a pel překvapení bych setřel. Mou snahou je uvolnit sem jen ty verše, které spolkl čas tím, že reagovaly na aktualitu už neaktuální. Takže výjimka následuje.\nKraslice jsou malé kapky\nčasu v teplé dlani\nmalované na skořápky,\njako tajná psaní.\nTi, kteří je kdysi psali\nk dávno zašlé pomlázce,\nposílají tím vzkaz malý\no štěstí a o lásce.\nInu, dobrá tak ještě jednu výjimku utrousím. Je jiná, poetická malá o poetovi velikém. Nechť tedy právě teď vystoupí z mlh, mnohdy zlevňujících. Jaká vlastně byla historická skutečnost?\nJak to bylo, vědí pouze\nhvězdy které nesdělí\nepopej o velké touze\ntěch lázeňských nedělí.\nMoje máti Amálie\nmladá sotva patnáct jar,\npůvabná jak kamélie\nměla mne jak z nebe dar.\nZnala toho básníka,\nvědouc o něm od mládí.\nTo jméno mi nic neříká,\nkdyž mě k němu uvádí.\nSedmnáct mi tehdy bylo,\n(jak čas rychle utíká),\nkdyž poznala jsem jeho dílo.\nJméno mé je Ulrika.\nPlavé vlasy, modré oči,\nv obličeji jemný tah.\nKdyž svůj pohled ke mně stočí,\nprozradí ho ke mně vztah.\nSedmdesát dvě léta stár,\nmodré by mi z nebe snes.\nNádherný jsme byli pár -\non nepřekročil nikdy mez.\nMá francouzská výchova\na vybraná etiketa\nlázeňská ta jeho léta.\nPo celý můj dlouhý věk\nmě provázela jeho slova.\nNebesům patří můj vděk,\ndík, který se těžko schová.\nSuďte mne a nebo jeho,\nobviňte nás z toho citu\nmoudrého i bezhlavého\nza číš plně nedopitu.\nPřed posledním nočním snem\njeho listy, skvostná díla,\nna stříbrném tácku jsem\nv popel ohněm proměnila.\nVe třech zmíněných sbírkách jsou verše na různý nápěv, rozličný témbr. Jsou v nich i tři pohádky, uvedené na pravou míru podle dávných svazků, dříve než někdejšímu zemdlenému kronikáři cenné písemnosti vyklouzly na dubovou podlahu, když pohasl mu v očích jas. Uvedu sem jen jednu ze tří pohádek. To není lakota, to je rafinovaný tah autorův. Přesto jsou na této webové stránce dostupné všechny tři.\nZ divokých lesů repotáž nesu:\nTeď už dávno chlapec není\ndůchodový má už věk.\nPere, žehlí do umdlení\nstarý Smolek Pacholek.\nCo se vlastně tehdy stalo\nv pohádkových tehdy dnech\nje zapsáno natrvalo\nv historických análech.\nJelen, známý paroháč,\nrozešel se se svou laní\n- neptej se, co byla zač,\npsát o ní mi slušnost brání.\nA tak jelen ubohý\nsám se chodil popásat.\nSvěšené měl parohy,\nnic nemohlo ho rozjásat.\nJezinky ho zastavily,\nmrkaly zpod dlouhých řas:\n„Jelene, máš dlouhou chvíli,\nnechtěl bys popásat nás?\nNechej plavat všechny laně,\nzaměstnej si radši nás.“\nJelen chvíli hleděl na ně,\nvzal to jako hloupý špás.\n„Za mými pak budou zády\ntlapkami si ukazovat -\nVidíte, ty jeho spády?\nNebudu kam mít se schovat!“\n„Kašli na to, o čem ptáci\nštěbetají z lesíka.\nKvůli dobré reputaci\nadoptuj si hošíka.“\n„Já tedy tu práci beru,\nje to místo odpovědné.“\n„Začínáme v lesním šeru\na končíme ráno ve dne.“\nJelen práci rozděloval,\nvšechno šlo jak na drátku\na Smolíček udržoval\nlesní doupě v pořádku.\nJenomže jak ten čas letí\nz jezinek jsou ježibaby.\nDnes létají na koštěti\na nedbají na půvaby.\nJelen se sám zase pase\nsmutnou hlavu k zemi sklání.\nA Pacholek celé chase\npere, vaří bez ustání.\nTak vypadá inspirace. Ta přichází často v noci. Hraje mi do slechů jemně například lidová hudba jihozápadního koutu Japonska, vymykající se tradici Mozartově, právě tak hudbě Pink Floyd, či melodice Hašlerově. Přesto je líbezná a inspirující. Směs pochutin, která nakonec ladí.\nNa okno mi klepou múzy,\nže je venku hrozná zima\na svolaly u mě schůzi,\nneboť mají za ušima.\nMonitor na počítači\nzáří z oken domu.\nHoralku zde Zdenda svačí\ns dobrou kávou k tomu.\nPovažoval jsem je za hotové dílo k jakémusi dosud nejasnému účelu. Mělo to přinést vlastně jen o odlehčení od studia na lékařské zkoušky. To se však okolnostmi zvrtlo v poděkování za ilustrace ke knize Severně od šedesáté páté od Áji Trávníčkové. Ty ke mně dorazily nočním e-mailem, třebaže na druhém břehu Atlantiku už vycházející slunce žehnalo polím štědrou úrodu. Navazuji tedy múzami. Stejně z těch devíti přišouraly jenom čtyři...\npřinesly si rum a 'trávu'\nchtějí, abych veršovaně\npozdravil tě na Moravu.\nKapitoly těch mých knih\njsou květiny v herbáři\na Vám patří každá z nich,\nTalent, tužka, papír bílý\nk tomu trocha odříkání\n- a díky své vlastní píli\nsama sobě plníš přání.\n...tady jsem se rozběhl po obrázcích a měl opravdu radost. Jsou čtyři a velice dobře ilustrují knížku o dravcích ze Severu. A těmi nemyslím teď faunu, nýbrž obraz tváře člověka. Jak děsivé. A propos - který jen to byl básník, myslím skutečný básník, už si jen těžko vybavím. Snad Julius Zeyer. To on napsal, pokud mi verše nekrade pomíjivý čas, na ono téma...\nJe strašný blesk nad suchým chvojím,\njsou hrozné noci vprostřed lesů.\nKdyž dravci křičí já se třesu,\nvšak lidí těch se nejvíc bojím.\nTo byla jen mimoděčná vsuvka, mám za to, že básníka Zeyerova rozměru. Moje poděkování Áje bylo pochopitelně obyčejnější, rovné pouze mé invenci. Áje, která si vedla webovou stránku Alishka, jsem poslal dík po svém tím, že jsem její výtvarné dílo veršem velebil a ověnčil. Myslím, že jsem ve své věži v kalgarském domě tehdy pop íjel víno Portada. A psal, tak jak mne vedla klávesnice, rozšafně.\nPoem pouze pro Alishku\nza ty krásné ilustrace.\nPřipijme na naši knížku\na provolejme: Dobrá práce.\nVšichni příští hrdinové\nřadí se u vašich dveří.\nVzkazují pro knihy nové -\nUspěje ten, kdo si věří\nJe teď na mně, abych psal\nsamá dobrá, čtivá díla,\nbrk v inkoustu smáčel dál\nneb ta role na mně zbyla\nŽasnu opět nad tvou prací,\nhledím na ni zas a znova!\nProto spěchám s gratulací\npřepojuji do Přerova.\nSluníčko má za svítání\nv horách ještě rozestláno.\nPřes rozlohu vodních plání\nZdenda přeje 'Dobré ráno'.\nK jaké zprávě jsem se tehdy veršem vyjádřil, to už nevím. Cítím však, že mě nějak zasáhla. Nabízím tedy odpověď na mlhavou otázku.\nVážu verše o tom kraji\njako stuhu na kytici.\nKdyž zjara třešně dozrávají\ntěžké je to slovy říci.\nRozkvetlou se toulám zemí\nznám ji jako vlastní dlaň\ntu mou zemi, Bože, chraň.\nTady jsem v následujícím dílku zjevně reagoval na svou další úžasnou návštěvu školy v Oseku nad Bečvou. Mám tu školu rád. Je tam hřejivě, žáci jsou príma. Ne proto, že mě štědře zasypávají chválou (...i když, tak teda dobře. Prosím o ještě jeden potlesk. Dobře. A ještě trochu? Vezměte v úvahu, že vám odpadla čeština.) Ale proto, že jsou vtaženi a mají zájem. Otázky jsou přiléhavé a svědčí o tom, že mají široký záběr vědomostí. Nejsou to šplhouni, jsou fajn a mají překvapivý rozhled.\n(přímé živé vysílání mezi mexickým Puerto Vallarta a Osekem na podzim roku 2016. Proto za mnou leží ještě noc.)\nJe to chvíle pouhá, zdá se,\nkdy jsem tu byl naposled.\nV Oseku jsem totiž zase,\ndo lavice jsem si sed.\nPo vzdělání hasím žízeň\na to jistě neuškodí.