Život Briana Sammaela | SASPI.cz - Literární server\n:: Život Briana Sammaela ::\npublikováno: 29.04.2013, 15:21\nChtěla bych se s vámi podělit o mojí prvotní povídku, která měla u známých úspěch, tak doufám, že se bude líbit i vám. Posuďte sami :)\ndnes je 6. 6. 2010 a toto je můj první zápis, takže začnu od začátku. Narodil jsem se 6. 6. 1985 a moje jméno je Brian Sammael. Moje matka Elena Sammael a otec Rush Sammael se seznámili na koncertě. Prý se do sebe zamilovali na první pohled. Kdysi mi ukazovali i fotky a co si matně vzpomínám, matka byla opravdu kus. Měla dlouhé černé vlasy a tak úžasně zářivé zelené oči. Otec jim říkal kočičí. No můžu říct, že se otci v nejmenším nedivím, že se do mámy zamiloval. Podle vyprávění měl táta kdysi i kapelu, jméno si nepamatuju, hrál tam na kytaru. Matka dělala školu, myslím, že dělala práva, která kvůli mně nedodělala.\nJako každý jiný dítě jsem se ptal, jak jsem přišel na svět. Matka řekla, že bude upřímná. Prý jednoho dne, když táta přišel ze zkušebny, opilý jako prase, se pod náporem nadrženosti a alkoholu na mámu vrhnul a nejspíš zapomněl na pár detailů. A tak tedy zplodili mě -malého Briana. Když zjistili, že máma je těhotná, chtěl táta vzít do zaječích, ale rozmyslel si to a radši si mámu vzal. No brzy byla svatba a ještě dřív jsem se narodil já -malá bestie s "krásným" jménem, s 51cm a 3kg. Prý jsem měl roztomilý kukuč a nevinný úsměv po matce a po otci jsem zdědil velký nos a odstáté uši, které stejně později přikryly řídké, černé vlasy, které jsem měl na svůj věk docela dlouhé. Byl jsem celkem zvláštní dítě. Matka vždycky vyprávěla, jak ostatní maminky ošklivě zírali na mojí zamračenou maličkost v černém kočárku. Miloval jsem, když mi táta broukával písničky od různých kapel a já zuřivě máchal paličkami od bicích do pohovky.\nVývoj z malého drobečka utekl docela rychle a já nastoupil do školy. Samozřejmě jsem se zprvu díky svým rodičům lišil. Děvčata měla na sobě šatičky a chlapci cosi prapodivného a já mezi nimi svítil jak černá tečka uprostřed růžové pláně. Měl jsem zrovna nové tričko Iron Maiden. Ani jeden mrňous se se mnou nebavil, hrál jsem si sám v rohu se svými hračkami, které jsem si vzal z domova a nechápal, jak může bavit pohublého Timma hrát si s velkou oranžovou tatrou nebo copatou Alici s panenkou, která je nepřirozeně hubená a má dlouhé blond vlasy. Paní učitelce se nelíbilo, že si nehraju s dětmi a tak zavolala matce. Ta požádala učitelku, aby se starala o své věci a mě nechala být. Jednoho dne John Koulen, velký, podsaditý a vykulený kluk za mnou přišel do mého „hracího koutku“ a skopl moji věž postavenou z trsátek. V tu chvíli jsem měl takový vztek, že jsem mu chtěl ublížit a tak jsem vzal paličku od bicích a začal ho s ní mlátit hlava nehlava, až se mu spustila temně červená tekutina a on s brekem utekl. Do 5 minut u mě byla učitelka a začala na mě příšerně řvát, že se tohle nedělá a abych se Johnovi omluvil, ale já z toho měl radost, že jsem ho potrestal, tudíž jsem se jen potutelně usmíval a dělal psí oči. Pro všechny jsem se stal jistou hrozbou a šance na kamarády se stala naprosto nulová. Představa tří let, které jsem musel trávit s podivíny, co mě nechápou, byla krutá.\nNakonec tři roky utekly jako voda a já měl nastoupit do první třídy. Měl jsem strach, hlavně z toho, že to bude jako ve školce. Chtěl jsem pochopitelně všechny okouzlit, a tak jsem se ohákl a vlasy jsem si svázal do culíku. Když jsem přišel a rozhlédl se po nových spolužácích, normálně se mi ulevilo. Nebylo to jako ve školce, že všichni byli do jednoho ve stejném. Třeba pod velkou starou jabloní stála banda kluků, myslím, že jim mohlo být tak okolo 15 let. Všichni byli celí v černém, na nohou glády, které nosil táta, dlouhé vlasy a v ruce maličký kazeťák, z něhož se linuly nádherné tóny kapely Black Sabbath. Tenkrát jsem si řekl, že do té školy patřím. Samozřejmě nebuďme naivní, nemůže být něco jen tak. Od počátku školy mě začal šikanovat jistý Paul Hots, vysoký, namakaný kulturista s blonďatým ježkem a bodavě modrýma očima. I když se to zdálo, že si kamarády konečně najdu, stejně jsem je nenašel, byl jsem sám celých 9 let a nikdo mi nepomohl. Nebyl jsem bonzák, takže jsem to ani doma ani ve škole neřekl a radši se nechal mlátit. Trvalo to celou věčnost, než jsem školu s docela dobrými známkami opustil. Za odměnu, když byl u nás festival, mě na něj otec vzal. Bylo to něco naprosto úžasného, byl jsem v ráji. Táta mi dokonce dovolil pít pivo a tak jsem se i trochu opil. Přesto to bylo skvělé, když jsem stál úplně vpředu a pozoroval kytarová sóla, jak zpěvák skákal s mikrofonem a zpíval, věděl jsem, že jednou budu taky v kapele. Akorát jsem musel zjistit, co mi půjde a pak jednat. Přišli jsme domů a matka se mě hned vyptávala, jaký byl můj první koncert. Řekl jsem ji úplně všechno i svůj nový sen. Pohladila mě po vlasech a řekla: „Ve všem, tě budu synáčku podporovat.“ Blaženě jsem se na ni usmál a šel si lehnout. Ráno jsem se probudil a hned chtěl zkoušet, co by mi asi tak šlo. Napadlo mě, že by mě táta mohl vzít do jeho staré zkušebny a nechat mě tam objevovat mé já. Souhlasil a tak jsme tedy šli. Nechal mě tam a zašel si na pivo do vedlejší hospody. Hned jsem se chopil kytary a knížky, co byla u toho, a zkusil zahrát. Abych pravdu řekl, vůbec mi to nešlo –kytara není „TO“ ono. Přešel jsem k bicím a měl jsem špatný pocit, velmi špatný pocit. Najednou, jakoby nějaké světlo z pekel ozářilo stojan s mikrofonem, myslím, že to bylo znamení. Šel jsem k němu, zapnul ho a zkusil zazpívat písničku od mé oblíbené kapely Black Sabbath – Paranoid. Když jsem spustil „Finished with my woman 'cause she couldn't help me with my mind“, věděl jsem, že budu zpěvák. Okamžitě jsem zahodil mikrofon, zamkl dveře a běžel domů. Máma nechápala, co se stalo, že jsem přilítl, jako kdyby mě honilo, kdo ví co. Pověděl jsem jí, co se stalo, že jsem našel svojí vášeň a ona hned chtěla, abych jí zazpíval. Spustil jsem tedy to, co jsem zpíval ve zkušebně a ona jenom kulila oči. Rozzářila se, ústa rozevřela do širokého úsměvu a prohlásila: „Výborně, táta bude koukat.“. Teď už jen stačilo najít bubeníka, a nějakého kytaristu, abychom mohli rozjet to veledílo.\nPostupně jsem se ve všem zdokonaloval, vytvořil si svůj styl. Samozřejmě jsem našel bubeníka, kytaristu a dokonce i basáka. Všechny tři jsem objevil v práci, kterou mi domluvil táta. Třídil jsem knížky v jednom archivu, kde jsem pracoval spolu s klukama. Jednou jsem si zpíval v domnění, že už tam nikdo není. Najednou ke mně přišli ti tři: Josh (bubeník), Jerry (basák) a Terence (kytarista). Řekli mi, že zpívám naprosto úžasně a oni že umí hrát, takže jestli bych nechtěl založit kapelu. Okamžitě jsem souhlasil a s klukama se více kamarádil. Všechno bylo v pohodě, táta nás nechal hrát v jeho staré zkušebně, nástroje byly k dispozici, jak od táty, tak od kluků. Prostě všechno až moc dobře vycházelo. Napřed jsme hráli známé skladby, ale pak jsme začali dělat vlastní tvorbu. Texty mi skládat moc nešly, ale Jerrymu jo. Složili jsme asi 10 songů a teprve potom nám došlo, že ani nemáme jméno pro kapelu. Přemýšleli jsme, až mě napadlo: SHIT FROM THE VATICAN (Sračky z Vatikánu), klukům se to líbilo a já se cítil jako hrdina. Opravdu se mi dařilo, ale nějak jsem zesobečtěl a zapomněl na rodiče. Vůbec jsem si neuvědomil, co se mezi nimi děje. Když jsem viděl mámu brečet, musím přiznat, že mi to bylo jedno a nezajímal jsem se proč. Hned, jak mi to došlo, řekl jsem klukům, ať počkají, že jenom zajdu domů se podívat na mámu. Když jsem vešel do bytu, padl na mě divný pocit. Ozývaly se strašlivé rány, které mi do dneška nahánějí husí kůži. Ozýval se i křik a sprosté nadávky, které ze slušnosti ani psát nebudu. Pamatuju se, že mi nad hlavou tenkrát přeletěla lampička a vykřikl jsem „Nechte toho!“ Rodiče přestali a podívali se na mě. Máma se snažila o milý úsměv, ale spíše z toho vznikl bolestný škleb. Táta jenom cosi zaklel, sbalil tašku a odešel. Nechápal jsem snad ještě víc, co se vlastně děje, ale viděl jsem mámu, jak se sklátila k zemi. Rychle jsem se vzpamatoval a běžel k ní. Když otevřela ústa, cítil jsem brutální závan alkoholu. Málem jsem omdlel, ale musel jsem ji pomoct, a tak jsem ji zvedl ze země a položil na postel. Teď jsem byl tak zmatený, že to ani slovy nejde popsat. Muselo to být hodně vážné, protože máma nikdy nepila. Nevěděl jsem, co s ní. Nenapadlo mě nic jiného, než zajít pro kluky, aby mi s ní pomohli. Terenc říkal, že by ji měla pomoct ledová voda. Odvlekli jsme ji do koupelny a nahnuli přes vanu a hlavu ji strčili pod kohoutek. Myslím, že to pomohlo, protože se máma vzpamatovala a řekla nám, ať ji odneseme do postele a až se vyspí, řekne mi, co se stalo. Poslechli jsme, pomohli ji do postele a ona řekla, ať odejdeme, ale já se bál ji tam nechat, nechtěl jsem prostě od ní odejít, ale ona zařvala, abych vypadl. Musel jsem poslechnout, tak jsme všichni odešli zpátky do zkušebny, kde jsme rovnou i přespali.\nRáno jsme se probudili a vůbec jsme si nepamatovali, kde jsme, jako kdyby nám někdo něco dal. Ani jeden jsme vůbec netušili, co se stalo, natož abychom věděli, proč jsme spali ve zkušebně. Ale to asi udělal ten chlast. Pak jsem si vzpomněl na mámu. Klukům jsem nic neřekl, sbalil si spacák a utíkal domů. To, co jsem uviděl, byl další okamžik, který si pamatuju do detailu a vezmu si ho i spolu s dalšími do hrobu. Všude po zemi byla krev a rozsypaná marihuana, ale matka nikde. Pořád jsem na ni volal, ale neozývala se. Uslyšel jsem slabé vzlykání z koupelny, kam jsem po sebrání odvahy šel. No, to se dalo čekat – matka v obrovské krvavé louži sedí a pláče, všude po rukách ji tekla krev, tu mimochodem měla rozpatlanou po celém obličeji, ve vlasech - no prostě všude. Bylo to tak strašně nechutné, ale pocítil jsem zvláštní pocit. I když matka vypadala děsivě, když byla celá od krve, ale zároveň vypadala nějak zvláštně a tajemně, nevím jak to popsat. Dostal jsem skvělý nápad – naše kapela by později při vystupování mohla používat krev jako doplněk k oblečení, které musíme také domyslet. Pomalu jsem upadal do tranzu a zapomněl na matku, koupající se ve své nádherně rudé krvi. V tu ránu jsem se probral a zvedl ji, řekl jsem ji, že musí počkat na sanitku. Sanitka po chvilce přijela a já mohl uklidit tu spoušť. Sebral jsem žiletky, vyhodil koberec, vytřel podlahu a šel zpátky za klukama.\nTakhle probíhaly následující roky. Bylo to pořád dokolečka dokola a já už z toho pomalu, ale jistě šílel. Vždycky jsem šel na nějakou akci nebo jsem měl vlastní koncert, vrátil jsem se domů, kde jsem většinou nacházel opilou matku, ze které se postupně stávala troska. Nevěděl jsem, co s ní. Napadlo mě, že bych kontaktoval otce, ale řekl jsem si, že by to byla hloupost a možná by se to i zhoršilo. Jednoho večera, kdy jsem měl další z úžasných koncertů, jsem měl pocit, že bych měl raději zůstat doma, ale přece jsem v tom kapelu nemohl nechat a tak jsem šel. Sbalil si oblečení a potřebné věci do tašky a nasedl do auta, které na mě už troubilo před půl hodinou. Byla to naše dodávka, která nás jako věrný sluha přepravovala na koncerty a různé další akce. Naše sestava se nezměnila, byla jsme pořád ta stejná parta: já, Josh, Terence a Jerry. Těšili jsme se jako malá děcka na to, že budeme moct ukázat naše umění ostatním a třeba se poštěstí a dostaneme smlouvu. Přijeli jsme akorát včas, zaparkovali naše auto a šli dovnitř. Už jen při vstupu do budovy, se mě zmocnil zase ten divný pocit, ale klukům jsem nic neříkal, chtěli si to užít a já taky, tak nač to kazit. Zhluboka jsem se nadechl a šel po točitých schodech do šatny, kde jsme se převlékli a nalíčili. Ten den jsme měli téma vrahové – tak jsem si oblékl černé kožené kraťasy, vysoké černé boty s přezkami a tělo si polil naší speciální „krví“, vlasy jsem si trošku namočil vodou, aby vypadaly, že jsou mastné. Ještě jsem měl bílý make-up a oči tlustě olemované černou tužkou. Terence měl roztrhané modré kalhoty a obyčejné glády, měl blonďaté vlasy, a když si je polil krví, vypadalo to opravdu zajímavě. Josh měl jenom trenky, byl plešatý a navíc od prvního pohledu vypadal jako vrah, takže se moc převlíkat nemusel – jenom se polil krví. No a Jerry si vzal společenský oblek, na očích měl dioptrické brýle, a když jsme se zeptali, co to má být, řekl nám, že je jenom naštvaný obchodník a celý se polil krví. Už jsme byli dokonale připraveni a jediné, co nám zbývalo, bylo čekání, než vyzvou kapelu Shit From The Vatican, aby předvedla svoje velkolepé vystoupení. Koncert probíhal naprosto fantasticky, avšak démon, zvaný nemilé překvapení, znovu řádil. Po odehrání našeho koncertu, tam nějaký cvok vytáhl bouchačku a začal hlava nehlava střílet všude kolem sebe. Všichni s panickým křikem zdrhali pryč, ale já ne, já stál. Kluci na mě řvali, ať utíkám, ale ne – nechtěl jsem. Pozoroval jsem z podia to nádherné masové řádění toho člověka a poslouchal skvostnou melodii křiku. Připadalo mi, jako kdybych se zamiloval. Volání kluků se vzdalovalo a vzdalovalo a pro mě najednou existoval jenom neznámý člověk s bouchačkou. Jako na povel jsem se hrozivé bytosti vydal naproti a on najednou sklonil svou zbraň a stalo se něco neuvěřitelného – zbraň mi podal a v křečích padl na zem. Snažil jsem se ho probrat, ale vůbec to nešlo- nedýchal. Nechápal jsem vůbec nic z tohoto okamžiku, ale nějak mě napadlo, že mu prohledám kapsy. Našel jsem dopis, kde bylo psáno Brianovi. Uslyšel jsem houkačku -policajti. „Musím utéct“, honilo se mi hlavou. Domů jsem se vrátit nemohl, potřeboval jsem do nějakého úkrytu. Vzpomněl jsem si na svá dětská léta – když mi bylo nejhůř, tak jsem utíkal do starého paneláku, ve kterém nikdo nebydlel, protože vyhořel. Sebral jsem dopis a utíkal.\nNašel jsem své místo, bylo pořád ve stejně hrozném stavu, přesto pro mě dobrým útočištěm. Měl jsem tady klid a mohl jsem se věnovat tomu, čemu jsem potřeboval. Se třesoucíma rukama jsem rozřízl obálku, vytáhl dopis a pln očekávání jsem se dal do četby.\nvím, že se neznáme, ale to nemění nic na tom, abych ti předal své poslání. Jako věrný fanoušek jsem chodil na každý tvůj koncert a vypozoroval v tobě něco více než zpěváka a nepletl jsem se.. Kdysi jsem potkal chlapíka, který mi řekl, že mám neobyčejné nadání ubližovat lidem, bylo mi asi tak 15 let, takže jsem nevěděl, jak to myslel, ale mlčel jsem a pozorně poslouchal. Nějak, ani nevím jak, jsem začal vraždit. Ano Briane , jsem to já – ten vrah, kterého nikdy nechytili, ale už jsem starý a tak předávám žezlo tobě. Budu doufat, že se nezděsíš a nevezmeš roha. Sám vím, zní to jako šílenost, ale neboj se – všechno pochopíš. Dej tomu čas a všechno přijde, nakonec uvidíš, že tě to bude bavit. Ještě bych ti rád doporučil, abys zašel do mého doupěte. Nemohu ti říci, kde to je, musíš na to přijít podle sebe – podle srdce.\nTeď bych měl upřesnit, jak jsem k tobě přišel. Neber si to osobně, ale znal jsem tvého otce, který mi čas od času říkal, že z tebe něco bude a že jsi jiný než ostatní. Kvůli tomu jsem tě začal trochu sledovat – vím o všem, o šikanování, o zmlácení kluka ve školce paličkou. Vcelku jsem se tím i bavil a brousil si zuby, až ti konečně budu moci předat tento dopis.\nBudu se pomalu loučit, takže se měj krásně a zabíjej s radostí!\nPS: Nenech se chytit! Za žádnou cenu!\nTvůj přítel CH.M.\nDopis jsem složil a zase dal do obálky. Oči mi málem vylezly z důlků. Moje pocity se nedaly popsat – byl jsem vyděšený, zmatený, ale zároveň fascinovaný. Tak hrozně mě to lákalo. Nemohl bych být vrah, vždyť jsem nikdy nedokázal zabít ani žádné zvíře – nic. I když je zase pravda, že ve mně krev vyvolávala chtíč a radost - děsilo mě to. Když jsem jednou klukům řekl, co se mnou dělá prachobyčejná krev – smáli se mi a říkali mi: ó všemocný vládce Drákulo! Nebrali mě vážně, i když jsem byl zklamaný, tak jsem se smál s nimi. Nechtěl jsem, aby na mně bylo něco znát a aby mě kvůli tomu neodsuzovali – zkrátka jsem byl rád, že mám vůbec nějaké přátele. No a teď ještě ke všemu přišlo tohle, to nejtěžší břemeno, které jsem kdy mohl dostat. Neměl jsem se komu svěřit, každý by mi radil, ať to vše odnesu na policajty, ale dá se říct, že tohle jsem nechtěl, lákalo mě to, a tak pro své dobro a dobro ostatních jsem si to nechal pro sebe. Měl jsem ještě spoustu věcí na přemýšlení, ale nebyl jsem jaksi schopen. Rozhodl jsem se, že se na to raději vyspím, jak se říká ráno moudřejší večera.\nANTIKRIST! ANTIKRIST! ANTIKRIST! Kde to jsem? Kdo to tam křičí? Šel jsem po klikatých schodech dolů, do místnosti vypadající jako sklep. Otevřel jsem zimou promrzlé dveře a pomalu se rozkoukával. Na stěnách se svíjeli s rádoby úžasnými úsměvy malí človíčci v podobě velkých obrazů. Vadilo mi, jak se na mě ti podivíni dívali – s posměchem, nadřazeností a záludností. Začínal jsem pociťovat obrovskou úzkost, ale zároveň zlobu. Najednou, jsem znovu zaslechl ANTIKRIST! ANTIKRIST! ANTIKRIST! Šel jsem za těmi slovy, jak medvěd po medu. Dostal jsem se do prázdné chodby – místnost i s obrazy zničehonic začala mizet, chtěl jsem se vrátit, ale ono to prostě nešlo. Nezbývalo nic jiného, než jít dál temnou a především mrtvou chodbou pořád dál a dál. Došel jsem k nějakým dveřím, otevřel je a padal jsem do obrovské černé díry plné ničeho. Čím déle jsem padal, tím víc jsem slyšel ta slova. BUCH!\nRáno, když jsem se probudil, nevěděl jsem, kde jsem. Promnul jsem si oči a rozhlídl se. No ovšem, blbče jeden, jsi v paneláku. Sakra, co se mi to jen zase zdálo za sen, to už nebylo normální. Přesto jsem byl dost naštvaný, protože v tom nejlepším skončil. Nedozvěděl jsem se, kdo a proč volal ANTIKRIST. No vlastně jsem se nedozvěděl vůbec nic. Do večera jsem měl času dost a tak jsem se rozhodl, že si zjistím pár věcí.\n„V bibli jsou slovem antikrist označováni ti, kdo nevěří v učení Ježíše Nazaretského. Není popisován jako nějaká satanská entita – jako Šelma ze Zjevení, čemuž mnozí lidé věří -, ale jako někdo, kdo se odchýlí od křesťanské ortodoxie. Ale za ta léta vytváření mýtů a rozsévání strachu přetvořilo křesťanství antikristy v jediného Antikrista, apokalyptického zlosyna a křesťanského bubáka ke strašení lidí. Z jiného úhlu pohledu lze na tuto osobu pohlížet ne jako na zlosyna, ale na finálního hrdinu, který osvobodí lidi od jejich vlastní nevědomosti. Apokalypsa nemusí být oheň a síra. Může se odehrát na osobní rovině. Pokud věříte, že jste středem svého vesmíru, a chcete tenhle vesmír zničit, stačí k tomu jediná kulka. Ačkoliv jsem to moc nepochopil, měl jsem to, co jsem potřeboval a mohl jsem se plně věnovat hledání doupěte.\nŠel jsem zarostlým lesem. Všude byly keře, stromy a hlavně trny. Všechno mě svědělo a pálilo, jak jsem se brodil tím houštím. Přesto jsem to nevzdával. Navíc jsem měl pocit, jakoby mě někdo sledoval. Začínal jsem mít strach, ale tak obrovský strach, že jsem se málem rozbrečel jako malé dítě. Bylo to hrozné jít na místo, o kterém ani nevíte, jestli opravdu existuje. Bloudil jsem, až jsem únavou poklekl do mokrého mechu, hlavu schoulil do náruče a doufal, že až hlavu zase vystrčím, budu doma. Najednou se se mnou úplně točil svět, jako když sedíte a užíváte si brutální jízdu na obrovském kolotoči, ale já si to teda neužíval. Bylo mi na zvracení z toho všeho, ale držel jsem se. Pomalu to ustávalo a já vystrčil hlavu ze svého úkrytu. Rozhlížel jsem se kolem – nepoznával jsem to. Připadalo mi to, jako bych se přemístil z jednoho místa na druhé. Pocítil jsem strašlivý chlad a mokro. No jo, přeci jsem klečel v mokrém mechu. Zvedl jsem se a znovu se rozhlédl, jestli neuvidím nějakou cestu, či něco podobného. Nic jsem neviděl. Moment! Zahlédl jsem cestičku táhnoucí se do neznáma. Už jsem neměl co ztratit, tudíž jsem se vydal zjistit, co se nachází na konci cesty. Po pár minutách jsem došel na konec – užasl jsem. Myslel jsem, že se mi to zdálo, ale nezdálo. Opravdu tam stála malá chaloupka, na které bylo napsáno CH.M. Vykřikl jsem radostí a rozeběhl se ke dřevěným dveřím. Otevřel jsem a vkročil do malinkaté místnosti s plynovou troubou, krbem, stolem, malými židlemi a žebříkem, jenž sloužil jako schody do druhého patra. Všechno mi to připadalo moc jednoduché. Tohle by mělo být doupě známého vraha? Vždyť se sem skoro každý mohl dostat a všechno najít. Nějak mi to nedávalo smysl. Řekl jsem si, že se porozhlédnu. Vylezl jsem po žebříku nahoru, byla tam hrozná tma. Měl jsem v kapse zapalovač a tak jsem si aspoň s ním svítil, abych něco viděl. Po celé místnosti byly rozmístěny obrovské svíce černé a červené barvy, knihy o rituálech, zaschlou krev, křídy, vodní dýmku a menší psací stůl s koženým křeslem. Šel jsem ke stolku, protože jsem měl pocit, že je tam nějaká věc, kterou CH.M. chtěl, abych našel. Ano, nemýlil jsem se – našel jsem tam další dopis.\nTak si to našel. Jsi šikovný mladý muž Briane. Myslím, že bys měl vědět zase dalších pár věcí ohledně toho, co se teď děje.\nTakže dostal si se sem tzv. myšlenkovým přenosem, což je mimochodem jen pro vyvolené. Dostal si se na místo, na které jsem použil kouzlo. Kouzlo, které rozezná, jestli jsi hoden toho, k čemu jsem tě předurčil. Kdyby si tam stoupl obyčejný člověk bez tvého nadání a poslání, nic se nestane. No není to geniální? Já vím, zní to šíleně, ale věř mi – četl jsem spousty knih, které ti poslouží. Teď, myslím, víš i proč mám doupě takhle špatně ukryté. Nemělo by cenu to nějak skrývat. Ach, jak já miluji magii.\nBudu ti držet palce a pilně tě sledovat.\nS láskou CH.M.\nJeště dnes plně nechápu smysl tohoto dopisu, ale to není podstatné. Tehdy jsem si řekl, že drahý CH.M. musel být pod silnou dávkou drog. No, ale věděl jsem, dá se říct, vše, co jsem potřeboval, a to byl teď důležitější krok. Dopis jsem složil, uklidil a rozhodl se, že budu pátrat po pokoji dál. V rohu pokoje byla jakási truhlička, které jsem si předtím nevšiml. Byla pokryta červeným sametem. Uprostřed měla obrovský háček, nejspíše na otevření, tudíž jsem za háček chytil a zabral. Horní víko hned povolilo a mohl jsem nahlédnout, co truhla ukrývá před zraky zvídavých očí. Hnízdila tam spousta starých papírů, per a inkoustů, knih, hábit a černá růže. Některé knihy mě velice zaujaly a jak CH.M. psal, rozhodl jsem se, že si některé vezmu. Měl jsem naštěstí s sebou velký batoh, do kterého se vešla spousta věcí. Narval jsem tam asi 12 knížek a měl jsem co dělat, abych batoh vůbec zapnul. Měl jsem vše potřebné a mohl jsem jít domů zkoumat všechny ty nádherné knihy. Batoh jsem si hodil přes rameno a vycupital ven. Musela už být spousta hodin, protože byla hrozná tma. Les vypadal hrozně strašidelně, hlavně ty stromy. Raději jsem vzal nohy na ramena a utíkal do svého útočiště, co to jen dá.\nKdyž jsem po smrtelné výpravě přišel domů, no domů- tomu se ani nedalo říct domov, sedl jsem si do starého, rozvrzaného křesla, které jsem našel u popelnic, zapálil si cigaretu a snažil si srovnat myšlenky. Musel jsem usnout, sotva jsem si ji strčil do pusy, protože když jsem se po chvilce probudil, zbyl mi z ní jen filtr a všude po oblečení jsem měl popel. Oprášil jsem se, seděl dál, díval se z okna a poslouchal poněkud podezřele hlučnou silnici. Z této krušné melodie jsem uslyšel hlas, hlas tak nebezpečný a vzrušující, že mi přeběhl mráz po zádech. Co to zase bylo? Přestalo to? Ne – pořád jsem jej slyšel. Co vůbec říká? Rozuměl jsem, jakoby šeptal moje jméno. Vycházelo to ze zpustošené koupelny. Byl jsem tak mimo, že jsem se ani nebál a šel tam. Hlasy zmlkly a přesto, že se všechno zdálo být v pořádku, jsem v záři pouliční lampy uviděl obdélníkový obrys nalepený na okně, teda spíše na zbytku okna. Nevím proč, ale vystřelil jsem po té věci, jako kočka po myši. Vzal jsem to do ruky a zjistil jsem, že je to ústřižek z novin. Ano zajisté, to se dalo čekat. Psali tam o našem koncertě, kde řádil masový vrah, ano a další kecy blablabla. Počkat! Psali i o mně – hledají mě. No super, zrovna tohle jsem potřeboval. Byl jsem hodně nabroušený, zmuchlal jsem noviny, zahodil na prohořelou podlahu a vrátil se k předešlé činnosti – spaní.\nTo zas byla noc, to snad ani není možné. Nemohl jsem usnout, hlavou se mi honily myšlenky, a to myšlenky takové, že jsem byl zmatený ještě víc, než jsem byl do teď. Absolutně jsem nevěděl, co chci, a to nevím ani teď. Říkal jsem si, že mi chybí kluci z kapely a koncerty a naše věčné kalby, dokonce i matka. Jenže byl jsem tak posedlý, tak moc posedlý, jakoby se do mě vtělil ďábel nebo co já vím. Ne!!! CH.M. si mě vybral, jediného Antikrista mezi několika dalšími – to já jsem vyvolený a budu to ctít. Ne Briane, neblbni – říkal jsem si. Sakra, ty moje myšlenky a všechno už mě štve. Nejradši bych se na to vykašlal! Nevím jak, ale vzpomněl jsem si na toho šmejda Paula Hotse, toho buzeranta, co mě šikanoval. Probudila se ve mně neuvěřitelná zlost. Měl jsem potřebu mu všechno vrátit – tudíž jsem se rozhodl, že ve všem budu pokračovat, ale nesmím být tak nápadný, musím dělat jakoby nic a dělat věci, které jsem dělal do teď – především se vrátím domů.