\nDík Vám proto za tu přízeň,\nvzdělanci na téže lodi\nVy dobře víte, že si Vás opravdu a ze srdce vážím, moje drahé čtenářky a mí milí čtenáři. Není to pouze proto, že ovládáte pikulérnosti a poťouchlosti, kterých je schopen Facebook. Vážím si Vás proto, že si najdete chvíli, nahlédnete a třeba i poslechnete, co pro Vás Zdenda nachystal. Tož, abych zase nějakou knížku napsal a nebo aspoň načetl.\nVám všem, kteří na Facebooku\nmáte k této stránce nit\ns vřelým díkem tisknu ruku\nchci Vás takto pozdravit.\nKdyž nemohu tváří v tvář\nv klidnou noc, když vítr ztich\nsahám na svůj kalamář\na zdravím Vás cestou knih.\nA která z Vás se k následujícím veršům teď přihlásí? Ne, ne, to si pamatuju docela dobře. Jel jsem kalgarským městským vláčkem z centra, kde jsem učil a vracel jsem se domů. Bylo pozdní jaro a venku lilo. Naproti, tak trochu stranou, seděli dva. On mohl být z Irska. Pro ty ohnivě měděné vlasy na ježka, pihy po celém obličeji a snad i tu nesmírně vážnou, až ochranitelskou tvář. To nejspíš proto, že mu na rameni spočívala hlava dlouhovlasé půvabné dívky pravděpodobně odněkud ze vzdáleného tichomoří. Spala. I ona se tvářila vážně a bylo zjevné, že ač mlčeli, hodně si toho říkali. Líbil se mi ten obraz míru a lásky ničím nezkažený.\nV tom ten jinoch sáhl do kapsy a kradmo si vylovil mobil, vyťukával textovou zprávu. Ostražitě dbal, aby dívka neprocitla.\nPrvní něžnou sloku jsem tedy pomyslně přisoudíl dívce a on, v mé mysli, pak na to narazil tu svou druhou. Dopadlo to takto.\n„Z lásky láska pramení\na proto tu s námi je.\nBůh dal nám své znamení,\nprotože nás miluje.“\n„Počínám si hloupě asi,\naspoň vidíš, co jsem zač.\nzahříváš mi počítač.“\nA tady to je báseň, adresně mířená k jubileu ředitelky České školy, Yvey Zaels. Měla kulatiny a tak to vypadá, že je chtěla oslavit verzí tlumenou.\nNechtěla jsi ohňostroje,\nhudbu z šesti klavírů.\nProsté bylo přání Tvoje -\nmít verše psané na míru.\nTady jsou a spolu s nimi\n(to jsme my, ti lyrici)\nproměňuji slova v rýmy\nz nich přání celou kytici\nKdyž se rodí velká díla\nvíme, že to snadné není.\nTy jsi školu založila,\njako v době obrození.\ndobré zprávy každý den,\nať Tvůj elán obětavý.\nje po zásluze odměněn.\nNásleduje dílko, zkomponované v době ukončení prvního pětiletého volebního období prezidenta Miloše Zemana. Schylovalo se tedy opět k volbě prezidenta. Dočteme se o úrodě, jak na ni hleděl básník.\nSituační kuplet o pětiletce\nJeště unci politiky,\nvždy to býval vlhký svah.\nLeštili jim jiní kliky\nti, co měli větší strach.\nRadši šli jsme do Kanady,\nještě sníh byl na lukách.\nZa zády nám kvetly sady\nmy překročili země práh.\nDívám se zpět na pět let,\nkteré odvál věčný čas.\nJe zemský ráj napohled\notčina má, plná krás?\nHledím tam a smutno je mi,\nkdyž vidím, jak s chladnou tváří\nrozprodali celou zemi\nu kormidla hokynáři.\nCo nazve se státní pych,\nodpovídá dané době.\nZde, žel, platí, řekl bych,\nmá, co zvolil Národ sobě\nSnad se chystá pokárání\nza tu Vaši svéhlavost.\nTen, kdo totiž lží se chrání,\nmoci nemá nikdy dost.\nZ Hradu slyším hrubá slova,\nhraje se ze starých not\nkormidlo se stáčí znova\nnepokrytě na Východ.\nLid skleslý je, posmutnělý\nz Kremlu opět vane mráz.\nJe čas zvednout národ celý\ndo urny dát jiný hlas.\n...a dík za tu rešerši,\nten papír prý byl "objeven",\njen doplním ve verši:\n"Vy nejste, pane, gentleman."\nDocela jiný korbílek jsem naplnil.\nPřišlo mi přání napsat text písně pro děti. Opět z Přerovska, ale měla to být jiná škola. Zpěvník vydává každoročně pan PhDr. Jiří Zapletal tlukotem svého vlastního srdce a hledal ty, kteří mohou složit text písně pro děti. Rád jsem vyhověl. Vědomě jsem v textu vylíčil nejprve obraz léta, abych mohl zakončit jarem. Ano, tak daleko zamířil tvůrčí plán. K libretu patří nápěv, ten složila paní Martina Šanderová.\nA je-li řeč o písňové tvorbě, ano, i to je vlastně jakési Zblo. Takže to sem patří.\nDobrá. Ano, složil jsem písničky,... Ne, ne. Jinak. Zkomponoval jsem opusy pro nosný tenor Karlův. Skutečně jsem je i nahrál (ve studiu PRPOUPS První poschodí u psacího stolu). Nezazní tedy tak jak bychom si všichni přáli. Karel Gott nám chybí. Zůstává s námi v písních, které nám připomínají různá období našich životů, kdykoli je slyšíme.\nPrávě ve vzpomínkách tkví kouzlo života. Bez vzpomínek, živených emocemi, bychom byli prázdní a život sám by byl čirým vrtochem.\nSlíbil jsem píseň a tak slovo dodržím. Máme zde píseň Láska a muzika. Právě tato píseň nenesla přímo adresáta. Vlastně tady bylo písniček víc - zkrátka musíte přiletět na můj koncert.\nAbych zůstal u tématu,\nprozradím vám, kde jsem známý,\nvěrohodně jak tam matu\nprodavače s kytarami.\nTvářím se jak Hendrix Jimi\nanebo George Harrison,\nkdyž s nástroji kvalitními\ndržím pevný jasný tón.\nAle já tu "holku" svoji,\nkterou mám půl století,\nvzpomínky, co se k ní pojí,\nnikdy nedám do smetí.\nSoudím podle větrníku,\nv Calgary byl horký den.\nTak na klavír v letním triku\nhraju a jsem spokojen.\nJak se Luna schovala cudně\nZatmění Měsíce bylo úplné, pozorovatelné velmi dobře. Tajuplný astrální jev se poetickým dílem oslavit musí. Filosofové, astronomové, astrologové, astronauti, básníci, zamilovaní mají k němu odvěké pouto. Myslím, že následující veršovaný, řízně rytmicky štěpný kus, jako ťatý sekerou, jsem také umístil ve vhodném čase na stránku Facebooku.\nA nevyšla mi z toho nakonec rumba? I s otočkou? Jo, to se ví, jasně je je to rumba.\nAž se dnes sešeří\nvyjděte ze dveří\npohleďte k Jihu.\nDle plánu tajného\nZemě stín padne\nna Měsíc a jeho\nTo se podařilo. Na Bragg Creeku, stylově staromilské "Wild Westernové" osadě západně od Calgary, stojí na okraji lesa skupinka posedů, určených pro obratné a mimořádně mrštné lovce. Je to konstrukce ze dřeva a teprve asi pět metrů nad zemi se nalézá komfort posedu. Nešťastně se u něj tyčí informace, že na té parcele má stát v budoucnu Domov důchodců. Třeba to ale je myšleno vážně a skutečně jsou to stavební prvky příštího Domova důchodců.\nFotografii nemám, třeba ji časem doplním. To bych opravdu chtěl a měl. Zato jsem k případu složil lyricko-epické dílo.\nStařenky a stařečkové\nteď budete v kondici:\nvidím, máte sídlo nové\njedno mezi tisíci.\nRozběh, sallto, švih a hmit\n- nahoře jste jako nic!\nPak vás svezou opravit\ndo několika nemocnic.\nPosed stojí v konstrukcích\nv stínu listu javoru\nOd pondělí padá sníh.\nzima zvedá závoru.\nVtáhnu dědky do brigády,\npostavím se k tomu čelem.\nAť si máknou, když jsou tady.\nSebe zvolím ředitelem.\nFoto - Nalezenec.\nTo je ta hledaná fotografie. Jenom nevím, kde budu mít tu ředitelnu.\nDostal jsem předtištěné blahopřání k narozeninám. Nebyly na něm zobrazeny květiny, ani sklenka nebo jakýkoli vznešený text, jak to bývá. Na čelní stránce byla umístěna fotografie pouličního požárního hydrantu. A vevnitř bylo vlastní rukou kaligraficky vyvedeno vlastní vlídné a vtipné přání. Odepsat jsem musel, to je přirozené. Ovšem odpověď mě samotného leká.