\nVrátil jsem se. Bál jsem se otevřít dveře, ale přesto jsem je otevřel. Nevím, co jsem tehdy čekal, ale nic tam nebylo. Jen obyčejná předsíň jako dřív. Odložil jsem si boty a kabát a šel se podívat do obýváku, kde jsem slyšel hluboké odkašlání. Jakmile jsem vkročil, matka vytřeštila oči, ze kterých se jí spustily proudy slz. Nadávala mi, ale nemyslela to zle. Měla jen strach, což je pochopitelné. Objal jsem ji, hladil ji po vlasech a šeptal jí, že už je dobře, že nemusí mít strach. Vydržela v mém objetí dost dlouho, ale nakonec, i když se to zdálo nekonečné, jsme se navzájem propustili a já se šel vysprchovat. Musel jsem taky za klukama, aby věděli, že ještě pořád žiju. Hodil jsem na sebe kalhoty a tričko, zašněroval boty a jen tak na lehko vyběhl ven. Už se docela stmívalo, ale to mi nikdy nevadilo, přestože ani lampy nesvítily. Vzpomínám si, že jsem ani nevěděl, jestli jsou kluci ve zkušebně, ale prostě taková předtucha vždy fungovala. Doběhl jsem tam a kluci tam samozřejmě byli. Když je mi smutno, tak si tuhle tu situaci vždycky představím, protože mě to zaručeně rozesměje. Kluci se po mně otočili, jako by se nechumelilo, řekli mi „čau“ a zase se otočili zpátky. Potom, jakoby do nich někdo vrazil, se zase otočili na mě a všichni tři se ke mně nahrnuli a začali okolo mě kroužit jak hladoví supi. Hrozně jsme se tomu smáli, chtěli, abych jim vyprávěl, co se se mnou stalo, ale řekl jsem jim, že to jim opravdu říct nemohu. Naštěstí to nepitvali, místo toho Terence navrhl, že zajdeme na panáka. Tak jsme šli. Z toho večera si moc nepamatuju, jen to, že jsem se zlískal jako prase, ale zjistil jsem, že když jsem takhle na mol, tak mám tendence vymýšlet nejrůznější věci. Vymyslel jsem si nové motto, nové pravidlo, kterým se budu řídit. „Člověk dosáhne absolutní osobní svobody, pokud se vzdá všech svých povinností a práv a naprosto pohrdá sebou, vším a všemi okolo sebe.“ A od té doby, jsem se tímto pravidlem snažil řídit. Ale největší pravidlo bylo: UŽÍVAT ŽIVOTA! Podle toho jsem se choval. Bydlel jsem s matkou, začal chodit do práce, měl spousty koncertů a hlavně pořádal neskutečně divoké kalby s klukama z kapely.\nTuším, že byl konec roku 1991 a my měli poslední koncert v tomto roce. Hodlali jsme si to pořádně užít. Připomínalo mi to den, kdy se všechno stalo. Myslím to s CH.M., ale tyto myšlenky jsem radši zahnal. Byli jsme ještě ve zkušebně a rychle dávali dohromady některé technické záležitosti. Ano, to byla charakteristika kapely Shit from the Vatican – dělat všechno na poslední chvíli. Josh už na nás nedočkavě troubil, tak jsme sbalili všechny věci, nanosili je do naší dodávky a s nadšenými úsměvy nasedli a odfrčeli za hranice reality. Dojeli jsme na nějaké místo, kde bylo napsáno: “Dope bar“, před nímž stál muž s obrovským plnovousem, jo bylo to ono. Řekl jsem, že to vyřídím. Šel jsem za chlápkem, který se představil jako Steve, podali jsme si ruce a zašli dovnitř. Povídali jsme si o nesmyslech, na které už si ani nevzpomenu. Ale na jednu věc si přesto vzpomenu, řekl mi, že když se to vydaří, dostaneme konečně smlouvu. Měl jsem nehoráznou radost, že jsem Steva musel obejmout a on se hlasitě zasmál. Pustil jsem ho ze svých spárů a utíkal za klukama, pověděl jsem jim o všem, především o smlouvě. Měli radost stejně velkou jako já, ale teď bylo nejdůležitější zahrát tak, jako nikdy předtím. Vyndali jsme věci z auta, odnesli je dovnitř a Steve zavolal zvukaře, aby to dali do kupy. My jsme mezitím šli do šatny ze sebe udělat „bubáky“, jak tomu říkala matka. Tentokrát jsme neměli žádné téma, ostatně od doby, co jsme měli téma Vrahové, jsme žádné téma už nedělali. Prostě jsme vypadali v podstatě stejně, jako jsme chodívali normálně, jen jsme si na obličej napatlali bílý pudr a oči s pusou jsme si natřeli černou barvou. Tak a šlo se na to. Publikum bylo naprosto v úžasné náladě, stejně jako my, a všichni si to skvěle užívali. Byla pauza a já šel s klukama na panáka, i když jsem věděl, že bych neměl. Ale co, třičtvrtě koncertu bylo za námi, měl jsem na to přece nárok. Najednou vytáhl Terence z kapsy krabičku, ve které měl trávu. Měl jsem v sobě už několik panáků a pálil jednu cigaretu za druhou, tak proč si nedát. Zapálil jsem brko a zlehka pokuřoval, měl jsem báječný pocit, takovou volnost jsem dlouho necítil, všechno mi bylo jedno a na všechny problémy a to největší břemeno, co jsem nesl, jsem mohl na chvíli zapomenout. Byl to naprosto blažený pocit, tak jsem si dal ještě další tři. Sakra, pauza skončila, museli jsme jít zase hrát. Vylezl jsem na podium zkouřený jako paprika a začal jsem zpívat. Koncert byl najednou lepší, přišel mi veselejší. Co to? Uviděl jsem opravdu támhle tu ženskou bez hlavy? No moment! Ten chlap neměl nohy ani ruce. Slyšel jsem smích a ne ledajaký. To byl určitě smích CH.M. Řekl jsem si, že už nikdy nebudu hulit, i když jsem měl ten krásný pocit. Nějakým způsobem se mi zase vrátila myšlenka a to taková, že jednou budu třeba vrah. Přesto jsem to odzpíval až do konce a podle fanoušků jsem mohl říct, že úspěšně. Zvládl jsi to Briane. Ne! Zvládli jsme to. Vděčně jsem se podíval na kluky a oni se stejně podívali na mě. Došlo mi, že je mam rád. Při odchodu z Dope baru za námi vyběhl Steve s tou nejúžasnější zprávou. Nabídl nám tu smlouvu, že jsme prý byli úplně bezkonkurenční a byl by rád, kdybychom hráli každou sobotu. No měli jsme každopádně důvod slavit a tak jsme zase nasedli do auta a vzhůru do velkoměsta.\nCože? Usnul v autě. Jerry si ze mě dělal asi srandu ne?. No najednou jsem se probudil v pronajatém klubu, kde se měla konat nejbrutálnější oslava, co kdy byla. Takže asi jsem opravdu usnul. Všude okolo mě se do rytmu hudby pohybovalo několik párů, některé jsem ani neznal. Koukal jsem jak Alenka v říši divů, kde se tady vzalo tolik lidí. Byl jsem hodně unavený, tudíž jsem se rozhodl, že ten den budu jen pít a pít a ještě jednou pít. Seděl jsem na černém, koženém gauči a nechal si od nějaké pipiny nosit chlast. Čím víc jsem pil, tím víc jsem myslel na to, že kdybych chtěl, můžu tady všechny pozabíjet. Pořád jsem tu káču pobízel, ať nosí a ona mě poslouchala jak čokl na vodítku. Byl jsem totálně ztřískaný, ale pořád jsem vnímal okolní svět. Páry z parketu pomalu mizely, určitě do pokojů nad klubem, co tam dělají, ani uvádět nebudu. Ale to nebylo podstatné, pořád jsem musel upřeně sledovat člověka, který mi byl povědomý. Ty bodavě modré oči. Odkud jsem je jen znal? No ne? Učinil jsem ten nejlepší objev. Byl to Paul Hots, ten kretén, který mě ve škole šikanoval. Byl to on, no jasně. Pokusil jsem se zvednout z gauče, což byl nápad velice, převelice špatný, zvedl se mi žaludek a utíkal jsem do nitra klubu, kde sídlily záchody. Otevřel jsem kabinku a…. mimochodem to, co jsem tam šel dělat, doufám, je všem jasný, nerad bych, aby se někomu, kdo to bude číst, udělalo zle. Vyšel jsem ze záchodu a sklonil se k umyvadlu, abych se mohl opláchnout. Když jsem zvedl hlavu a podíval se do zrcadla, stál tam. Vůbec jsem o jeho přítomnosti nevěděl. Rozhovor si pamatuji naprosto přesně: „ Co tu chceš?“ zeptal jsem se. „No viděl jsem tě, jak se ti udělalo lehce šoufl, tak jsem se šel za tebou podívat.“ „To si nemusel, jsem už dost velký, na to, abych se sám vyzvracel.“ Paul asi tehdy pochopil, že s ním mluvit opravdu nechci a odešel. Sesunul jsem se nejspíše úlevou, ale také vyčerpáním na podlahu a schoulil se v malé klubko sraček. Měl jsem hlavu jak meloun. Vůbec nevím, jestli mě poznal. Moment! To je jeho problém jestli ne, já jeho poznal a to je moje plus. Dostal jsem bezvadný nápad, asi už vím, kdo bude ten první. Ha ha ha. Ale teď už jsem toho měl vážně dost, bylo mi jedno, že jsem pořád na záchodech, jelikož jsem byl příliš mrtev na to, abych se přesídlil na svůj gauč, tak jsem tam jednoduše usnul.\nŘeknu vám, probudit se s kocovinou jako prase a ke všemu ještě na záchodech, je šok. Ale co, nevadí, zvedl jsem se a dobelhal se zpátky k baru, kde stál Terence s Jerrym, o něčem klábosili. Šel jsem k nim, samozřejmě se bavili o koncertě, smlouvě a velkolepé pařbě, tudíž jsem se ochotně přidal. Vydrželi bychom kecat dlouho, jenže mně bylo fakt zle, tak jsem se sebral a šel domů, abych se vyspal. Celou cestu, přestože jsem myslel, že mám v hlavě všechny bubeníky světa, jsem přemýšlel o Paulovi. Samozřejmě jsem plánoval, jak ho zabít, přišlo mi to naprosto ujetý, plánovat něčí vraždu, ale bavilo mě to. Asi po hodinovém šourání jsem došel domů, svalil se na postel a usnul. Když jsem se probudil, dal jsem se do hledání informací. Matka nebyla doma, takže jsem měl klid a nemusel se strachovat, že by přišla do pokoje a všechno viděla. Už si nevzpomínám jak, ale zjistil jsem si, kde ten zmetek pracuje, a tak jsem se rozhodl, že ho začnu sledovat. Jen tak tak jsem uklidil všechny materiály a ve dveřích stála máma. Nabízela mi jídlo, ale na to jsem fakt neměl ani pomyšlení. Místo toho jsem si vzal bundu a zase šel ven. Jakmile jsem vykročil z baráku, všiml jsem si kráčející osoby přede mnou. Jasně, byl to Paul, to je ale náhoda. Šel jsem nenápadně za ním, a div se nemodlil, aby se neotočil. Štěstí se na mě mimořádně usmálo, nejen že se ten trouba neotočil, ale asi po čtvrt hodině zašel do paneláku. Kouknul jsem na zvonky a bylo tam napsaný Hots. No výborně, věděl jsem i kde bydlí. Měl jsem neskutečně obrovskou radost, teď už jen zbývalo vymyslet dokonalou vraždu, tak jak by si CH.M určitě přál. Běžel jsem domů, vzal si papír a začal si všechno sepisovat. Vzpomněl jsem si také na knížky, které jsem si přinesl z doupěte. Vytáhl jsem jednu, byla šíleně zaprášená, ale to byla poslední věc, která by mi vadila. Otevřel jsem ji a vzápětí jsem zjistil, že je o zbraních a jak zaútočit na určité typy lidí. Ty knížky mi opravdu všechno usnadní. Už bylo zase dost pozdě a potřeboval jsem hodně energie na další den. Zapálil jsem si cigaretu, chvíli pozoroval noční oblohu a poté poklidně usnul.\nANTIKRIST! ANTIKRIST! „Ne nepouštějte ho sem, je to blázen!“ řekl mužský hlas plný úzkosti a strachu. Nikdo ho však neposlouchal. Nějaký chlápek s kapucí mě strkal dopředu. Bránil jsem se, ale nedalo se nic dělat. Byl jsem v hrozných křečích a ta slova mi trhala uši. ANTIKRIST! ANTIKRIST! K čertu, co to je? Chlápek otevřel dveře a prorval mě dovnitř. Ocitl jsem se v tak strašně divné místnosti. Byla kulatá a celá opevněná plotem. Všiml jsem si, že za plotem jsou lidi. Uprostřed místnosti byla židle a naproti ní dřevěná kůl a k němu.... cože? Co to má být? Ke kůlu byl přiváný chlap. Byl celý od krve, klečel a hlasitě naříkal. Najednou chlápek s kapucí zmizel, byl jsem tam jen já, chlap u kůlu a lidi. Netušil jsem, co se po mně chce, abych udělal, ale šel jsem k tomu chlapovi. No ty vole! Byl to Paul, na hrudníku měl vyřezaný obrovský pentagram a v očích takovou temnotu, až se z toho tajil dech. On dokonce i brečel, jenže to nebyly slzy- plakal krev! Ještě měl bodné rány na rukou i na nohou. Snažil se mi něco říct, a tak jsem se k němu pomalu přiblížil, abych ho slyšel. „Zabij mě Antikriste!“ zašeptal. ANTIKRIST! ANTIKRIST! Nechtěl jsem ho zabít, nešlo to, ale jako by mě někdo naváděl. Jako by moje ruce nebyly moje. Do jedné ruky jsem uchopil nůž a do druhé jeho hlavu. Naklonil jsem ji dozadu a ostřím přejel po krku. Během vteřiny se z krku vyvalilo obrovské množství krve a já se probral. Chtěl jsem to zastavit, jenže to nešlo – bylo pozdě. Lidi skandovali jako šílení, pořád řvali ANTIKRIST! Z ničehož nic jsem se začal smát. Měl jsem hrozně obrovskou radost, ale z čeho? Přišlo to tak náhle, něco jako lavina radosti. Jenže i s radostí ke mně přicházel chlápek s kapucí a nesl…. Sakra, co to nese? BUM!\nAno, super další sen. Nevěděl jsem opět význam, jen to, že jsem zabil Paula a to bylo nejspíš dobrý znamení. Přesto jsem z toho byl celkem mimo, hlavně proto, že jsem to nemohl nikomu říct. Vyhrabal jsem se z postele, uvařil kafe, šel ze sebe udělat přijatelného člověka a šel ven. Bylo 6:30 a podle toho, co jsem zjistil, tou dobou, chodil Paul do práce. Šel jsem k prodejně počítačů a díval se přes výlohu. Jo, fakt tam pracoval. Sedl jsem si naproti na lavičku a čekal, dokud nepůjde domů. To čekání bylo strašné, ale vyplatilo se. Byly asi tři hodiny a konečně vypadl. Začalo menší pronásledování, doufal jsem, že nepůjde hned domů, to by byl den naprosto zbytečný. No nejspíš za to všechno vděčím CH.M., protože on do domu opravdu nezašel. Pronásledoval jsem ho dobrou hodinu, až konečně odbočil do restaurace. Nakukoval jsem jen tak oknem – seděl tam s nějakou ženskou a o něčem mluvili. Házely na sebe zamilované obličeje, občas se jí dotkl, nic víc. Nebavilo mě to, tak jsem se sebral a šel. Byl jsem fakt neskutečně zoufalý. To sledování k ničemu nevede, maximálně jsem zjistil, že nejspíš bydlí sám, a že kdybych k němu šel večer, šlo by to uskutečnit. Měl jsem v tom strašný nepořádek a potřeboval jsem odreagování. Zavolal jsem Terencovi, jestli by nešel ven. Samozřejmě ten nikdy neodmítne, a tak jsme napochodovali do staré večerky, kde jsme si koupili flašku a bezmyšlenkovitě chodili po parku. Kouřili jedno cigáro za druhým, až Terence zase vytáhl tu kouzelnou nádobku s trávou. Slastně jsem si potáhl a spokojeně se usmál. Miloval jsem tyhle procházky, kdy se člověk jen flákal a na všechno zapomněl. Mimochodem s trávou se na starosti zapomíná líp. Už bylo zase dost hodin, rozloučili jsme se a každý šel svým směrem. Doma bylo samozřejmě jako vždy pusto. Matka buď spala, nebo někde byla, rozhodl jsem se, že se raději podívám. Jasně, spala. Zapadl jsem do pokoje a napsal si na papír další poznatky z dneška. Měl bych si konečně vybrat zbraň a postup, ale byl jsem tak neuvěřitelně líný, že jsem šel zase spát.\nProspal jsem celé dopoledne. Zrovna to jsem opravdu nepotřeboval, protože tu byla možnost, že matka přijde brzo domů a já nestihnu nic připravit. No, ale místo přemýšlení, co kdyby náhodou přišla, mě jen ubíralo o další minuty. Sedl jsem si ke stolu, vytáhl knížky a začal listovat. Vybíral jsem zbraň opravdu dlouho, ale nakonec jsem se rozhodl pro obyčejný kuchyňský nůž. Teď už jen stačilo vymyslet strategický plán. Měl jsem hodně špatnou paměť, takže jsem si naprosto všechno musel psát:\nVkradu se do domu a zjistím, jestli spí. Pokud ano, budu mít čas, abych odřízl telefon. Potom půjdu do jeho ložnice a ve spánku ho jednoduše ubodám. Pokud spát nebude, musím všechno provést hodně rychle. Např. se proti němu rychle rozeběhnout a buď ho udeřit do hlavy, potom ubodat nebo zuřivě jít proti němu natlačit ke zdi a pak bodat, zkrátka, aby byl při vědomí.\nMěl jsem naprosto všechno dokonale promyšlené. Teď už jen najít vhodný okamžik. Byl jsem tím dumáním nad vším tak utahaný, že jsem se na chvilku svalil na postel.\nSakra, usnul jsem. Pořád jenom spím. Probudil jsem se do brutálně černé tmy. Uvědomil jsem si, že matka už musí být dávno doma a já nechal, debil, ty plány na stole. Rozsvítil jsem lampičku, rozhlédl se po pokoji a plány nikde! Prostě zmizely. Zvedl jsem se a pomalu se plížil do obýváku, kde jsem slyšel hlasy z televize. Matka seděla na pohovce a v ruce držela papíry, na které jen podezíravě civěla. Ano! Byly to moje plány. V tu chvíli na mě šly mdloby. Myslel jsem, že se mi to jen zdá, ale nezdálo. Opravdu je četla. Nevěděl jsem co dělat, ale přece jsem nemohl jen tak stát. Šel jsem opatrně k ní a pozdravil ji. Pozdrav mi opětovala, ale ani se na mě nepodívala. Až po několika minutách pootočila hlavu. V jejím výrazu jsem uviděl spousty otázek a strach. Vychrlil jsem na ni, že to není tak, jak to vypadá. Ona jen pořád zírala a mě nebavilo se jen obhajovat lží. Najednou se stalo něco neuvěřitelného, jako bych slyšel hlas někoho jiného, jak říká: „ Kdysi si říkala, že mě budeš ve všem podporovat.“ Nemohl jsem uvěřit, že jsem něco takového řekl, ale řekl. Prostě jsem se prozradil. Matka se na mě podívala znechuceným pohledem a začala na mě křičet. Hrozně dlouho křičela, ani nevím, co všechno z úst vypustila, až na mučednickou poznámku: „Musím tě udat Briane, než bude pozdě.“ Tohle se sakra nesmělo stát, ještě jsem nikoho nezabil a už mě chtěli udat. Navíc vlastní matka. Hlavou mi proběhla jediná myšlenka a já ztratil poslední částečky zdravého rozumu. Matka se stěží zvedla ze sedačky a plahočila se do šatníku pro kabát. Já jsem mezitím přeběhl do kuchyně, kde na mě čekal ON. Kuchyňský nůž a jakoby říkal: „vezmi mě.“ Poslech jsem a vzal si ho. Šel jsem ve vlastním stínu až do ložnice. I v té tmě jsem viděl, že matka stojí zády ke mně. Plížil jsem se k ní jako šelma, co se chystá zaútočit. A taky že jo. Matka se zrovna v tu pravou chvíli otočila a já jí zabodl nůž přímo do srdce. V ten moment mi došlo, co jsem udělal. Zahodil jsem nůž a chytil padající matku do náruče. Klekl jsem si i s jejím bezmocným tělem a prosil o odpuštění. Matka jen vydala poslední vzdech a zavřela oči. Vytryskly mi slzy a já jen křičel, aby ty oči otevřela. Ale křičel jsem zbytečně. Bylo pozdě. Byla mrtvá. Já ji zabil. Objal jsem ji a horlivě mačkal, že kdyby ještě dýchala, udusil bych ji.\nTeprve, když se na nebi objevilo slunce, odvážil jsem se matku pustit. Šel jsem do koupelny, abych smyl krev. Je čas, abych se nadobro odstěhoval do chýše CH.M. Běžel jsem do pokoje, kde jsem vzal tašku a narval do ní nějaké hadry a kuchyňský nůž. Taky jsem musel vzít všechny svoje plány, knížky a další nutnosti. Hadry od krve jsem dal do pytle, abych to mohl někde spálit. Rozloučil jsem se s matkou a bytem a navždy toto místo opustil. Utíkal jsem, co mi síly stačily do doupěte, slzy mi tekly proudem, jak nějaký vodopád a nohy jsem skoro necítil. Konečně jsem našel to místo, které mě přenese tam, kde mi bude asi nejlépe. Byl jsem v bezpečí. Odhodil jsem věci do kouta a sedl si ke stolu. Pořád jsem brečel, nešlo to zastavit. Tak strašně se mi to nepovedlo a odnesla to nevinná osoba, kterou jsem miloval. Musel jsem se nějak potrestat. Vzal jsem si nůž a jezdil jeho ostřím po svojí ruce. Ani to moc nebolelo, spíš jsem pociťoval úlevu. S krví, co se valila ven, se zároveň odplavoval pocit úzkosti a viny. Cítil jsem zvláštní blaho a byl jsem šťastný. Odložil jsem nůž, dal nohy na stůl a zapálil si cigaretu. Jako na zavolanou se mi po pravé ruce zjevila lahev whisky. A sakra! Dochází mi deník, no aspoň budu mít víc času.\nŠíma 29.04.2013, 15:19:33\nCelý příběh je vyprávěn prostřednictvím nevšedních deníkových zápisků, kdy je samotným vyprávěčem právě hlavní hrdina celého příběhu, který se snad i díky rodinným poměrům a "společnosti" ve které vyrůstá, stává tím čím je: tedy vrahem a pomatencem, který hledá sám sebe kdesi mimo realitu, unesen pocitem vlastní vyjímečnosti a podobně. Celý příběh končí smrtí hrdiny, což je vlastně jedna z možností, hrdina tak uniká světské spravedlnosti a není potrestán za své činy (otázkou, zcela mimo příběh, je, zda by vůbec skončil ve vězení, nejspíše v nějakém tom ústavu pro duševně choré, tolik psychologie postav).\nStyl vyprávění je veden pomoci popisů a víceméně nepřímé řeči. Povídka tedy není vedena klasickou formou, ale již zmíněnými vypísy z deníku, které vlastně ani klasickými poznámkami také nejsou, jde tedy o jakousi formu stojící na půl cesty mezi klasickým vyprávěním a vyprávěním zcela popisným. Teď jsem se krapet zamotal, ale ono to celkově vzato ani příliš nevadí, přestože zde obsah vyhrává nad samotnou formou a vyprávění se některým čtenářům může zdát krapet ukecané (možná i svým způsobem nezáživné, protože pomoci jednotlivých obrazů prochází s našim hrdinou celou povídkou - takřka od narození až do smrti). Dumal jsem nad tím, jak by asi příběh působil na čtenáře, kdyby byl více rozveden (třeba i do několik částí) se vším všudy, byť i bez dialogů, které by byly i nadále jen "okecané" tím, co kdo zrovna řekl, ale příběh by tak mohl dostat určitou hloubku a větší uvěřitelnost (což mu v této podobě i trochu chybí). Avšak pak by byla povídka o něčem jiném. Zde záleží hodně na autorském záměru. Čtenáři pak už jen mohou z výslednýmm produktem autorovy práce jen souhlasit či nesouhlasit.\nDovolil bych si vypsat několik maličkostí, které mi padly do oka:\n- číslovky, obecně, pokud to jde, je lepší je vypsat slovy, vypadá to lépe, přestože kupříkladu datum narození je datum narození a nelze jej ošidit, otázkou je, jak důležitým je pro náš příběh, možná by stačilo uvést jen měsíc a rok (věc názoru),\n- vypsání jmen rodičů (včetně vlastního jména) se mi nejeví příliš povedené (ono už samotný úvod se mi jeví krapet "rozpačitý"), ale jak sám často uvádí, každý příběh musí nějak začít a nějakým způsobem uvést čtenáře do děje,\n- další věcí jsou odstavce, nejen proto, aby nebyl celý text v jednolitém bloku, pomůže buďto volný řádek, nebo html tág [tab], který se vloží vždy na nový řádek (před samotný text), který má reprezentovat nový odstavec, co se týče samotného rozdělení textu do odstavců, je dobré text rozdělit například podle myšlenek, střihů v ději (kupříkladu u změny lokace, ve které se příběh odehrává - domov, les, chajda a podobně), stačí se juknout do oblíbené knihy, jak jsou odstavce členěny tam (třeba i jen pro ukázku), byť nějaké náznaky členění textu tu jsou,\n- tu a tam lze na nějakou uvozenou (přímou) řeč narazit, pozor však na nadbytečnou interpunkci: Rozzářila se, ústa rozevřela do širokého úsměvu a prohlásila: „Výborně, táta bude koukat.“. (bez té tečky za přímou řečí)\n- pozor na interpunkci obecně, pomohou pravidla pravopisu, net, nebo kniha dobrého autora (opět pro ukázku), uvedu kupříkladu zde: Nevěděl jsem, co s ní. (zde bych čárku před "co" vypustil, nemýlím-li se),\n- pozor také na psaní ji/jí, snad pomůže dosadit za zájmeno slůvka TU (za ji) a TÉ (za jí), příklad: Terenc říkal, že by ji měla pomoct ledová voda. (jí - TÉ ženě by měla pomoci ledová voda),\n- opakování slůvek ve větách za sebou (nebo v souvětích), také to nevypadá hezky (někomu to může vadit), příklad: I když matka vypadala děsivě, když byla celá od krve, ale zároveň vypadala nějak zvláštně a tajemně, nevím jak to popsat. (zde "vypadala"),\n- užití přímé a nepřímé řeči obecně, pokud si hrdina něco myslí (ve své hlavě a nevyslovil to), pak je dobré toto nedávat do uvozovek, příklad: „Musím utéct“, honilo se mi hlavou. -- Musím utéci, honilo se mi hlavou. -- Musím zdrhnout, honilo se mi hlavou. (přeci jen nebude hrdina mluvit jako nějaký docent),\n- pozor na tři tečky (tedy užití méně nebo více teček ve smyslu nedokončené myšlenky a podobně), zde: Jako věrný fanoušek jsem chodil na každý tvůj koncert a vypozoroval v tobě něco více než zpěváka a nepletl jsem se.. (vždy jen tři tečky, ani méně, ani více),\n- občas schází mezera v textu, nebo je nadbytečnou, opět uvedu příklad: Ano Briane , jsem to já – ten vrah, kterého nikdy nechytili, ale už jsem starý a tak předávám žezlo tobě. Budu doufat, že se nezděsíš a nevezmeš roha. (nevypadá to pěkně a text může působit se všemi nedostatky trochu "odbytě"),\n- pokud jsou do textu (obecně) vloženy dopisy (jako dodatečné texty, které mají to či ono vysvětlit čtenáři, či blíže přiblížit), je dobré je dát do kurzivy (nebo jinak oddělit od zbytku textu, aby byl čtenář v obraze), například na SASPI pomoci html tágu: [i]text napsaný kurzívou[/i] (jukni do nápovědy v obrazovce vkládání nových textů),\nPokud se na dílko podíváme jako na celek, může být jeho samotný rozsah (co do délky) krapet "ubíjející", nehledě na fakt, že příliš dlouhé texty netáhnou, přeci jen se nechce všem čtenářům sedět před obrazovkou počítače a louskat textík na jeden zátah. Ovšem... Sám vím, o čem mluvím, také jsem autorem dlouhých textů (nejen co do délky samotných povídek), ale i textů na pokračování. Pak je dobré držet se nějaké rozumné délky a rozdělit povídku na více částí, to je však již plně v uvážení každého autora.\nJak bych měl hodnotit toto dílko po jeho přečtení? Jako zpověď? Přiblížení (byť jen fiktivního života) fiktivních postav, jejichž život sám popisuje i běžné problémy, které musí překonat lidé žijící v určitém prostředí (a společnosti)? Se všemi svými radostmi i strastmi, mindráky i okamžiky štěstí. Nejspíš bych "kecal", kdybych napsal, že jde o jakousi sondu do života našeho hrdiny, který tak trochu sešel z "pravé cesty" a vydal se (byť i nevědomky) na onu šikmou plochu. Život není jednoduchý a nikdo se nerodí jako záporák či klaďas (i v běžném a reálném životě).\nPo technické stránce jsem uvedl některé nedostatky a čtenáři možná přijdou i na další, které jsem (i) přešel. Text je to dlouhý a jeho detailnější rozbor by zabral i několik hodin či dní. Což není v mých silách, nehledě na fakt, že nemám ani dostatek prostoru jej rozebrat do mrtě. Je dobré hodně číst, abys byla v obraze, jak zacházejí s texty jiní autoři. Psát povídky (a kupříkladu i delší prózu) dá hodně práce. Záleží nejen na sveřeposti autora, jeho píli, ale také na míře jeho kritického pohledu k samotnému textu. Jak říká klasic: "Pořád je se čemu učit!"\nTakže přeji hodně zdaru a múzám zdar.\nŽádná těžká prá...