\nDěkuji za symboliku\nukrytou do armatury,\npřijal jsem ji v okamžiku\nje to pro mne pokyn shůry.\nPodle ní teď budu žít,\notázkou se trápím jen –\nzda kohout svůj mám otevřít,\nči má zůstat zatažen.\nBylo to horké a nepochopitelné, Nice, Berlín, Paříž, Jolo, Nairobi, Barcelona,... a mnohem, mnohem víc. Zabít lidi? Takové životy máme žít? My a naše děti se máme strachovat vyjít z vlastních domů?\nNenávist je střelný prach,\nrakovina v lidské duši,\nkoroze na miskách vah\na zlo čiré bez retuší.\nKout pro múzy odbjeven\nRýmování následující je spíše drze vrzající torzo rezavící. Vypovídá o fázi hledání, usazování, zařezávání rýmu. Mám pocit, že jsem pak neurčité škubánky někam pleskl. Nevím, mohlo chybět víno, ta karmínová Portada. Ta zavinila, že dvě roční období vsákla a zaťala se do sebe a to neodpovídá skutečnosti. Myslím, že právě tato vsákavost – pohozená zatím na pracovním ponku v podobě vzájemně nesouvisejících slok - mi byla hrubou inspirační tvorbou a impulsem pro dvanácti slokový epos o každém měsíci zvlášť. Ten je celý v jedné ze tří sbírek. Provizorium ponechám bezostyšně na onom ponku v poloze inspirační, ačkoliv jsem se mohl alespoň o částečnou ostyšnost pokusit. Takový je chaos po hrubém smirkování skelným papírem sto padesátkou a ještě před dohlazením jemnějším smirkovým papírem čtyřstovkou. Je to paleta malířova, přistižena s mokrými barvami ve lněném oleji.\nJsou to rozhozené pracovní nástroje připravené k dalšímu opracování a logickému zařazení tematickému. Pak "potruhlářsku" zbývá zahladit svlaky, zde v podobě rytmu ve verši, nechat uležet a případně se vrátit a třeba zahodit. Pak si jen zbývá namáhat hlavu - kam jsem to jenom prsknul?\nNalézám v té hře s jazykem zalíbení, těší mě to.Tak proto.\nNáhodný volný rozhoz rýmů v podobě hrubého štěrku.\nJenomže k nim chybí kontext\nPotrhané pouhé trsy,\njako jezdec bez koně.\nJako busta bez poprsí,\nprázdný vlak na peróně\nVzdávám hold krásnému jaru,\nvečerní mám pohodu,\npíseň jarní na kytaru\nposílám teď přes vodu.\nVzduch je ostrý jako líh\nna okna už kreslí mráz.\nV závějích uléhá sníh,\nvenku mrzne, teplo v nás.\nOhýnek a tiché struny\nkytary, když sáhnu pro ni\nk tomu hvězdy a svit luny,\nnavrch ještě buřty voní.\nNěkde šumí burčák v září\njinde kvetou kaktusy.\nTo se tady nepodaří,\nnejde ven, kdo nemusí.\nPivo vzpruží zažívání,\nbuřtu v břiše lépe je.\nNeruší nám v noci spaní,\nkdyž se pivem zaleje.\nV množství ledu asi vedu,\nzávěj mám až po bradu.\nS chodítkem dnes nevyjedu,\nkdyž lehne sníh na Kanadu.\nChci se zeptat ještě zdali,\nto mi napiš, jestli už ty\nkytara, když ztichla v dáli\nnepojídáš moje buřty.\nPřišel čas pro teplý pléd,\nkdyž venku padá sníh,\npro citron a v čaji med\na Hankových něco knih.\nZde už den se připozdívá\njá s kytarou na klíně\nu ohýnku, jak to bývá,\npiju ležák povinně.\nUž roztály závěje,\nza zimou už spadla klec.\nZatím mě však zahřeje\nPraděd nebo Myslivec.\npřichází, když spíše spíš.\nSen mi vlezl pod víčka\no buřtech spíš a mít spíž blíž.\nUž uhánim do dálky\nmám jen brejle, jinak nic\na na nohou sandálky.\nProtože je venku hic.\nTak. Mojito je připraveno. A co teď s tím?\nHřát až slunce bude více\nna oves a na žito,\nnaleju si do sklenice\nSangriu či Mojito.\nTak si říkám, je to věda,\nkdyž to tak čtu dokola.\nMoje dílo číst se nedá,\nkdyž nechci být za,...\nV sekci Tvorba na této webové stránce se nízkým letem nad rozvinutou nabídkou objeví Uspávanky.\nA Uspávanka devatenáctá je ta, o níž je zde zmínka. Mimochodem, o spánku jsem stvořil celkem tři rozsáhlé poetické útvary. Spánek, Uspávanka ve verších a Když Slunce spí. Spánek mě fascinuje. Je to jev, který se nerovná prostému ztlumení žárovek. Když jsem pracoval v Ústavu pro péči o matku a dítě v Praze, Podolí, měl jsem možnost zabývat se a zkoumat spánek a spánkový záznam EEG u malých dětí. Fantastické! Velebím ten čas.\nRyze medicínsky vzato jsem velmi cenné kvantum vědomostí získal v nemocnici v Kadani a v ÚPMD. Hovořím o stránce medicínské. Rozdílná bohatství svými obsahy, ale pediatrická a ta novorozenecká praxe, včetně principů výzkumu, zůstávají - dokud dýši – nezapomenutelné, do žuly vytesané a nesmírně štědré. Obě tyto zkušenosti.\nZvolna uvolňuju zámek na vrátkách, hledě do dávno minulých dní, neboť čas uhání rychlostí volného pádu. Snad nikoho nepohorší ty přemety v čase i obsahu. Tedy později v roli řídící postavy zdravotnického zařízení jsem měl možnost vyburcovat potenciál finačního přínosu a zůstat etický. Lze to. Vtipné myšlenky jsem uváděl do života svobodně. Ty přinášely zisk celkově 1,2% nad prostý, šablonovitě kopírovaný systém z časů zaniklých. Je to škoda, opravdu mrzuté, že jsme zlostným a pyšným úředním šimlem byli reglemetováni do nemožnosti dále existovat. Je na místě aspoň takto poděkovat nejen těsnému týmu ve vedení, ale můj dík patří všem, kteří porozuměli koncepci a podporovali, jak jen to šlo.\nOdpoutal jsem se teď na chvíli od tématu Spánek. Tedy zde je úvodní varování.\nDnes namíchám něco k spánku,\njen zajeďte pod deku.\nMalou zvláštní uspávanku\nv rýmovaném převleku.\n(Uspávanka devatenáctá, k nalezení v sekci Tvorba.)\nA tady se mě milá Radka Jakubíčková, víc než jen výborná učitelka v Oseku nad Bečvou, otázala, zda nemám jít s epigramy ven. Polichocen, zapýřil jsem se ruměncem a plaše odmítl. Dnes ale ony "epigramy" zmizely, protože ty jsem je ťukal rovnou do Twitteru, stejně jako se nakládá zednickou lžící malta na cihlu. A Twitter jsem už nedokázal ovládat pro časový nápor a pro překotný život přikrmovat a hlídat. Nějaké snad přece jen utkvěly, tak je mohu prsty z prsti vyprostit.\nEpigramy z Kocourkova\nmohou vyjít. Leda, že\nbyl by týž muž zvolen znova.\nTen je všechny zakáže.\nTady se přiznám k choulostivé záležitosti. Musím. Velí mi tak mužská čest a poctivost autorova, tresť, uvolněné slovo přiznání. Tedy být opět osobní? Sluší se to vůbec?\nTak. Ven s tím. O co tady šlo???\nKdyž se narodilo miminko, tak novorozenecký lékař, třeba zrovna já, je převzal přímo do svých měkkých dlaní v rukavicích, chráněných sterilní teplou plenou. Po zběžném přehlédnutí ještě zhodnotil přestřižený a zajištěný pupečník a pak si miminko odnesl do zvláštní prosklené místnosti, připomínající nejspíš veliké akvarium. Ano, ano, to je myslím přesné. Uložil miminko na speciální vyhřívané lůžko, 'BabyTherm'.\nA teprve odtud se odvíjí moje přiznání.