Právo osvobodit se – Divadelní noviny\nV Divadle Na zábradlí inscenoval David Jařab svéráznou shakespearovskou adaptaci Macbeth – Too Much Blood, ve Švandově divadle teď Lady Macbeth z Újezdu. Tituly se ovšem nijak nepropojují, místo Shakespeara se režisér nyní inspiroval novelou Nikolaje Leskova Lady Macbeth Mcenského újezdu, kterou proslavila hlavně stejnojmenná Šostakovičova opera.\nV upjaté domácnosti střežené starým Hildebrantem (Luboš Veselý) Kateřina (Natálie Řehořová) strádá FOTO ALENA HRBKOVÁ\nJařab se nespokojil s pouhou dramatizací, spíše vytvořil samostatné dílo, i když základ děje je stejný. Příběh hlavní postavy Kateřiny přesunul z ruského maloměsta na pražský Újezd, aby se diváci případně zamysleli nad předky, kteří žili své osudy v této čtvrti. Vzhledem k tomu, že zachoval období konce 19. století, mělo být „zčeštění“ (včetně připomínky němčiny) také určitým prvkem, který text vyvazuje z dobových limitů původní Leskovovy novely. Ve skutečnosti ale proklamovaný místopis moc nefunguje, působí spíše jako autorská libůstka. Ovšem to není podstatné, stejně jako by bylo nefér vypočítávat motivy, které Jařab na rozdíl od novely přidal nebo ubral. S těmi, jež zvolil, totiž pracuje velmi důmyslně (pouta, otrávená káva a podobně).\nPodstatné je, o čem se hraje. Hlavní hrdinka se provdá do vyšší společenské třídy a stává se obětí představ o roli, kterou má v domácnosti hrát. Energická a činorodá mladá žena se nejdřív opájí svým novým postavením, ale brzy se začíná nudit a hledá, čím by svůj život zaplnila. Smysl najde v lásce, pro kterou je ochotná i zabíjet. Dlouho si nalhává, že měla právo se osvobodit, aby si užila cit, který ale její milenec Johann zdaleka nesdílí. I za cenu dvou vražd. Krvavé skutky ji nakonec doženou a určité vykoupení přichází až v příští generaci vyrůstající z jejího syna, kterého vychovává služka Anna, původně Johannova milenka.\nBohužel postavy manžela Karla Hildebranta a jeho otce Jařab pojednal poněkud okrajově a tlak na Kateřinu tak není zcela přesvědčivý. Emancipační téma je více deklarováno v programu a v rozhovorech s autorem než na jevišti. Natálie Řehořová jako Kateřina představuje spíše znuděnou, sexuálně strádající paničku, která hledá nějaké rozptýlení. O lásce hodně mluví, ale jde spíše o vášeň, která se změní v posedlost a vraždící šílenství a nakonec vede k rozpadu celé osobnosti. Jako oběť budeme tuto animální dominantní ženu chápat asi těžko, ale můžeme jí porozumět, i když omlouvat ji nelze. Řehořová je pro roli přímo stvořená, stejně labužnicky upíjí víno, jako líbá Johanna, dokáže ovládnout celé jeviště, zároveň být hravá a naopak uvěřitelně tragická. Škoda, že Matěj Nechvátal hraje Johanna tak indiferentně, kdyby byl výraznější, určitě by to postavě Kateřiny neuškodilo. S Řehořovou se tak dobře doplňuje spíše Marie Štípková jako nenápadná, odevzdaná služka Anna. Luboš Veselý může nekompromisního strážce starých pořádků, starého Hildebranta, na menším prostoru jen naznačit, Karel Tomáše Petříka je pak nepovedenou změkčilou kopií svého otce.\nVýraznou součástí inscenace je scéna s tmavým dobovým nábytkem a stěnou pokrytou tapetou, jejíž vzor se opakuje i na Kateřininých šatech, zde ovšem posléze změní barvu z neutrální v krvavě rudou. Dobový salon časem působí uzavřeně až dusivě, není z něj úniku. Ostatně celý děj plyne zdánlivě nehybně, ale skrývá v sobě vnitřní napětí, které se stupňuje. Pomáhá k tomu i hudba Jakuba Kudláče, již živě hraje smyčcové trio. Pouze neilustruje situace, ale přímo je spoluvytváří, jako by hudebníci byli dalším aktérem celého příběhu.\nŠvandovo divadlo, Praha – Nikolaj Leskov a David Jařab: Lady Macbeth z Újezdu. Režie a scéna David Jařab, dramaturgie David Košťák, kostýmy Sylva Zimula Hanáková, hudba Jakub Kudláč. Premiéra 29. února 2020.\nKomentáře k článku: Právo osvobodit se\nTo snad hrají ve Švandově divadle na Smíchově?\nTakto to vypadá, jako by vám to někdo vyprávěl a vy jste v tom divadle vůbec nebyla.\n11.06.2020 (8.29), Odpovědět, Trvalý odkaz komentáře,\nA v té recenzi se někde píše něco jiného, pěkně prosím?\n11.06.2020 (17.10), Odpovědět, Trvalý odkaz komentáře,