\nPo pečlivém a podrobném vyšetření, ošetření či případném významném zásahu, jsem začal tiše promlouvat. Třeba něco takového v případě děvčátka:\n"Já ti přeju, abys prožívala šťastný a dlouhý život, plný radosti a krásných bezpečných zážitků. Abys měla milující rodiče, pevné domácí zázemí. Abys žila v zemi bezpečné v míru a lásce. Abys byla především zdravá a nemusela na zdraví vůbec myslet. Přeju ti, abys mohla vykonávat a skutečně vykonávala práci, která tě bude těšit, které budeš plně rozumět a zajistí tě spolehlivě. Přeju ti, abys žila v dostatku, abys mohla plně a svobodně uspokojovat své potřeby, ale aby tě peníze nezkazily. Přeju ti, abys byla obklopena dobrými lidmi a pokud bys měla narazit na někoho, kdo na tebe šije nějakou neplechu, abys to včas rozpoznala,..."\n"Zdeňku, co si to tam pořád mumláš?"\n"Jo, jo. Já už jdu. Ještě vteřinu. Abys v životě potkala toho pravého člověka, který tě bude milovat, který tě bude mít upřímně rád a abys ty milovala jeho. Člověka, který ti bude oporou po celý váš dlouhý společný život. Přeju ti ještě, aby okolo tebe bylo vždycky, hezky a příjemně, protože budeš vyzařovat hřejivé teplo, aby tě lidi měli rádi."\nPak už jsem předal novorozenecké sestře a miminko putovalo na oddělení.\nVěc má ovšem své pokračování:\nMou první pracovní příležitostí v Kanadě byla práce v panelárně. Šlo o sendvičové panely. Mezi dvě desky (dřevotříska, sádrokarton, hliníková deska, překližka,...) sevřené do duralového rámu po obvodu kolem dokola, se pod tlakem nastříkala dvousložková epoxydová chemikálie, ta se v panelu rozvinula v hustou pěnu a zatuhla. Po vychladnutí a uvolnění rámu tak vznikl solidní panel.\nnež jsem rám sesadil pro další panel, rychle jsem na vnitřní stranu jedné z desek napsal nějaké sympatické a láskyplné přání pro lidi, kteří v domě s použitím toho panelu budou bydlet. Třeba jenom srdce. To oni nemohli předvídat, jak významný panel bude instalován třeba vlevo od okna v horním poschodí. Celé přání bylo uvnitř a navíc česky. Ale věřím, že platilo.\nUž jsem myslel, že ten následující můj komentář nadobro pohltil Vesmír Internetu. Ale kdepak! Je zde\nAno, ano, tady to máme. To tehdy přijel zájezd z Moravy za panem prezidentem Zemanem. Proč se nepozdravit s voliči? Měli právo vstoupit do majestátu sídla prezidenta země na Pražském hradě kamkoli. Tedy moje zachmuření nepadá na příchozí Moraváky. To míří k hlavě státu. Vždyť já sám se hrdě hlásím ke svému moravsko-slováckému původu. Ta zpěvnost, srdečnost, víno, děvčice (tož ale na nejaké frajárky, to sem býl eště malučký šohaj. Tož, leda tak na velikonoční mrskut sem sa hodíl).\nKaždý přijel zdráv a vesel,\nboty ještě od hlíny.\nZamávali z drahých z křesel,\nna členy své rodiny.\nK bůčku se zde pivo pije,\ncelé dlouhé hodiny.\nVlije se do intarzie\nnež prodají se do Číny.\nPozvání do Ottawy\nJen drobný alegorický doplněk k uvítací básničce pro prvňáky. Ta sama je dětem přístupná a povzbuzující. Nalezla své místo v jedné z oné volné poetické trilogie. Tu poslední přišitou sloku už přivedla k původním veršům moje rozpustilost.\nŽel, jak to bývá, trapnost byla na dosah.\nSvé knížky jsem měl tu čest představit na Velvyslanectví České republiky v Ottawě. Pan velvyslanec Pavel Hrnčíř má rád kulturu, sám píše knížky, nesmírně príma člověk, ten byl rozhodně na svém místě, České republice zvýšil prestiž jednoznačně. Jenomže nějaký zlovolný škýz mně našeptal, abych se v tomto detašovaném stánku Ministerstva věcí zahraničních a tedy nepřímo vlády, slokou pochlubil. Učinil jsem to.\nNavzdory tomu naše vzájemné kamarádství s panem velvyslancem to přežilo ve zdraví.\nDobrá, je na místě uvést verzi líbeznou, šumnou a luznou. Tu, která byla určena dětem. A pak doplněk ministerský\nUž je září v kalendáři,\nvítr foukl do prázdnin.\nČtu si o nich v slabikáři,\ns ústy ještě od malin.\nPotom podle početnice\npřepočítám rohy krávě\nještě, že jich nemá více,\nty dva právě sečtu hravě.\nPoprvé jdu do lavice –\njsou krásné všechny začátky.\nPísmenka jak stavebnice\nbudu skládat na řádky.\nJeště dnes do oběda\npřepočítám v okamžiku\nvlasy Děda Vševěda\na pak sedm trpaslíků.\nA z těch písmen celá slova,\nze slov věty a z nich list,\nz listů knížka pohádková,\nve které si mohu číst.\nPrvní třída to je brána\nškoláků do světa knih.\nNemůžu se dočkat rána\naž se stanu jedním z nich.\nPrvňákům - repetentům\nJeden prst v nose a druhý v uchu\ntlp,lplp=u a tam pšoukne si, točí se zády,\nprvňáček stále hraje si v duchu.\nchová se právě tak, jako člen vlády.\nZ vedra do zimy. To vypadá na rychlou odpověď vypovídající o radosti a současně o nedostatku času. Beru do ruky část už přeloženého rukopisu North of Sixty.Five. To vypadá už vážně. Jedeme, jedeme, hurá a hop do toho! Šup, šup Zdendo! Vypadá to, že se schyluje k práci, jedná se o smlouvách. Na místě je tedy vytvořit a pak přeložit scénář podle knihy Severně od šedesáté páté do angličtiny. Příběh dvou přátel, které dokáže rozdělit a roztříštit na střepinky touha po penězích.\nVěřím pevně, že to: "Snad", Příprava na přejezd zamrzlé řeky Mackenzie\nvyústí do: "Jde se točit!"\nProto budu překládat\npříběh přátel lačných koryt.\nJedu zase jako stroj,\npadají mi pouze víčka.\nKaždý den je vlastně boj\nzačíná už odmalička.\nPracuji na scénáři\nMackenzie, -39ºC ze severské krajiny\nať se práce podaří\npřekládám ho z češtiny.\nDnes se tady ochladilo,\npod čtyřicet přišlo vhod.\nSoustředím se na své dilo,\npíšu v teple jako z not.\nDneska budu v jednom kole, Orientace uprostřed Mackenzie\nbudu opět překládat\nscénář, co je na mém stole,\ndříve, než ho pustím z vrat\nZa hrob ti dva s sebou vzali,\nkdo dal písek do soukolí.\nTo však nijak nezakalí\ndojem z jejich krásných rolí.\nÚřední kontrola tloušťky ledu, směru a zpevňování\nPusto, prázdno, všude klid,\njen v kabině ambulance Uvítací výbor na severní břehu Mackenzie, Fort Simpson\nnedokážou spolu být\ndva chlapi, co pálí šance.\nTrojskok v čase.\nVyjádřil jsem se k aktivitám dívky Grety. Vytýčená meta je to jistě vítaná a ambiciózní – vyléčit planetu. Nevysmívám se. Tu vznešenou metu si však dívenka Greta Thurnberg nestanovila, jsouc o tom byť přesvědčena. Konference odborníků na mezinárodní úrovni se scházejí, stanoví konkrétní cíle, nástroje k nim a především mají technické a další potřebné prostředky k realizaci, včetně politické moci. Oni tak docela nespí a nečekají, až procitne Greta. Svět je totiž nejednotný a proto ochrana planety klopýtá. Dobře míněné, tak trochu „naočkované“ hurá-činy spíše svět rozdělují a cestu k nápravě tak vlastně brzdí.\nO planetě žije sen\na snad mu i věří.\nJejí svět je promísen\njak bahno a peří.\nOstrá jako čepel dýky,\ns nikým nemá slitování.\nobrací se na státníky\npřipravte se, dámy, páni.\nCelý svět se jinak točí\nmiliard už je nás šest\nnikdo dnes už nevykročí\nk plachtám lodí z dávných cest.\nVrátit se k veslicím je špatné řešení,\ntakto žít se dnes nedá.\nNečekám, že s něčím přijdou ti Zelení\nslovo ať dostane věda.\nPaměť selhává tam, kde by neměla. Rekonstruovat ji mohou poznámky, pokud by existovaly. Žel. Už jen dohady pomohou. V diskusi někdo uvěřil příslibu hojnosti. Snad ne ani v diskusi, nýbrž v hlavní zprávě a utkvělo mi jen, že to byla vtipná glosa ze strany nějakého čtenáře. Já už jsem pouze na ni odpovídal.\nMně kartářka řekla zase,\nže než pro mne přijde smrt,\nbudu žít jak v žitě prase\na že žiju, tak mám prd.\nVěštbu splní plamen svíce,\n- jak na řádné zabíjačce,\njíst se budou jitrnice\na pít režná k prdelačce.\nA tady? Pamatuji, ovšem! Studenti medicíny dnes nemají v čem zkoumat anatomii na živo, pardon, přímo v těle. Topografické vztahy mezi orgány, jejich velikosti, tvary,patologické málezy. Roztoky formaldehydu chránily dost dlouho těla padlých ve válce. Až do našich, tehdejších třiceti let po válce. Svědčí to však o strašlivé tragice válek. „Mortui vivos docent“ praví klasik. Ano, obecně platí stále, že mrtví učí živé.\nMy jsme ještě těla měli,\nlepší jsou, než tisíc slov.\nZpaměti pak Atlas celý\numěl celý Albertov.\nMiminko pod našima rukama samozřejmě je a bude zcela v pořádku.\nChudák holka! Má zkažený celý život. Kdo si ji teď takto zneuctěnou vezme?\nDcerka Cindy Crawford dobře ví, jak získat zájem tisku. Dozajista nacvičovala doma, jak obratně nabídnout objektivům bradavku. Povyk se pak šíří, dcerka se může bránit, že neví, jak se to stalo, jsouc v zásadě spokojena.\nHezká je po mámě Cindy,\nto každý hned vidí.\nDnes však více nežli jindy,\ndoufám, že se stydí.\nOblékla se hala bala,\naž nemohu uvěřit!!\nDnes bradavku ukázala\nzítra to může být řit!\nPoctivý nálezce nalezl smotaný zlatý drát v lese někde pod stromem. Vytěžil ho a šel čestně odevzdat. Diskutující národ se tu a tam divil a tázal se: „Co kdybych tak já...?“\nZprávu o tom případu jsem snadno našel.\nNa Náchodsku objevil muž venčící psa zlaté dráty z mladší doby kamenné. Nález je co do množství a zachovalosti ojedinělý. Archeologové poklad představí veřejnosti jen v sobotu 19. října 2019 v rámci Mezinárodních dnů archeologie.\nChtěl bych vědět kolik lidí\nzde na této diskusi\npod smrkem, když zlato vidí\nnechat si je pokusí.\nJejí královská Výsost vévodkyně ze Sussexu Rachel Meghan Markle, ukázala půvabným pěstěným prstem na nemovitost, po které zatoužila. A já ťal a do rýmu přijal hned dva možné kupce najednou.\nMeghan, to je láce skvělá,\nhned v katastru ji zapiš.\nUž si na ni zálusk dělá\ndoktor Rath i Babiš.\nTady jsem odpovědět musel. Pokud si vybavuji správně, nějaká paní v letech si postěžovala, že byla v mládí tak svůdná, neodolatelná a dech beroucí, že nějaký lstivý fotograf zneužil její krásu a nafotografoval ji pro jakýsi – jistěže obskurní – list. Celá ta léta byla hluboce otřesena takovým zločinem, trpí tím, že narazila na tak chlípného fotografa. Ach, ti muži! Stěžovat si a soudit toho starce může, do šatlavy s ním, vyhledat ten černobílý negativ šestkrát šest centimetrů a obřadně spálit a především vycpat peněženku platným materiálem.\nUž vím, co se tehdy stalo:\nZa mé půlky, prsa, klín\nžádala jsem tehdy málo.\nToť pravý důvod pro můj splín.\nHerec Jiří Lábus byl vcelku příjemně překvapen, když v nějaké vzdálené zemi – snad asijské – nějaké dítko v něm objevilo Rumburaka. Bezprostřední zážitky, vyprávěné v Ypsilonce v rámci představení Pánská šatna, jsou dokonalé. Nevyfouknu jim ani jeden z těch příběhů. Jděte a nebudete litovat.\nTady dole je na fotografii Rumburak. Jenomže je neviditelný.\nJen na třetím nástupišti\nčekala jsem na svůj vlak.\nVe vteřině ale příští\npřihnal se sem Rumburak.\nPrezident Miloš Zeman dostal do služebního užívání novou parádní Škodu Octavii. Zde je moje rada pro pasažéra.\nna srdce vám kladu,\nať se vám nic nestane\npijte pouze vzadu.\nA já zatím odpálím to\nve voze mých kvalit.\nDo nádrže, je mi líto,\nPřistižen. Při čem? To nevím. A protože nejsem politik, nechávám věc otevřenou.\nCo je pravda a co není\nplatí jen u dítěte.\nPolitik si co chce změní,\nKdo má páteř jako z gumy,\ntomu zákon nevadí.\nV každé době vždycky umí\nnajít správné pozadí.\nImigrantky z třetích zemí mají možnost založit si vlastní podnikatelskou činnost, aby mohly řádně odvádět daně a nebyly závislé na sociálním systému země. Nešlo zde o Českou republiku, to je jistě dobře. Výklad této pomoci chytil v pojetí imigrantek zvláštní vývrtku. Zvolenou živnost, jak se zdá, ovládly brzy. Ba co víc, nemusely ani využívat systému škol a vzdělávání.\nVyužij dnes nabídky\nv Akci jak se patří!\nnásledně si na vřídky\nhojivou mast natři.\nTehdy Miloslav Ransdorf asi opravdu naletěl. Měl ve švýcarské bance, pokud případ nekomolím, vyzvednout peníze za nějaký dlouhodobý krytý certifikát. Ve švýcarské bance ho ale podrobili výslechu a rozmetali jeho právo na provedení oné transakce. Stal se pak terčem ostrakizování a byl nelítostně ostouzen. Přes všechnu nelásku k obecnému principu totality, uznávám jeho kredibilitu za to, že se v době potápění své lodi nezřekl. Svou rudou legitimaci neodhodil, zůstal jí věrný. Možná ten bankovní případ nebyl čistým tahem. Asi to urychlilo i jeho odchod k předkům. Zde uvedenou eršovánku jsem psal v době, kdy stál na veřejném pranýři, vystaven odplivnutí. Asi nespravedlivé. Pokud se skutečně stal předmětem špinavé pasti, pak se mu omlouvám za své pichlavé, zraňující a jízlivé vidění. Politika, peníze, skandalizování,... rekvizity z jednoho pytle.\nTeď mi změní saka střih,\njak je krutý tento svět.\nJeště ale mohl bych\nna jiné vězně donášet.\nObrovskou, svěží zelení pokrytou plochu, kdesi v blízkosti bílého písku pláže, dům velenákladný zakoupil si bohatýr z širé stepi. Vidíte ve své imaginaci také tu hluboce vyleštěnou luxusní Čajku a za ní livrejovaný lokaj s bílými rukavicemi nalévá čaj z mosazného samovaru?\nChtěl jsem ho trochu podráždit svým veršem. To jen, aby si nemyslel, třebaže vím, že to nikdy nebude číst. I kdybych ty verše vložil do jeho schránky s malou kamerou.\nUž mám zase souseda\nje to slušná partie.\nRáno spí do oběda,\npak se mnou se napije.\nPři golfu má pružný švih\nv tenise tak silný není,\nJá masérku, jak jsem zpych,\nlepší mám a to se cení.\nVyoperovali mi toho spoustu. Kdo by tušil, že člověk má v sobě takových hadic, šroubků a udělátek, které vlastně dělají nadváhu? Ahá, takže tím to je! A neřeknou a neřeknou.\nDobrý rozmar, odhodlání a optimismus ale zanechali na svých místech. Znamenitá práce.\nKoulím se ze strany na stranu,\ntlačí mě obruče v zádech.\nNevím, jak vstanu či nevstanu,\nchce to vzít výdech a nádech.\nNohy brní jako v pračce,\nkdyž probíjí proud.\nS hrazdičkou by to šlo hladce,\nmohl bych se hnout.\nMohlo by to být z připnutí státního vyznamenání Robertu Sedláčkovi na mikinu? Možná. Ale kdo ví? Zprávy mizí v nedohlednu pomíjivého času, jsouce vytěsňovány jinými.\nHraju si na levičáka,\nzdrblého a ve stínu.\nJá mám doma skvělá saka, Copak si to tam, vy dva, šeptáte?\nteď chci ale mikinu.\nChudého má každý rád,\nco spí někde na dvoře.