Topný panel do kostelních lavic - masiv - Design-topeni.cz\nTopný panel do kostelních lavic - masiv\nSálavý infra panel do kostelních lavic s vysokou účinností 99 % a velmi malou spotřebou.\nDT L150S 860x280x45 150 3 266 Kč 3 952 Kč\nStáhnout ES Prohlášení o shodě\nTopné panely Vás zahřejí - doslova\nSálavé topení do kostelních lavic je velmi úsporné, efektivní a ekologické topení nové generace s velmi levným provozem - pouze 1 kWh za 6,5 hod. provozu jednoho panelu.\nTopné panely mají vysokou účinnost a ohřívají osoby, předměty a nábytek ve své blízkosti. Od těchto předmětů se poté ohřívá okolní vzduch. To může být zejména v kostelech velkou výhodou oproti klasickým radiátorům, které ohřívají primárně vzduch. K tepelnému sálání navíc dochází téměř okamžitě po spuštění. Infrapanely mají několikanásobně nižší příkon a topí cíleně v lavicích, tam kde je třeba, nikoliv v rohu kostela jako akumulační kamna.\nSálavé topné panely vyrábíme s masivním rámem z kvalitního dřeva, který rádi barevně přizpůsobíme interiéru kostela či kostelních lavic. Můžete si také zvolit tzv. topné obrazy a vybrat si jeden z našich motivů, anebo nám dodat vlastní - např. dle zasvěcení kostela. Návrh takového obrazu si můžete vyzkoušet v našem konfigurátoru. Topení ve Vašem kostele tak získá novou dimenzi. Infrapanel nevíří prach a nezpůsobuje alergie.\nBonusem elektrických topných panelů je bezdúdržbový provoz a dlouhá životnost. Proto také poskytujeme záruční dobu 5 let na jejich funkčnost.\nKostelní lavice jsou jako dělané pro umístění topných panelů:\nProvedení topných panelů do kostelních lavic\nV masivním dřevěném rámu je osazena topná deska NANO QARTZTHERM s vrchní izolační a odrazivou vrstvou.\nPřečtěte si, jakou má s naším infratopením zkušenost p. Marek Dunda, farář z FATYMu Vranov n. Dyjí, odkud pocházejí i fotografie výše. Jeho pochvalný článek najdete ZDE.\nVzorový dům více informací\n© Copyright 2021 Design topení