\nPřijímá ho bez výhrad,\nsám se cítí nahoře.\nV obleku a nebo v triku,\nvšechno přijde vhod.\nZa vším hledej politiku,\nať strana získá bod.\nKaždý hledí na mikinu,\nto je moje taktika,\noklepu z ní trochu hlínu\n- a metál mám od tatíka\niDnes si vzala na mušku nějaký případ plošného zneužívání nějaké služby. Ostrý vichr dující z vysoko položených pastvin, mi dal porozumět, v čem spočívá skutečný rozdíl. Až z míst, kde pasou se svobodn volní koně a carribou.\nJe něco, co je neduhem tradičním. Vadí, ano, to je totiž právě ten dělicí prvek, nebyla to, již zbouraná zeď. Vložil jsem takovou krátkou úvahu. Úvažičku. Úvažulinku. Ale i tu jsem smazal. Ty veršíky jsem přesto ale ponechal.\nUž je známý všude\npravý český demokrat -\nrelikt knížky rudé.\nNa fotografii byla zachycena nějaká bouda, vechtrovna, či kolomazí páchnoucí nuzná chatrč sloužící jako zhroucená pracovní chýše pro železniční účely. Popis v článku však zmiňoval, že jde o útočiště Václava Klause. Je velmi dobře, že šprýmovat se může na jakékoli téma.\nSem se budou sjíždět vlaky,\nkde v ústraní skromně žiji,\nzde slavit chci s vámi taky\ntři roky po amnestii.\nJistěže jsem proti násilí páchanému člověkem na člověku. Ale právě tak stojím proti nespravedlnostem páchaných z pohnutek plytkých. Bylo už zaznamenáno a v tisku zveřejněno, že muži se obávají zaměstnávat ženy pro možná, zcela lichá nařčení, když jakákoli obrana je předem odsouzena k marnosti. Stačí jen ukázat prstem a něčí život se hroutí. Muži mají strach cestovat výtahem pouze s jedinou spolucestující. Nežertují, v hovoru odpovídají strnule, střídmě, krátce, nepochválí, nevytknou, mají nerv z těla vytažen tam, kde mlčení se stalo nepřirozenou jistotou. Škoda.\nHnutí se z té akce MeToo,\nsoudě podle vlčích snah,\nproměnilo v 'aukci mýtů'\nz žen muži dnes mají strach.\nNenoste už ženám růže,\njiný je svět těchto dní.\nNež se všechny změní v muže,\nchyťte si tu poslední.\nLapil jsem dnes na jabloni\nSvou výplatu pošlu po ní\nbude to tam za pár dní.\nKdo rozdávat začne rány\na překročí jistý bod,\nstřílí už do vlastní brány,\ndobrá lekce pro život.\nAmíci vstoupili do jednání barbarů, takže ani neklepali. Vymetli přesným zásahem z veliké výšky rokování nejvyšších pohlavárů Islámského státu. Pšouklo to, zasmrdělo a rovnou čtyřicet se jich vypařilo na místě. To je na frťana nebo na pár veršíků. Zde jsou.\nTa schůze už, jak se zdálo,\nbyla trochu rozvleklá.\nTak ji spláchli natrvalo\nbez muziky do pekla.\nSchůzující už jsou v kaši,\ndík za skvělou střelnici.\nNikoho už nevystraší\notiskem po střevíci.\nVe zprávě stálo, že Ukrajinec si stloukl nějaký paralet, zpoza zatáčky ještě na úrodné Ukrajině vzal rozběh, vznesl se, aby dosedl na Slovensku. Taková byla jeho touha i odvaha. Jak vysoko se vznesl, to jsem se nedočetl. Přežil však a o to přece usiloval, takže body získává\nVidím pytel na obloze\nv rachotu a kouři.\nVe vzdušném svém letí voze\njako hromy v bouři\nPevně drží se svých pák.\nAž budu mít vous a knír\nbudu létat taky tak.\nUž vousy mám jak ruský pop,\ntak už sedím ve větroni.\nmodré nebe je můj strop,\nkde se mraky s mraky honí.\nLucii Vondráčkovou vždycky rád vidím ve filmu. Myslím, že na poli hereckém obstojí velmi dobře a přeju jí hodně zdaru. Je-li ovšem řeč o zpěvu, citlivě ponechávám téma stranou. Jinak. Rozpad jejího rodinného vztahu s Tomášem Plekancem sledoval list iDnes dveřní špehýrkou nadměrně, v mých očích se vloupával do jejich soukromí.\nNa ramínko fouká vánek,\npůvabná jak poupátko.\nLucie mi ruší spánek,\npromiňte, jen nakrátko\nDobře, dobře, ano, to bychom tedy měli už probraný onen nešťasně zhroucený vztah, ale teď povedeme vážnou řeč. Výstava vozů, tedy autosalon. Naleštěné, silné, do detailu připravené, jako svébytná větev umění. Jsem totiž kluk a nikdy jsem jím nepřestal být, což mi znamenitě vyhovuje. Tradiční malá rýmovačka nechybí. Ale vysvětlení je třeba doplnit. Zde vyobrazené stroje nejsou součástí autosalonu, k němuž se kdysi vztahovala moje rýmovačka.\nUličkami Banffu projížděly tyto aristokracké stroje. Tak jsem je polapil objektivem telefonu. Jen potěšit oko.\nTento otevřený nádherně červený stroj si nalezl své ležení před hotelem v Kelowně\nTento důstojný a nadgenerační pán silnic spolehlivě najezdil na kanadských a patrně i jiných silnicích velkou porci kilometrů. Když se v úctě jen tak malinko před ním ukloníte, nedá nic najevo. Zná svou aristokratickou noblesu. Ale ví to. Tak Ti přeju, stroji, spoustu dalších kilometrů a především spolehlivých návratů.\nTen bělostný vůz níže, by vlastně zasloužil mnohem víc, než jen pouhou slovní črtu. Stojí připravený, má svou sílu zatím pod kontrolou dlouhé kapoty. Ten motor tam skutečně je. Proč zaslouží více slov?\nInu, vytvořil a sestavil ve své garáži Petr, přesněji můj švagr. Fantastické dílo, které nijak nezlevní přiznání, že Petr je vyučený automechanik. Za Atlantik vyrazil hned po invazi okupačních vojsk. Svůj sen si ale plní až dnes. Pro všechno to stroj už úspěšně vyjel na silnici, rozbalil svou utajenou sílu a chtěl by ještě víc a víc. Petr dolaďuje drobnosti, aby všechno sedělo a fungovalo měkce a tak jak má,\nStroje už se do řad staví,\nmnohé jsou tu prve,\nkoně dupou do nápravy\n- skupina mé krve.\nChtěl bych slovem vázaným\njejich něhu oslavit.\nChybí mi však vhodný rým,\nponechám jim jejich klid.\nKulisa doby. To není výtka, je to jistě dobré rozhlédnout se i v oblastech, kde lidé žijí jinak. Myslím však, že mi chybí pár slok věnovaných současné uniformitě, odlité z někdejší rozmanitosti našeho světa. Od drobných suvenýrů až po řetězce „fastfoodů“, všechno se zažehluje do téhož vzoru. A to je škoda\nNebo,... nebo,... že by Normalizace v převleku? A tentokrát zcela dobrovolná?\nDnes už se to všude vidí\nv každém koutě světa.\nKam se hnete, tam jsou lidi\na porodnost vzkvétá.\nTím se ale vytrácí\nsvébytnost těch starých míst\ndav se do nich trmácí,\nkdyž stačí jen si o nich číst\nŽivot jiný, přece týž\njaký v jeho domovině.\nTakže vlastně je tím blíž\nzemi, ač je v cizím klíně.\nMožná je to trochu k vzteku,\njá to beru s humorem.\nPodobně ve Středověku\nutíkal lid před morem.\nTerezu Hlůškovou z Uherského Hradiště ovládl virus vratkého pocitu štěstí. V prostředí drog je nalézt ale nemohla, protože tam svou oběť vtahují za křehkou cukrovou nit bludičky. V tomto případě jsem se však vyslovil k rozhovoru s Michalem Penkem, osudu jinému, přesto podobnému.\nDroga, to je démon totiž,\nkterým kopneš do života.\nToho ďábla v sobě krotíš,\nkdyž čistý chceš začít znova.\nMichal těžko hledá slova\na zdá se být v rozpacích.\nV pádu do tmy touhu chová,\nbýt na slunci, smazat hřích.\nByla to anketní otázka, vzpomenu-li si mlhavě, který název města po sovětském Rusku přežil. Pobavily mě názvy těch měst, že jsem se vyjádřil alespoň k jednomu z nich.\nKdyž jsem vklouzl pod peřinu\nzdálo se mi po algeně,\nže s mužiky v Mičurinu\npil jsem flašku vodky denně.\nTa horlivá družba už tady jednou byla. Prognostický ústav, byl iniciovaný a funkčně spuštěný J. V. Andropovem z Moskvy v zemích, reglementovaných do pout Varšavské smlouvy. Ten buď odvedl hanebně mizernou práci, nebo naopak práci děsivě perfektní.\nTo za zamyšlení stojí\nPrezident dal do vazu\nránu celé zemi.\nS ruskou trojkou do mrazu\njede s lidmi všemi.\nMěl jsem trochu drzý úmysl obraz Ruské trojky (Alfred Wierusz Kowalski) vylepšit nějakou koláží, ustoupil jsem od toho. Ilustrační obrázky Ruské trojky jsem nalezl v sektoru "možno volně použít" jsou tak skvostná díla, že jsem nemohl a nechtěl do nich zasahovat. Tady ten obraz mě přilákal nejen pro tu mistrovskou paletu, ale i pro tu šarvátku mezi vlkem a druhým náručním koněm.\nNicméně trvám na zmínce o Prognostickém ústavu.\nVěřím, možná komicky, naivně a pošetile, že právě zaměřování se na ty červené kroužky někde na cestě vpředu, je to, co člověka k nim donese. Něco pěkného a dobrého. Nejsou to tedy varující červené kroužky, to ne. Pomyslně si je označuji proto, abych je nepřehlédl. Snad jde o styl života.\nSlunce ještě pod obzorem,\nodevzdává teplo mořím.\nJá s ním tichým rozhovorem\ncítím, jak v tom teple hořím.\nNa Čtrnácté ulici,\nkterá padá svahem k Jihu\nvidím provoz sílící\na já chci psát další knihu.\nVyhoupne se na oblohu,\nkterá začne růžovět.\nUvažuji teď o Bohu\na jak krásný je náš Svět.\nVím to, že mi slábne hlas,\nje čas zisků, je čas ztrát.\nO to Slunce i ten Čas,\nchci a budu bojovat.\nÚtočné, urážející a drzé diskutéry by měl vichr i s "jejyh hrupkamy" uchvátit a vymést od panelu věcných diskutujících. Napsal jsem v odpověď jednomu z nich rýmovačku. Co mi odpověděl, to si nedovedu srovnat dosud.\nTy, co hloupě tady žvaní\nsprostě, drze ty bych hned\nchtěl mít možnost umlčet.\nZpráva zmizela - zaporožec zůstává. Jenomže, slovem Karla Čapka – Nic není tak staré, jako jsou včerejší noviny.\nJe to nový Zaporožec,\nco se jen tak nevidí.\nSto šedesát mimo obec\ncorvetty jen závidí.\nVe dne jede, v noci svítí\nna všechno je připraven.\nJako blesk se kolem řítí\nZaporožec - sen všech žen.\nZdá se, že je celý dutý\na to mi zas nevadí.\nUložím tam zlaté pruty,\nv TUZEXU jsem v pořadí.\nTady jsem si posteskl nad urputným mlčením jednoho nakladatelství. Ani tak, ani tak.\nNakladatel mlčí, zdá se,\n(aniž bych si z něho utáh),\nřekl bych, že v tomto čase,\nnejspíš chytá lelky v lukách.\nVěřme, že se vynoří\nz mlhoviny internetu.\njak se vrací úhoři,\nže napíše aspoň větu.\nNěkomu se něco vtipného podařilo a pobavilo mě. Rád jsem věc ocenil, jen už nevím, co to bylo. Zde je zřejmé, že veršovánkám jsem nedopřál větších ambicí, než je prosté řemeslné dobroušení v pracovní dílně mobilního telefonu. Měl jsem tehdy raději zachovat odrazový můstek v podobě původní zprávy spíš, než svůj pracovní výmětek. Ponechal jsem tak jen bleskový písemný záznam tam, kde vznikl a šel dál.\nSkvělý fór, co bere dech,\nhumor v zemi nevyhas.\nTímto plácám po zádech\ntoho, kdo spustil ten špás.\nHned mi v koutcích cuká smích,\nna první pohled letmý.\nDíky těm z řad dospělých,\nco jsou srdcem dětmi.\nHeleno, paní Heleno, copak to prosím vás děláte? Proč byste nemohla být na jednom plakátě s Vaškem Neckářem? Bývala jste velmi oblíbená, zpíváte krásně, to ano, ale rozbitá přátelství s paní Martou, Vaškem a snad i jinými muzikantskými kolegy, s nimiž jste kdysi sdílela na cestách Golden Kids šatnu, to tříští vaši oblibu na prach. Více než zpěv upoutávají dnes pozornost vaše společné návrhy s Martinem Michalem na různé soudní pře.\n(Teď jsem Vás nejmenoval příjmením, ani jsem nevystavil žádnou Vaši fotohgrafii. Ostatně, žádná z Internetu není volně použitelná. Tak to snad můj advokát obhájí. Vezmu si oblek.)\nNa každého hodit bláto\nšířit strach a napětí.\nJestli vám to stojí za to,\nzůstat takto v paměti.\nZažalujte slunce taky,\nkometu, co nemá chvost,\nvodu, duhu, blesk a mraky\nukradly vám důstojnost.\nČeština má tolik barev a podtónů, schopných vyjádřit ta nejjemnější hnutí, dynamiku, ba i samotné ticho. Dokáže, je-li v držení citlivého mluvčího, vytvořit živé obrazy tam, kde mnohý jiný jazyk trpí plochostí. Zmizely přechodníky, rozdrobil se čas předpřítomný a předminulý vyhasl docela. Rozlišující předložky s a z smazala jednotnost v podobě z.\nKomolíme jazyk otců,\nVančurů a Hrubínů,\nsvévolně a bez porotců\nničíme tu hlubinu.\nVedle sebe žili dřív,\nstejně jako noc a den,\npamatuju, co jsem živ,\ntaké muži vedle žen.\nDnes už to tak jasné není,\nnetušíš, co rozkrok chová.\nV zájmu zmatku od příjmení\nodstřihněme proto -ová.\nTato zpráva necha-cha-cha-la rozběhnout mou obeazotvornost až za hory, za lesy a zastavila se až před dveřmi kabiny pilota:\nDopravní letadlo se muselo vrátit zpět na letiště a přistát. Příčinou byla vylitá káva do přístrojové desky před pilotem.\nPotud zpráva. Lapálie, kterou jsem si dovolil znevážit vlastní představou celé epizody.\nZasekl se podpatek\ndo přístrojů pod trenkami.\nTak musíme nazpátek\npro to kafé - pánbůh s námi.\nPřeplatil se? Myslím, že tehdy host v hotelu dostal k proplacení ukrutně vysoký účet. Zaplatil a později analyzoval přehmat. Na něm nesla vinu banka, těžko je však podojit vzdorovité vemínko banky. Vzpěčuje se. Takové puzení jsem měl věc komentovat, až vznikla opět alegorická rýmovačka.\nTo je ilustrační foto, pořízené v restauraci Montana. A zdá ze, že nám chutnalo\nPokud je host velkorysý,\nrád připojí spropitné.\nStejně dnes však jako kdysi,\nkaždý někdy klopýtne.\nPřečetl jsem si zprávu o tom, jak si lidé zaplatili dovolenou, myslím, že to byl Kypr nebo Řecko. Byli velmi zklamaní, protože jim bylo špatně z jídla a celkově organizace selhávala. Postěžovali si mediálně. Tu do diskuse vstoupil jakýsi Kamil a holedbal se, že on by na lacinou dovolenou nikdy nejel a proto mu ani nemůže být špatně. Dokonce se o ty turisty otřel, že mají, co chtěli a zaslouží si bídné podmínky. Když nemají na solidní dovolenou náležitě lesklou, vysmál se jim, praviv: „Dobře jim tak.“\nA tak jsem opět reagoval po svém. Když už jsem ten literát.\nVy jste světec, Kamile,\ndík za vaši svatozář.\nBez vás žil jsem bez cíle,\njak zbloudilý proletář.\nS vámi rád bych někdy žil,\nto musí být pohádka.\nŠetřete však mocných sil,\nnež odvezou vás na jatka\nPřístroje pro Global Positioning System na oběžné dráze okolo Země zaznamenaly, že se vegetace na ruských tradičních polích proměňuje a spolu s tím včely mění své návyky. Rus obvinil Amerikána z diverzního podrazu. Doložil jsem tedy, zrýmoval & zšprýmoval pravděpodobný scénář události.\n“Budete mít méně medu,”\nvolal Donald Putinovi,\n“v tom já ale nepojedu,\nhledím jen na snímek nový.\nNa něm vidím vaše včely\nnad poli a nad lukami,\ns brouky náklad pylu šmelí\nza vodku, jak staří známí.”