Lacko prchal z hořícího trucku, Vršecký bral bronz | auto.cz\nLacko prchal z hořícího trucku, Vršecký bral bronz\nVitek 7. 9. 2015 • 18:22\nV sobotu se Adam Lacko radoval z druhého místa, ale v neděli musel v první nedělní jízdě odstoupit poté, co jeho tahač začal hořet. Adam následně přiložil ruku k dílu a hasil. David Vršecký po sobotním pódiu bral stupně vítězů i v neděli.\nV měřeném tréninku si pole position pohlídal opět Norbert Kiss. Adam Lacko si vyjel druhou řadu a jeho týmový kolega Vršecký stál na roštu první jízdy hned za jeho zády. Tak jako v sobotu, i v neděli dorazilo na okruh tisíce fanoušků, kteří tvořili vynikající kulisu sedmého podniku.\nPo startu první jízdy došlo jak u Adama Lacka, tak u Davida Vršeckého ke kontaktu s René Reinertem. Zatímco Reinert musel odstoupit a David pokračoval s rozhozenou geometrií dál, u Adama měl kontakt s německým závodníkem daleko rozsáhlejší následky. Na turbodmychadle se utrhla olejová hadička, ze které stříkal olej na rozpálený motor. Ten ve třetím kole vzplanul a český jezdec jen tak tak utekl z hořícího vozu. „Pozoroval jsem, že auto kouří, ale pak to chytlo a věděl jsem, že do depa už nedojedu. Rychle jsem se snažil utéct, nikdy přeci nevíte, co to může udělat. Pak jsem se ale rychle vrátil a začal hasit,“ uvedl v depu Lacko.\nZávod byl kvůli odklízení Adamova tahače zastavený červenou vlajkou. David se po restartu držel na čtvrtém místě za Halmovou, ale po kontaktu s Reinertem měl rozhozenou geometrii. „Vůbec to nejelo. Ať jsem dělal, co jsem dělal, prostě jsem se před ní nedostal. Nechápu to,“ povzdychl si Vršecký.\nDo druhé nedělní jízdy nastupoval Vršecký z třetí řady. Daleko hůře na tom byl Lacko, který startoval z posledního místa. Oba jezdci Buggyry však předvedli fantastický start a cílem prvního kola proletěl David čtvrtý a Adam dokonce osmý! Lacko si následně poradil s dalšími závodníky a v posledním kole se nalepil na čtvrtého Hahna. I když ještě zkusil útok, cílem projel pátý. Tahač s číslem 55 vypadal jak po válce. „Na nedostatek soubojů si nemohu stěžovat. Auto podle toho taky vypadá. Jsem rád, že dnes bereme alespoň nějaké body. Zbytečně jsme si tento víkend vše zdramatizovali,“ poukázal na dvě nuly Adam.\nDavid Vršecký se ze čtvrtého místa probojoval přes Halmovou a Janieca na druhou příčku, ale pak se za jeho záda dostal letošní suverén Kiss. „Asi pět zatáček jsme spolu sváděli férový souboj kolo na kolo. Pak ale přišla nejužší šikana tohoto okruhu a on byl v lepší pozici. I tak mám velkou radost, je to přeci další podium,“ řekl spokojeně Vršecký.\nJezdci Buggyry udrželi vedoucí pozici v poháru konstruktérů, ale dvěma výpadky Adama Lacka se náskok českého týmu snížil na třicet bodů.\nDnes 17:50 64


V čele pelotonu střední Evropy je dnes Polsko - Patria.cz\nV čele pelotonu střední Evropy je dnes Polsko\nV regionu střední Evropy se daří nejvíce akciím v Polsku, tamnější WIG 20 je o 0,9 % výše. Vydatně k tomu přispívá KGHM následujíc růst cen mědi, aktuálně si připisuje 2,2 % a drží se těsně pod hranicí 106 PLN. Ani bankovní sektor nezůstává pozadu, všechny bankovní tituly posilují.\nV Praze se při průměrných objemech aktivita soustředí na ČEZ, Komerční banku a Zentivu, která je také díky zahraniční poptávce s nárůstem o 1,4 % hvězdou seance. Po poklesu svého protějšku v USA se propadá CETV, a to o více než 2 %. Index PX ztrácí 0,2 %.\nPo výrazném růstu cen ropy na světových trzích roste v Budapešti MOL, který drží index BUX nepatrně v kladném teritoriu. Pod tlakem jsou naopak farmaceutické tituly Gedeon Richter (-1,2 %) a Egis (-0,6 %).


Domovská stránka » Novinky pro mezinárodní návštěvníky » USA Travel News » Boutique Air oznamuje novou linku Las Vegas-Merced\nSe zrušením pandemických omezení jsou lidé opravdu připraveni začít znovu cestovat\nBoutique Air rozšiřuje svoji síť z regionálního letiště Merced Yosemite\nNová trasa bude třetí trasou Boutique Air z Mercedu\nBoutique Air plánuje provozovat trasu s Pilatus PC-12\nSpolečnost Boutique Air oznámila plány na rozšíření své sítě z regionálního letiště Merced Yosemite v Kalifornii. Společnost Boutique Air začne provozovat přímé lety do Las Vegas v Nevadě od čtvrtka 22. dubna 2021. Nová trasa bude nabízet zpáteční let ve čtvrtek, pátek, sobotu a neděli. Boutique Air plánuje provozovat své výkonné letadlo Pilatus PC-12.\nToto bude třetí Boutique Air cesta z Mercedu a poskytuje zákazníkům v regionu Las Vegas rychlý přímý let do oblasti Yosemitského národního parku.\n"Před několika lety jsme provozovali lety z Mercedu a jsme nadšeni, že můžeme tuto oblíbenou destinaci nabídnout znovu." uvedl Shawn Simpson, výkonný ředitel společnosti Boutique Air. "Díky zrušení pandemických omezení jsou lidé opravdu připraveni začít znovu cestovat." Vegas bylo na prvním místě v seznamu požadavků pro naše zákazníky Merced. “\nBoutique Air je plným partnerem pro sdílení kódů s United Airlines a má mezilinkovou dohodu s American Airlines.\nBoutique Air je letecká společnost s certifikací FAA a autorizovanou americkým ministerstvem dopravy, založená v roce 2007.\nKanadské Ontario zřizuje hraniční kontrolní body COVID-19 k zastavení cestujících, kteří nejsou nezbytní\nThajská překvapivá nová omezení COVID začínají v neděli


WHO se blíží vyhlášení pandemie prasečí chřipky — ČT24 — Česká televize\nWHO se blíží vyhlášení pandemie prasečí chřipky\nŽeneva - Světová zdravotnická organizace (WHO) se přiblížila vyhlášení pandemie prasečí chřipky. Dosud její šíření hodnotila jako epidemii. Novým virem se podle údajů WHO nakazilo 26 563 lidí v 73 zemích světa, 140 lidí jí už podlehlo. Nejpostiženější jsou stále USA a Mexiko, kde se onemocnění také v dubnu prvně objevilo.\nNáměstek generální ředitelky WHO Keiji Fukuda dnes vyjádřil znepokojení z nového náporu této choroby v zemích, jako je Austrálie. Právě potvrzení rozsáhlého výskytu onemocnění ve druhém regionu znamená zvýšení rizikovosti na šestý, tedy nejvyšší stupeň na pandemické škále.\nWHO podle něj při svém rozhodování bude muset vzít v úvahu, zda jsou státy připraveny na novou situaci. „Jedna z kritických otázek je, že nechceme u lidí vyvolat přílišnou paniku,“ zdůraznil náměstek. Vážně podle něj například hrozí, že nemocnice zahltí lidé, kteří nepotřebují pomoc. Připomněl také, že už po prvním výskytu nemoci mnoho lidí přestalo jíst vepřové maso, v některých zemích byla prasata vybíjena a některé státy zakázaly dovoz vepřového. Diskutovalo se také o uzavření hranic.\nPrvní úmrtí v Kolumbii\nPrvní úmrtí způsobené chřipkou A(H1N1) oznámila v úterý Kolumbie. Obětí se stala 24letá žena, která žila v chudinské čtvrti hlavního města Bogoty. Byla hospitalizována, ale nakonec v pátek nemoci podlehla. Kolumbijský ministr zdravotnictví upřesnil, že v zemi chřipkou onemocnělo celkem 35 lidí.


RegioJet | Desítky programátorů se utkají v programovacím Travel Hackathonu během cesty vlakem Praha – Košice a zpět\nDesítky programátorů se utkají v programovacím Travel Hackathonu během cesty vlakem Praha – Košice a zpět\n22.11.2017, Vlaky Regiojet CZ\nTento pátek 24. listopadu a následně v sobotu 25. listopadu se přibližně 40 programátorů utká na palubě vlaku RegioJet na trase Praha – Košice a zpět v programovacím Tavel Hackathonu organizovaném společností Kiwi.com za podpory dopravce RegioJet.\nÚčastníci budou programovat ve vlaku RegioJet, zatímco ten pojede po trase Praha – Košice a zpět. Z Prahy do Košic vyrazí v pátek 24. 11. 2017 ve 21.44 z pražského hlavního nádraží nočním spojem RJ 1021 a zpátky se pak vrátí v sobotu spojem RJ1012 s odjezdem z Košic v 8.00 hodin ráno a příjezdem do Prahy hl. n. v 16.12 hodin. Na obou spojích budou řazeny zvláštní vozy RegioJet Internet Café, ve kterých budou účastníci Hackathonu během celé cesty programovat.\nNa organizaci Travel Hackathonu spojily své síly přední společnosti působící v oblasti cestování a dopravy – Kiwi.com a RegioJet. RegioJet zajistí dopravu účastníků vlakem s využitím vysoce výkonného připojení k internetu během cesty a další aktivity, jako je občerstvení, obsluhující personál apod. Zástupci RegioJetu, včetně ředitele IT vývoje, Jana Pavloviče, také budou účastni samotného hodnocení výsledků programování jednotlivých družstev programátorů během cesty. Jejich soutěžním úkolem bude vytvořit během jízdy vlakem RegioJet po trase Praha – Košice a zpět nové zajímavé aplikace využitelné v oblasti cestovního ruchu a dopravních služeb.\nPo příjezdu do Prahy v odpoledních hodinách v sobotu 25. listopadu pak proběhnou prezentace výsledků práce jednotlivých družstev Travel Hackathonu a následně ve večerních hodinách bude oznámeno, která družstva jsou vítězové celého klání.\nOd společnosti RegioJet pak vítězové získají jako cenu volné zpáteční jízdenky na nové vlakové spoje Praha – Vídeň, které RegioJet začne provozovat od změny jízdního řádu 10. prosince 2017 – a to 4x denně v každém směru.\nJízdenky na tyto spoje jsou již v prodeji s tím, že start vlaků RegioJet bude na trase Praha – Vídeň znamenat zásadní revoluci v cenách a službách. Jízdenky pro všechna místa ve třídě STANDARD stojí 375 Kč – včetně veškerých služeb RegioJet a rezervace jízdenky je stejně jednoduchá jako u ostatních spojů, které RegioJet provozuje. Zároveň se cestující na této trase dočkají stejné flexibility, co se týče změn či rušení jízdenek. Tu půjde bez stornopoplatků zrušit on-line až do 15 minut před odjezdem vlaku.\nRegioJet na trase Praha – Vídeň bude cestujícím nabízet také veškeré služby, které znají zákazníci z ostatních linek – včetně připojení k internetu zdarma, kávy a dalších nápojů zdarma či rezervace místa v rámci zaplacené jízdenky.\nNa trase Praha – Košice a zpět, kde proběhne Travel Hackathon, nabízí RegioJet denně 3 spoje v každém směru (dva denní a jeden noční spoj) a s počtem cestujících 2500 – 3000 denně je tak největším dopravcem na této trase. Od nového jízdního řádu prodlouží RegioJet trasu nočního spoje Praha – Košice a zpět až do východoslovenských měst Trebišov, Michalovce a Humenné.\nJízdenky na všechny spoje od nového jízdního řádu jsou již v prodeji – a to jak na internetových stránkách www.regiojet.cz, tak na prodejních místech dopravce a smluvních partnerů.


NOVASERVIS LA TORRE MAXIMA dřezová nebo umyvadlová nástěnná baterie satin-chrom 150 mm 7070,9\nNOVASERVIS LA TORRE MAXIMA dřezová nebo umyvadlová nástěnná baterie satin-chrom 150 mm 7070,9 Provedení: satin - chrom Délka výtokového ramínka 240 mm. Rozteč 150 mm. krabice hloubka414 mm kr... Zobrazit celý popis »\nKód / Model: 7070,9\nProvedení: satin - chrom\nkrabice hloubka414 mm\nkrabice šířka200 mm\nkrabice výška74 mm\nItalské vodovodní baterie LA TORRE jsou nositelem nejnovějších designových trendů a sanitární technice. Jsou to série vyšší třídy, které jsou inspirovány přirozenou krásou a ucelenou elegancí. Baterie jsou osazeny odolnou a bezpečnou keramickou ovládací kartuší KEROX. Spojení špičkové technologie a moderního designu uspokojí očekávání i těch nejnáročnějších zákazníků. Dodávají se v rozteči 150mm. Pro delší životnost baterie a komfort užívání doporučujeme montáž vodovodního filtru.


Motivační - i ty máš na medinu! :: Jiří Lapka - studium medicíny na UPOL\nÚvod>O medicíně>Motivační - i ty máš na medinu!\nDostat se na medicínu není pro většinu uchazečů o studium lékařství nemožné. Právě naopak. Troufám si tvrdit, že skoro každý adept má šanci, problém je ovšem většinou v nedostatečné přípravě na přijímací zkoušky a špatném načasování. Velká spousta dotazů, které dostávám, je posíláno lidmi, kteří mají zájem studovat medinu, a skoro každý z těchto mailů je formulován ve smyslu: ,,Biologie mě baví, chemie jakžtakž a fyzika průměr - doporuč mi literaturu k přijímačkám a na co se mám konkrétně zaměřit." Předem bych chtěl všem těmto tazatelům poděkovat za projevenou důvěru a rád bych nějak shrnul co a jak se učit.\nPředně je důležité si uvědomit, zda opravdu chci studovat lékařství a zda mi skutečně stojí za to obětovat (minimálně) šest let života. V případě, že je má odpověď ano - ano, pak následuje úvaha, jak hodně to chci a kolik času jsem ochoten investovat do přípravy na přijímačky. Zde je onen předělový bod, který odděluje ty "úspěšné" od "neúspěšných". Zde se láme chleba, zde je jasně dáno, kdo se kvalitně připravoval a kdo o své přípravě pouze povídal. Jsem naprosto přesvědčen, že dostatečný dril na zkoušky znamená skoro 100% úspěch a přijetí na školu. V žádném případě neplatí, že medinu dělají jenom šprti, děti lékařů a nadaní jedinci se samými jedničkami bez nutnosti se učit. Můj příklad hovoří za vše; osmileté gymnázium jsem procházel s dvojkami a trojkami, občas hrozila i čtyřka (z angličtiny :D), ovšem toto nebezpečí bylo naštěstí vždy zažehnáno. Nemyslím si, že jsem byl hloupý a na lepší prospěch bych neměl, ale chyběla mi motivace a snaha. Neviděl jsem důvod proč se učit víc a takto mi to vlastně stačilo. Bohužel tento přístup byl zjevně krátkozraký. Nezískal jsem "učící dril" a tak, když jsem došel až do maturitního ročníku, jsem neměl potřebu, ale především jsem nebyl schopen se dostatečně připravit na přijímačky na medicínu.\nMedinu chce dělat spousta lidí, dokonce v posledních letech má zájem o ni rostoucí tendenci a jsem si jistý tím, že velká část těchto adeptů je na tom stejně jako já; "chci být doktor, mám dobrý vztah k lidem, chci jim pomáhat a léčit je (v lepším případě uzdravovat:)". To všechno je pěkné a zaslouží si obdiv, ovšem pokud opravdu chci vykonávat toto nanejvýš zodpovědné povolání, je potřeba pracovat na své kázni, pracovitosti a píli a stát se zodpovědným již nyní, jako student střední školy. Osvojit si kvalitní přípravu na výuku, začít včas se studiem k přijímacím zkouškám a nepodcenit žádný ze stavebních pilířů přijímací zkoušky - tedy biologii, chemii a fyziku. Co naplat, že všichni jdou v pátek na zábavu, že v televizi zrovna hraje oblíbený film nebo že je venku pěkně. Pokud se chci dostat na mou vysněnou školu, stát se medikem, chodit v bílém plášti s učebnicí anatomie v podpaždí, pak je nutné plnit svůj plán na 100%. A nezapomínat ani na odpočinek, rodinu a přátele, protože všechno toto potěšení je kořením kvalitně odvedené práce. Kéž bych byl takto moudrý již ve svých 19 letech a přípravu na přijímačky bral takto zodpovědně. Moje cesta se tedy po prvním neúspěšném maratonu přijímacích zkoušek do Prahy a Brna odvíjela úplně jiným směrem a nabrala zcela jiný spád. Tři roky jsem strávil na VŠB v Ostravě a až po těchto třech letech jsem se znova pokusil dostat na medicínu. Neptejte se mě na to, jak jsem si ty roky užíval. Užíval a hodně! Ale smysl jsem ve studovaném oboru neviděl. Vždy jsem chtěl být "pan doktor" a onu resuscitaci ve třetím ročníku na VŠB beru jako druhou šanci od života. Ne vždy jsem vděčný za to, že studuji medinu a je spousta dní, kdy bych zcela upřímně měnil se svým starým já na předešlé VŠ. Ale smysl, pro který dělám to, co dělám, byl, je a vždy bude jedině v tom, čemu se věnuji nyní - v medicíně.\nRád bych ale zdůraznil změny v mé opakované přípravě na přijímačky, které jsem podstoupil a které mi pomohly docílit své snahy a uspět v přijímacím řízení. Především jsem se tentokrát skutečně chtěl dostat na školu. Jak řekl jeden chytrý člověk: ,,Chtěl bych - neznamená nic, chci - dělá divy." A tak i má příprava doznala razantních změn. Zejména jsem si zevrubně projel celou (důraz;)) středoškolskou látku z biologie, chemie a fyziky. Opakuji celou a nemám tím na mysli pouze doporučené okruhy. Samozřejmě kytičky a podobné jsem přeskočil, nicméně to podstatné je právě ve všeobecném přehledu a přehled tvoří úspěch. Je velice důležité opravdu umět základy, jež beru jako samozřejmost a na kterých lze stavět a k těmto základním kamenům pak nabalovat další a další vrstvy.\nKlíčem k úspěchu je tedy všeobecný přehled a v předmětech jako je chemie a fyzika je veledůležité znát souvislosti. Naučit se něco nazpaměť dokáže každý, pouze to jednomu bude trvat krátce a druhému o něco déle, ale opravdu pochopit co a jak spolu souvisí - to je něco, co vám zajistí přijetí na medicínu. To je to, z čeho budete čerpat během prvních třech maligních let na medicíně. V biologii to bude v prváku například genetika - ano, ta středoškolská. Kdo umí princip a chápe to, tak nebude mít problém. Chemie je značně maligní a to především během prvních dvou let. Nakonec zjistíte, že to je právě chemie a všemožné chemické reakce, které rozhodují o fyziologickém chodu těla či jeho patologii. A stejně tak chemií budete všechna tato onemocnění časem léčit. Fyzika holt patří k medicíně a nedivte se, až ve čtvrtém ročníku, v radiologii (ale především v nukleární medicíně) dostane opět své slovo.\nMedicína se dá udělat i bez logického myšlení a selského rozumu, ale výsledky v praxi nebudou valné a především pacienti nebudou spokojeni. Nelze házet všechny do jednoho pytle a stejně tak je nelze takto léčit ani k nim univerzálně přistupovat. Budoucí lékař si nemůže dovolit k 90-ti leté bábince: ,,Paní, trpíte hypertenzí? A co ten váš diabetes - míváte často hyperglykémii?" Takto opravdu ne. A proto je nadmíru důležité, vzít rozum do hrsti a naučit se již teď, na SŠ, brát svou přípravu k přijímačkám zodpovědně (pokolikáté už?:), učit se tak, abych tomu rozuměl a viděl v tom souvislosti a naučil se rozlišovat podstatné od nepodstatného. To vše se totiž bude hodit nejen k přijímačkám, vašemu budoucímu studiu, ale také - a to především - ve vašem budoucím povolání.\nV případě, že v průběhu přípravy zjistíte, že něčemu nerozumíte a nejste schopni danou problematiku pochopit ani z jiné literatury, nebojte se obrátit na odborníky - v mém případě na učitele fyziky. Asi tři měsíce jsem docházel na doučování z fyziky a tento krok považuji za jeden z těch nejdůležitějších, které vedly k mému úspěšnému přijetí. Stejně tak až budete jednou v praxi, nebojte se tázat zkušenějších kolegů a nedělejte si hlavu z toho, kolik toho neumíte a jak moc jste dutí. Žádný učený z nebe nespadl a v medicíně toto pořekadlo platí stonásob. Čím déle budete studovat medicínu, tím více budete utvrzeni ve zjištění, že toho nevíte opravdu mnoho. Lépe řečeno - neumíte vlastně skoro nic. Neklesejte na mysli, od toho jsou tu zkušenější kolegové a našprtaní spolužáci, kteří vám poradí. A ani oni nevědí všechno.\nDůvěřujte si. Pro mě asi jedno z nejtěžších předsevzetí, které si dávám skoro každý den. Pracujte na sobě a hledejte v sobě to nejlepší. Čerpejte ze svých předešlých zkušeností, úspěchů a neúspěchů a v těžkých chvílích u přijímaček (i jindy) si uvědomte, že jste to právě vy, kdo pracuje na vaší budoucnosti. V náročných podmínkách se ukazuje a prověřuje, jak moc si věříte. To jsou ty chvíle, díky kterým rostete. Myslete na to a utvrzujte se v sobě. Nikdo jiný to za vás neudělá, nikdo jiný vás nedokáže tak upřímně a opravdově pochválit jako vy sami.\nBuďte na sebe hodní. Ať už to dopadne tak nebo onak, je potřeba si po dlouhém maratonu příprav a přijímacích zkoušek dopřát něco dobrého nebo pěkného. Je třeba se odměňovat a to nejen po přijímačkách, ale také po dílčích testech, zápočtech a zkouškách. Vše pro vaše dobro a dobrý pocit ze sebe sama.\nNevím, zda jsem zde obsáhl všechno, co jsem chtěl. To určitě ne, ale myslím si, že základní myšlenku jste z toho vyextrahovali a že má snaha motivovat i ty méně motivované, podpořit ty, kteří se potácejí v krizi a pomoct ostatním najít v sobě sílu udělat další důležitý krok pro úspěšné přijímačky a studium, padla na úrodnou půdu.\nVšem přeji příjemné zimní dny, úspěšné zkouškové kolegům medikům a dostatek sil všem zájemcům o medicínu.:)\nTitulek opravdu máš na medicínu?\nRomantické. Splnit si sen a jít na medicínu. Tvrdá dřina a pak výsledky.... pché....\nPro uchazeče bych, s dovolením kolegy a spolužáka, zdůraznil, aby si své rozhodnutí rozmysleli pořádně! I když tady platí "kdo medicínu nezažil na vlastní kůži, stejně nepochopí." Kdo se dostane, nemá vyhráno.\nPřestaňte se rozplývat nad idealistickými představami budoucího nočního studia a co všechno budete umět. Přesně jak říkal Jirka. Zjistíte, že neumíte nic. A hlavně. Medicína opravdu není pro každého. Jste chytří a naučíte se toho hodně? Bez cílevědomosti pohoříte. Nejste chytří a učíte se pomalu? Pravděpodobně vyhoříte.\n"Úspěšně" jsem se dostal "až" do čtvrťáku a zatím se v tom jen plácám jak ryba na suchu. Ideály a romantismus v tom nehledejte nebo se ztratíte.\nStojí to za to. Ale je to FAKT dřina.