\nDomnívám se, že letadlo, zmíněné v tehdejší původní zprávě, startovalo odněkud z jihu. Mířilo do Prahy a cestou někde nad oblaky mu vysadil jeden ze dvou motorů, ulehnuv k tichému odpočinku. Nejsem valný počtář, ale myslím, že to je padesát procent všech motorů, které si to letadlo vzalo na cestu vzduchem. Pilot takovou drobnou lapálii nehlásil, stejně jako by rádiem nehlásil přesolenou rýži minulý měsíc v závodní kantýně. Není nad flegmatiky.\nUpadlo mi jedno křídlo\nněkam dolů k břízkám.\nJiným z toho v žilách stydlo,\njá si jenom pískám.\nByla to sportovní verze Trabantu s turbodmychadlem? Nebo snad kupíčko? Což tak nákladní automobil postavený na bázi Trabantu! Ani to ne? Tedy drezína? Jakže? Limousine, dlouhé osmimetrové limo! Jakoukoli verzi stroje: „Bem bere bem bem bem,“ přijímám.\na přichází zlatý hřeb!\nTak. A která velká automobika myslí na vázičku pro (umělou) kytičku. Na mentální uklidnění. Vždyť přístrojů, budíků, ukazatelů, páček, schránek, vidím řadicí páku, startovací klíček "bošák", také stěrače, zrcátko, opravdové hodiny, které ukazují čas! Jak to má člověk vůbec ovládnout? Zejména tehdy, když se Trabant rozjede. Ano, i to se stávalo.\nJeden diskutující, nezkažený ještě drsným jazykem mezi brankami na hřišti zvaném diskusní korida – možná tedy robot z dovozu – ocenil mé verše. Cítil jsem potřebu mu vlídně zdůvodnit své slovní kolorování diskuse. Jen následující první slokou. Pro Vás mám všechny.\nCvičím jen svou starou hlavu,\nnež ji vezme smrt,\nodpolední, když mám kávu.\nJinak v ní mám prd.\nKolo už má někdo jiný\nměl jsem rád ten tichý svist\ndo hor nebo nebo do roviny\ndo neznámých krásných míst.\nLyže, tenis, ping pong taky.\nJeště ale snadno mohu\nkrmit ptáky, pouštět draky,\nhnát je s větrem na oblohu.\nNapsat knížky můžu nové,\nklavír mám a barvy s plátny,\nbanjo krásné bluegassové\na čas je prý neúplatný.\nLoď byla až po borty plná imigrantů. Nějakou dobu dleli v přístavu, když kdosi z nich si postěžoval, že mu není dobře. Na rtech si nesl líbeznou písničku "Na lodi pochodí, kdo na ní marodí..." Byl z lodi vysvobozen, dostal potřebné razítko a tím tak získal nový domov. Od lodi se pak odlepil zástup těch, kterým taky nebylo dobře. Papír, razítko, podpis a hned taková léčba zabrala.\nAle podívejme se, je tady jiný čtenář, kterému se verše nepříčí. Volá po jejich zachování. Tak jsem odpověděl:\nTo byl jen tak úkrok stranou,\nvlastně jsem psal z nemocnice.\nMoje verše nezůstanou,\nmusel bych se snažit více.\nNevyžilé studentky či vyžilé „nestydentky“ žijí zcela jinak, než se žilo za praotce Čecha nebo Praděda vševěda. Jen považte, co jsem se dočetl. Muži jim posílají nemalý peníz, za který si zakoupí bleskový pohled na lůno studentky, jsou dobrovolnými otroky v tom smyslu, že jim dívka poručí, aby za nějakou obscénnost výměnou poslali peníze. Oni to rádi činí. Dívka se tak stává – jak jsem vyrozuměl – otrokářkou a muž otrokem (holič, atomový fyzik, řidič, pekař, ředitel,...)\nze spousty chtíčů,\na muži rádi jsou,\nže vidí ...\n(ale teď mě zrovna jako z udělání žádný rým nenapadá...)\nPůjdu na to líp než jiní:\n"Odepiš mi jestli chceš.\nTy budeš mou otrokyní\nukážu ti za to pleš.\nPotřebuju nové gumy\na pak předstih seřídit.\nNebudou to velké sumy,\nzaplatíš a já mám klid."\nPrezident Spojených států amerických, shledav, že Grónsko patří Dánsku a je strategicky výhodně umístěno, rozhodl se, že si Grónsko koupí. Básník vidí transakci jinak.\n"Ten ostrov je šitý pro mě,"\nřekl jsem si: "tak ho kup"\nSkončíš misi v Bílém domě,\na v Grónsku máš Bílý srub."\nJiný reprezentant státní moci nedá dopustit na své hnízdo. Je tak veliké, že ho nedokáže obejmout, ani když hodně rozpaží. Ještě víc. A ještě jednou. Ne, ne. Nejde to.\nMám zde svoje Hnízdo čapí\ndo něhož svá vejce kladu.\nMě nikdy nikdo nepolapí\nbudu žádat o náhradu!\nPodlehli jste všichni klamu,\nkudy chodím, tudy matu.\nVystudovat chtěl jsem FAMU,\nhrát pak muže v čele státu.\nNevím, o jaká vlastnická práva se autor diskusního příspěvku hlásil v tomto případě. V každém případě jsem bránil Karlovu důstojnost a přitom chtěl zachovat i jeho bravurně nabízený humor, který onomu diskutujícímu patrně chyběl.\nGott patří všem ten i ten,\nto bych řekl za prvé.\nZa druhé Vám přeju jen\nvíc humoru do krve.\nJestli něco závidět,\ntak Mistrovu píli.\nNa koncert můžete hned,\nještě lístky zbyly.\nAno, Karel Gott zemřel. Odpočívá po poctivě odvedené práci. Rozdával lidem radost a to je na výsost nádherná práce. Ponechávám přesto zde příspěvěk k někdejší zprávě, Karel Gott zůstává v nás.\nPodle zprávy na portálu iDnes, nějaký roztržitý staroušek uháněl po dálnici v protisměru a možná velkopansky mával vytřeštěným řidičům. Někde si najel špatně a věc nechal být. Pro policii se stal nepolapitelným jako zločinec Čvančara nebo Arsène Lupin, třebaže řidiči ostatních vozů Policii volali. Až teprve policejní dron dokázal omyl toho starého taškáře za volantem vyřešit.\nDěda sviští po dálnici\nproti sobě peloton.\nnad hlavu mu vyšle dron.\nTak. A tady je poslední. Dostal jsem za toto dílo třináct pozitivních bodů.\nVe vlastním článku iDnes jsem se dočetl, že jistý badatel (?) Chris Myer vymyslel zvláštní cvičení s cílem posílit hrdou mužnost, je-li ji třeba prokázat. Metoda spočívala v nějakém bizarním mnutí stehny, které ten člověk prováděl i v chůzi. Otázkou zůstává, zda jeho genetický fond je natolik cenný, aby o něj tak houževnatě pečoval.\nDůkaz o svém tvrzení podávám zde\nJeště zde mám k doplnění\no výzkumu zprávu:\nChris Myer si při cvičení\núdem rozbil hlavu.\nNavzdory tomu už jsem se nadobro odmlčel, pokud jde o verše. Lépe je odejít ze "Síně slávy" ve fraku, byť za jeden rýmovaný příspěvek, než být vynesen pobitý. (Jéé, to zní dobře. To je z mé hlavy?) Hmm, dobrá, tedy. Tak nasadím ještě jednou, jen tak pro nás tady:\nPokud to mám z vlastní hlavy,\nrád se projdu v černém fraku,\nbudu dál číst z novin zprávy\na budu dbát na kloaku.\nNe, ne, to se nehodí. Jinak.\na toulat se po Monaku.\nTo taky ne... Takže třeba takto:\nVím, že to mám ze své hlavy.\nNež však klesnu v černém fraku,\nklidným spánkem v suché trávy,\nchci Slunce spatřit za soumraku.\nV noci hvězdy, v dešti duhu,\ncítit vůni lesních klád,\nvidět líné řeky stuhu -\no to chci dál bojovat.\nOdtud k vám a zase sem\nzpoza tichých dveří,\nvěřím rád, že slyšet jsem\nslyší mě, kdo věří.\nMožná, že dnes vím už víc\nmožná jsem už dosti stár.\nProto kráčím světlu vstříc,\npoděkovat za ten dar.\n...a zde je tedy písnička.\nAndelka ze Sokolce napsal\nMily pane Hanko, se zajmem sleduji Vasi tvorbu, ktera zachycuje velikou siri nametu nutici ctenare k hlubsim uvaham.\nVelmi se mi libi Vase napadite webove stranky.\nDo dalsi spisovatelske tvorby Vam uprimne preji staly dostatek inspirace.\nZdravim ze Sokolce u Podebrad