Zuzana Sklenaříková | Podvodné firmy\nTahle pojištovací makléřka mě přemluvila abych si sjednal zivotní pojistěni. Nakecvala mi bludy o tom, kolik mi to vydela penez, jak budu mit zabezpecene stari a kdy by se my necpo stalo, tak rodinu vpyplati. Dal jsme na ni aplatim 1000 mesicne. Chci to zrusit, protoze jsem prisel o praci a nemuzu to pravidelne platit, musim pockat jeste 10 mesicu abych to mohl zrusit, protoze kdyz to zrusim, nedostanu svoje uz zaplacene penize zpatky. Musim platit dva roky…to je zlodejina to svet nevidel…a co myslite rekla mi to ta baba?…nerekla, protoze vedela ze jinak bych tu mslouvu nepodepsal…necekane nebere telefon, protoze uz dela u jiny pojistovny. JA SI TE ALE NAJDU!!\nPaní Zuznsao, jaká to byla pojistovna? Kamarad mi nabizi pojisteni, ale nechci dopadnout jako vy. Díky za odpoved\njá se taky nachytal a než jsem to mohl zřušit tak 3 roky jsem platil. a ve výsledku jsem stejně nedostal vše ,byla to nejaká americká pojišťovna sídlo někde u hybernů. šmejdi\nLidi pozor, jsem pojišťovák a vím, jak to chodí. Musíte číst pojistné podmínky. U spousty pojišťoven lze smlouvu vypovědět do dvou měsíců bez udání důvodu a vrátí vám peníze. Po uplynutí dvou měsíců kdykoliv zrušíte smlouvu tak vám nic nedají. Žádejte vždy svého poradce, aby vám řekl jaké je odbytné v případě, že budete muset smlouvu předčasně zrušit. Hodně záleží na tom, kolik platíte. Většinou první dva roky nedostanete vůbec nic, čím déle spoříte, tím vyšší je odbytné. A pokud nemůžete platit tolik, stačí zažádat o snížení na nejnižší možnou částku, abyste nepřišel o všechno a přitom si dál po trochách spořil (většinou je minimum u živ. pojistek 300 Kč měsíčně, u penzijního přip. 100 Kč měsíčně).Pokud nemůžete platit ani to minimum, tak se musíte smířit s tím, že co jste zaplatil (třeba půl roku, rok, rok a půl) bohužel nedostanete, jedná se totiž v prvních dvou letech o nákup počátečních jednotek, které začnou vydělávat až tak ve třetím roce. Vždy chtějte po poradci, ať vám ukáže průběh pojištění nejen v letech, ale i v měsících, abyste viděli, kdy už máte nárok na odbytné a dostanete něco zpět!!! Nikdy nepodepisujte smlouvu na první schůzce. Já to tak s klientama nedělám. Vždy jim nechám na prostudování pojistné podmínky, ať si je v klidu pročtou a pak se rozhodnou!!! Je mi líto, že máte takhle špatnou zkušenost. Né každý poradce je slušný. Nečekejte dva roky na to, abyste zrušil smlouvu. Je to nesmysl, po dvou letech totiž tomu poradci nemůžou strhnout provizi, ale když to zrušíte do jednoho roku, musí vrátit celou provizi (což může být řádově 3 - 10tis), od jednoho do dvou let půlku provize. Zrušte to hned, pokud nemůžete jinak. Není to férový poradce, který vám neříká vše. Ale nezanevřete na všechny pojišťováky. Všichni nejsme špatní.\nTaké se přikláním k předchozí radě. Nečekejte 2 roky - jde jen o provizi pro tu paní. Zrušte ihned. 16 let praxe.\npŮJČÍ VÁM HNED. Jakmile nemáte na splátku, opozdíte se, věší vám na dům a posílají obrovské černé plakáty, že jste dlužník, jezdí za vámi domů, zvoní – nikomu nedoporučuji.\nPěkný hajzlík,má strašně nemocnou přítelkyni,sice chytrý,ale jinak podvodník velkého kalibru! Vybere jistinu na tkzv.směnku a víc se mu nedovoláte.Tel.je nedostupný! Skoro 2m vysoký,štíhlý,prořídlé vlasy,šlape si na jazyk a koktá.Schází se rád v La Mimose na Pankráci.Pozor na něho-nevěřte mu ani slovo!\nNeprověřený uživatel: A D\nBarták podvodník a cigoš černej Mižigar\nPilos0@seznam.cz můj email…Zloději , podvodníci….bacha na ně. Nechoďte tam, jen vás okradou. Oni půjčky neposkytují, jen slibují.Teď maj kutloch v Kobylisích. ….XXXXX zlodějský to sou. Sedí tam cigán Mižigar, černej jako bota, už to mě varovalo, ale hold jsem naletěla a podepsala jakousi nesmyslnou konzultaci. Už se snažím jednat…..ty jejich XXXXX potečou krví…. Byla sem tam… (více)\nVanderberg group s.r.o\nDobrý den, prosím někoho, kdo se s touto firmou setkal, aby mi dal nějaké reference. Děkuji Jitka\nProsím o info. zda úvěr opravdu vyřídí společnost Allambie nebo ASP finance. Moc děkuji za odpověď. Milena


Proč jsme přestali číst noviny? | EkonTech.cz\nProč jsme přestali číst noviny?\n24. 5. 2013 - 13:25\nOdkud získáváte běžné zpravodajské informace? Z televizních zpráv? Z internetu? V dnešní době už málokdo čte tištěný denní tisk pro zjištění aktuálního dění. Jak se říká, není nic staršího než dnešní noviny. Proč jsme ale opustili něco tak klasického jako noviny a jak to souvisí se společenskou lobby proti kouření?\nJsou tištěné noviny přežitek? Opravdu nám připadá zastaralá myšlenka kavárny, cigaret a novin? V tom bude možná právě zakopaný pes. Myšlenka zastaralá není, problém je v té cigaretě. Dříve se kouření považovalo za společenskou zvyklost a cigaretu držel v ruce snad každý. Vzpomeňte si na jakýkoliv film pro pamětníky. V nich všechny postavy kouří dýmku nebo cigaretu, v kriminálních filmech se nad stolem vždy vznášel oblak namodralého kouře a šarmantní gentleman Oldřich Nový si po příchodu do restaurace zapálil. Ale dnes se z cigarety stalo společenské tabu a ve filmech většinou kouří padouši nebo psychicky labilní lidé. Spojitost mezi cigaretou a novinami je, kromě kavárny, v tom, že dříve si lidé kupovali cigarety a sirky či zapalovače v trafice, a když už v té trafice byli, tak si za pár haléřů koupili i noviny. Poměr ceny cigaret k novinám se nezměnil, ale s všeobecným poklesem kouření přestali mít lidé potřebu chodit do trafiky jen pro ty noviny a hlavní informace získají jiným médiem.\nTaké si jistě každý domyslí, že za to může i zvyšující se počet hodin prosezených u počítače, internet v mobilu a další vychytávky dnešní doby.\nI dnes mají však tištěné noviny své místo. Na internetových serverech jde především o aktuálnost, novináři se snaží přinést informaci dříve než konkurence a často na úkor přesnosti a objektivnosti. Zprávy v novinách mají možnost být ověřeny, přezkoumány, případně doplněny a nově vzniklé skutečnosti. Novinář má možnost investigace, nemluvě o publicistice, pro kterou na online serverech není dostatek místa.\nKaždoročně čteme zprávy o poklesu prodejnosti novin, někdy až o desítky procent. Za rok 2011 poklesl prodej o 9 %, což znamená, že každý den se prodalo o 108 tisíc výtisků méně. Bulvární deník se na špici čtenosti drží již několik let a předběžná data za loňský rok tento trend jen potvrzují. Žebříčky čtenosti drtí i Nedělní Blesk. Naopak zpravodajské Hospodářské noviny mají průměrné denní náklady jen zhruba 42 000 výtisků, což je na pravděpodobně nejhodnotnější noviny ČR až tragicky málo. Bulvár táhne více.\nOdborná veřejnost se shoduje na názoru, že tištěné noviny nevymizí. Zůstanou ale pouze ta periodika, která budou mít největší čtenost (rozumějte: uživí se reklamou), a to bude s největší pravděpodobností bulvár. Platí-li ale, že noviny jsou často společenským odrazem národa a spoluvytváří kulturu, pak se má česká společnost na co těšit.


Koruna míří k historickému rekordu vůči euru – Novinky.cz\nKoruna míří k historickému rekordu vůči euru\nČeská koruna posiluje. V pondělí po poledni prolomila hranici 29,00 Kč/EUR a od historického maxima 28,92 Kč/EUR ji dělí jediný haléř. Aktuálně se obchoduje na 28,93 Kč/EUR. Koruna je tak nejsilnější od července 2002, řekl analytik Patria Online Tomáš Vlk.\npondělí 28. listopadu 2005, 14:38 - PRAHA\nHlavním důvodem pro zpevnění koruny byl podle Vlka pohyb slovenské měny, která posílila po pátečním oznámení, že Slovensko vstupuje do režimu směnných kurzů ERM-2, předstupně eura. [celá zpráva]\nSlovenská koruna z páteční úrovně 38,50 SKK/EUR výrazně posílila a dostala se citelně pod hranici 38,00 SKK/EUR. Jiné důležité zprávy se na trhu prakticky nevyskytovaly, řekl Vlk.\nKoruna vůči euru dnes otevírala na 29,05 Kč/EUR, což bylo proti pátečnímu závěru posílení o šest haléřů. Psychologickou hranici 29,00 Kč/EUR trh atakoval už během dopoledne, prorazit se mu ji však podařilo krátce před 14:00.\nPodle Vlka je nyní možné očekávat i atak na historické maximum 28,92 Kč/EUR z července 2002. To však podle něj bude koruně klást další odpor.


Šéf ruských plavců přirovnal atmosféru v Riu ke studené válce - Sport.cz\n10. srpna 2016 02:38 - Rio de Janeiro\nŠéf ruského plaveckého svazu Vladimir Salnikov.\nProti Jefimovové se hlasitým bučením vymezovalo i publikum v Riu při všech příležitostech, kdy se u bazénu ukázala. "Myslím si, že celá ta atmosféra je zvláštní," uvedl Salnikov, čtyřnásobný olympijský vítěz z let 1980-1988. Situace je podle něj dost podobná právě 80. létům, kdy docházelo ze strany velmocí k bojkotům her.\nYulia Efimova apologetic in press conference after Lilly King's gold medal performance. https://t.co/CSiAszLXrr pic.twitter.com/J6DCXvYHJb\n— NBC Sports (@NBCSports) 9. srpna 2016


Kniha: Rovnováha -- Silná generace – Jane Reindl\nPodtitul:\tSilná generace\nVolné pokračování fantasy knihy „Rovnováha“ Zajímá vás, jak pokračuje život tajemné rodiny z Čech? Linda s Davidem a Jessií si velmi rychle zvykli na úplně jiný život. Naplňoval je a uspokojoval. Nikdy se necítili živější. ... (celý popis)\nPočet stran: 293, barevné ilustrace\nVolné pokračování fantasy knihy „Rovnováha“\nZajímá vás, jak pokračuje život tajemné rodiny z Čech?\nLinda s Davidem a Jessií si velmi rychle zvykli na úplně jiný život. Naplňoval je a uspokojoval. Nikdy se necítili živější.\nPomáhali rodině, přírodě a dokonce i lidem, když bylo potřeba. Rozhodli se odjet se sourozenci, na jednu ze svých poznávacích cest. Brzy se k nim připojil i jejich přítel Gordon, kterého to k nim neustále táhlo, ale on se tomu nedokázal bránit. Začalo jejich nové dobrodružství.\nJakmile se vrátili skoro po roce domů, čekala je nová cesta, plná různých překážek. Jak si s nimi poradí? Čeho chce dosáhnout První? Jak se Linda s Dominikem popere se svým novým úkolem? Nejen dobré chvíle, ale i ty těžké a smutné, provází hrdiny tohoto příběhu. A jak to vše vlastně dopadne? ......\nJane Reindl - další tituly autora:


Dejte půdě pořádnou dávku živin. Zasejte zelené hnojení • Hobby / denikPlus.cz\nZahrada 21. července 2018 | 13:58\t— Šárka Vondráčková\nPotřebovala by vaše zahrádka trochu přihnojit? Pak není nic lepšího, než si zasadit zelené hnojení. Je to starý osvědčený zahradnický trik, který nic nestojí.\nPokud už máte sklizeno, zasejte zelené hnojivo / Internet\nPokud už jste sklidili první úrodu raných brambor či jarní zeleniny a na nový výsev se nechystáte, nenechávejte půdu zbytečně ležet ladem. Zasejte do ní rostliny pro zelené hnojení. Mají totiž velkou moc. Dokáží totiž půdu ozdravovat a působit proti škůdcům či chorobám, navíc podporují tvorbu humusu. Tedy za předpokladu, že je do půdy včas zaryjete.\nIdeální doba pro výsev zeleného hnojení je červenec nebo začátek srpna. Nejvíce živin rostliny obsahují ještě před začátkem kvetení, a to je tedy doba, vhodná pro jejich zarytí do půdy. Pokud však necháte rostliny i vykvést, poskytnete tím potravu pro včely, čmeláky i motýly.\nSkvělým zeleným hnojivem je půvabná svazenka vratičolistá. Není příbuzná s žádnou z tuzemských kulturních rostlin, nehrozí přenos nemocí na zeleninu. Rychle roste, dobře prokořeňuje a snáší také sucho. Skvěle vám také poslouží měsíček lékařský. Je to známá léčivá rostlina, ale ve formě zeleného hnojení pomáhá půdu zbavit háďátek.\nHrách, vikev, jetel\nPořádnou dávku dusíku dodají půdě vikvovité rostliny. Díky hlubokým kořenům se tyto rostliny rovněž postarají o drenáž půdy. Zasejte si také hrách, který se vám může na zimu hodit, ale také vikev či různé druhy jetele. Stejně dobře poslouží rostliny jako hořčice, lupina nebo pohanka. Ty poslední dvě jmenované rostliny se vysévají na půdy kyselé, ostatní mohou jít do půdy neutrální a zásadité.\nPůdě prospějí nejen zelené nadzemní části, ale také drobné kořínky. Prospěšné je především kořenové vlášení, což jsou mikroskopické kořínky, které se dožívají jen několika desítek minut a sotva narostou, už je nahrazují další. Odumřelé kořínky se pak stanou potravou pro půdní organismy, kterých žije nejvíce právě na povrchu kořenů a v jejich bezprostřední blízkosti. Díky tomuto spojení vzniká i půdní humus, což je základ pro dobrou úrodu. Skvělou službu vám také poskytnou žížaly. A kompostér si můžete založit i doma. Více o tomto tématu jsme psali zde.


Ústí nad Labem má městskou vinici, pěstuje odrůdu Cerason | Týden.cz\nÚstí nad Labem má svoji městskou vinici. Na svahu u výletního zámečku Větruše je nasázeno 45 hlav pozdní odrůdy Cerason, řekl zástupce Cechu českých vinařů Jan Podrábský. Ústecko bývalo kdysi vinařskou oblastí, která zanikla za průmyslové revoluce.\nNa ústeckém svahu bude růst červené víno, vysazení přišlo podle radnice na 20 tisíc korun. "Vysazena byla odrůda Cerason, což je kříženec Merlanu a Fratavy. Je to odrůda, která později raší, to je výhodné pro tuto oblast, protože by měla uniknout jarním mrazíkům," uvedl Podrábský. "Patří mezi rezistentní odrůdy odolné vůči houbových chorobám, je pěstitelsky méně náročná a zatím není příliš rozšířená," řekl Podrábský. Svah pod Větruší je podle něj vhodný pro vinici. "Věřím, že se odrůdě bude dařit a vzniknou pěkná červená vína," dodal.\nNápad sázet městské vinice v rok, na který připadá 700. výročí narození Karla IV., vznikl v Cechu českých vinařů. Nedávno se sázela větší vinice na náměstí v Roudnici nad Labem, kde je 300 keřů. "Je to dobrý počin, který ukazuje, jak se réva pěstovala, třetím rokem už by měly být vidět hrozny," uvedl Podrábský.\nVinaři připomínají zásluhy císaře Karla IV. v souvislosti s vínem mimo jiné i speciální kolekcí vín. "Karel IV. nařídil pěstování vína v celém království českém, byl zvelebitel vinařství, který se zasloužil o jeho rozkvět," připomněl Podrábský.\nÚstecko bylo historicky vinařskou oblastí, řekl ředitel muzea Václav Houfek. "Ústí nad Labem bylo v rámci Čech jednou z nejvyhlášenějších vinařských oblastí. Dokonce se tady pěstovalo lepší víno podle různých dobových textů z 18. století než třeba na Litoměřicku nebo Roudnicku," řekl Houfek. Víno z ústeckých svahů se podle historiků dodávala i na panský dvůr v Praze nebo v Drážďanech. Na konci 18. století bylo sedm z deseti nejbohatších ústeckých měšťanů vinaři. "Všechny svahy okolo Ústí byly vinice," doplnil Houfek.\nVinařská tradice zanikla před téměř 100 lety s průmyslovou revolucí. Se spuštěním železnice v polovině 19. století se začala do Čech dovážet kvalitní vína z Uher. "Byly velkou konkurencí pro české vinaře. To se ještě ale dokázali celkem držet. Ale začaly se šířit různé nákazy, které napadaly staré vinařské kultury. A to byly hlavní rány, které vinařství dostávalo," doplnil Houfek. Poslední velké vinice byly ještě před první světovou válkou poblíž hradu Střekov, i ty ale později zanikly a dnes jsou na jejich místě ovocné sady.


Moderní byt | Bydlení návrhářky ve staré pražské zástavbě\n04.11.2020 Libuše Lhotská, Lucie Martínková, Foto: Robert Žákovič\nByt ve staré pražské zástavbě, ve kterém Iveta se svou rodinou žije, je poměrně velký. Než se do něj nastěhovali, chtěla mu návrhářka vytvořit novou tvář, která bude odpovídat současným nárokům na pohodlné bydlení. Žádné stavební úpravy ale nebyly potřeba, šlo prý spíše o důkladné „vyčištění“ bytu a přesun pokojů.\nZásadní byl přesun kuchyně, která byla původně v malé temné místnůstce situované na sever. Ta Ivetě rozhodně nevyhovovala, protože chtěla mít kuchyň spojenou s obývákem a jídelnou a vytvořit jeden světlý prostor, v němž se bude rodina scházet a bude tam trávit nejvíc času. Toto řešení pro ni bylo výhodné také proto, že často potřebuje pracovat a mít malého syna pod neustálým dohledem.\nZ původní kuchyně tak vznikla šatna a na severní stranu se přesunula ložnice, kde může být chladněji a hlavně je tam klid, protože je situovaná do vnitrobloku. Vedle obytného prostoru s kuchyní je dětský pokojík, který ale zatím, než bude syn větší, slouží spíš jako pokoj pro hosty. Při hledání stylu se Iveta snažila udržet historického ducha bytu ve starém činžovním domě, ale také jej ozvláštnit tím, co je pro jejich studio typické.\nProto zachovala parkety, které prošly repasováním, přednost udělala i z krásných dveří a původních špaletových oken. Barevný koncept vyšel z toho, co má Iveta ráda. Je to především dřevo, které kvůli rozpočtu i předchozím zkušenostem zvolila v podobě březové překližky. V interiéru se objevuje i světle modrá barva, jež má symbolizovat přírodu a hory, které rodina miluje. Akcent dodává interiéru tu a tam použitá červená barva. Prostorná vstupní hala je opatřena novým šatním koutem z překližky a z podlahy zmizelo staré linoleum. Z haly se vchází do dětského pokoje, obýváku s kuchyní, koupelny, WC, ložnice a komory.\nKuchyňská sestava je vyrobena na zakázku a kombinuje překližku s modrým laminem, jež je z praktického hlediska použité na spodní skříňky. Praktický je překližkový modul, jehož součástí je potravinová skříň a knihovna a také je do něj integrována americká chladnička. Jídelní stůl na zakázku kombinuje dřevo a červeně lakovaný kov. Odpočinkovou část tvoří modrá sedačka Game od značky Jech, kterou mají sestry ze studia Schwestern velmi oblíbenou a použily ji už v nejedné realizaci. Celý byt je prý taková skládačka, kterou si Iveta dělala pro radost. Mohla popustit uzdu své fantazii, protože tentokrát byla svým klientem ona.


Centrum zábavy v Karlíně oslavilo dva roky činnosti pro stolní tenisty - ADAM.cz\nAutor: Miloslav Fuček | zařazeno: 23. 1. 2011 | přečteno 13054\nOtevření nové herny stolního tenisu pro veřejnost inicializoval v roce 2008 TTC Praha – klub rekreačního stolního tenisu. Tento klub vznikl již v roce 1998 a hráli v něm hráči napříč věkovým spektrem, tedy od dětí po důchodce, muži i ženy a začátečníci i pokročilí. Soudržnost klubu zaručovala dlouhodobá soutěž jednotlivců, tzv. Liga TTC Praha a jednorázové turnaje dvouher a čtyřher.\nOddílem prošlo mnoho hráčů, z nichž někteří začali hrát registrované soutěže a z oddílu nakonec odešli., protože výkonnostně přerostli jeho kvalitu hry. Po deseti letech činnosti oddíl založil hernu stolního tenisu pro veřejnost Centrum zábavy na adrese Sokolovská 96a v Karlíně, pár metrů od stanice metra Křižíkova.\nV Centru zábavy je k dispozici sedm stolů značky Stiga, tréninkový robot Donnic. O doplňkové aktivity, kterými jsou o prázdninách např. příměstské internetové tábory, se stará Informační centrum oddílů a klubů. Toto sdružení dětí a mládeže v Centru ještě spolu s TJ oddílů rekreačních sportů Praha provozuje stolní fotbal a šipky, v nichž dvakrát ročně společně se stolním tenisem probíhá trojboj. TJ ORS Praha v Centru pořádá dvakrát ročně také šachové turnaje pro veřejnost.\nPár měsíců po otevření herny založil TTC Praha oddíl mládeže a nyní již druhým rokem trénují v Centru zábavy v pondělí a středu od 15.30 do 17 hodin žáci a dorostenci. Tento oddíl je zčásti rekreační, to znamená, že zde není nějaké přísné výběrové kritérium, ale hlavní je zájem. V oddíle je registrováno v soutěžích ČAST sedm žáků a jeden dorostenec. TTC Praha hraje 2. třídu dorostu a 2. třídu starších žáků. Má i dva týmy mužů, z nichž v áčku hraje i nejlepší žák TTC Praha Petr Chlumský. TTC Praha A hraje přebor 6. třídy ve skupině B a rádi by postoupili do 5. třídy. TTC Praha B hraje v druhé skupině 6. třídy a drží se kolem 4. místa.\nV Centru zábavy se pořádají prakticky každý víkend turnaje ve stolním tenisu pro veřejnost ve třech výkonnostních kategoriích. K výročí otevření Centra zábavy se bude konat v sobotu 22. ledna 2011 CZ Stiga Cup, na kterém se v jejlepší kategorii očekává velice silná konkurence v podobě hráčů divize a 3. ligy. Před rokem na tomto turnaji hrálo celkem 57 hráčů, z toho v nejsilnější kategorii 32.\nNovinkou, která odstartovala ve středu 19. ledna 2011, jsou Grand Prix Centra zábavy, což je série turnajů dvouher stolního tenisu, které se hrají ve středu od 18 hodin zhruba do 21 až 22 hodin. Na prvním turnaji se sešlo 19 hráčů!\nV novém pololetí školního roku pořádá TTC Praha nábor žáků a dorostenců do svého oddílu mládeže, v němž by rádi otevřeli jetšě jednu tréninkovou skupinu v úterý a čtvrtek, což by umožnilo zapálenějším zájemcům trénovat i třikrát týdně a rychleji se lepšit.\nTTC Praha spolupracuje s Informačním centrem oddílů a klubů a ve společné prezentaci se představili už dvakrát i na Bambiriádě, kde si mohli zájemci zahrát stolní tenis na venkovním stole. Proběhlo tam i několik turnajů pro děti. Jejich samostatná kategorie se na turnajích pro veřejnost v Centru zábavy rozebíhá sice pomalu, ale vždy pokud se sejdou aspoň tři žáci, tak svoji vlastní kategorii dvouher mají.\nDo Centra zábavy si můžete přijít zahrát i vy, protože je to herna pro veřejnost. Pokud nemáte s kým hrát, můžete využít náboru do rekreačního oddílu, který hraje v pondělí od 17 do 21 hodin, anebo zajít na některý z turnajů pro veřejnost, které se konají o víkendech nebo ve středy.\n11. 7. 2020, 425x


Kniha je zaměřena přímo na pasivní domy. Stručnou a jasnou formou informuje proč stavět v pasivním standardu a jaká hlediska je třeba zvažovat při projektu domu. Přináší informace o materiálových variantách i o doplňkových konstrukcích. Jaká jsou vhodná řešení konstrukcí od základů až po střechu, jak zajistit energetickou soběstačnost domu i jak lze případně řešit například zpětné využívání vody to vše se čtenář v knize dozví. Samozřejmostí je i kapitola věnovaná ekologickému řešení stavění pasivního domu a prokazování pasivního standardu budov.