Procházím městem, které je náhle ozdobeno tolika českými vlajkami, že jsem jich doma tolik za celý život neviděl (není divu; jen v Bernu je několik továren, které se zaměřují výhradně jen na šití práporků). U hodinového hotelu Babaloo narazím na zátaras z ostnatého drátu. Od něj mě pažbou odežene četník. "Co se děje?" ptám se. "Vstup zakázán," říká mi, "pojede tudy český prezident!" "Jaký prezident?" dělám ze sebe blbého a vzpomenu si přitom na známou Haškovu povídku Návštěva Jeho Veličenstva.\nPo mnohých útrapách se dostanu až na Bundesplatz. Někde by tu měl být i Tindaro, jehož inspektorská kancelář byla den předem vyklizena, aby se z ní nedalo střílet. Střed náměstí včetně všech přístupových cest je vyklizen a od lidí ho oddělují ostnaté dráty. V kapse svírám svoji knížku se srdcervoucím dopisem prezidentovi. Je mi jasné, že po dobrém se k němu nedostanu. Je mi jasné, že po dobrém se k němu nedostanu. Oslovuji nejbližšího strážníka a ptám se ho, jak se dostanu k českému prezidentovi. Nerozumí mi a odvádí mě o pár metrů dál k veliteli akce. Ten drží v ruce desky s velkým tiskacím nápisem "STAATSBESUCH" a zuřivě mává mobilním telefonem. Kolem nás se srocuje skupinka amatérských i profesionálních publicistů znuděných již hodinovým čekáním na prezidenta a celou scénu natáčejí na kamery, diktafony, zapisují si do bločků...\nOpakuji svůj francouzský dotaz a velitel mi s otřesným bernským přízvukem odpovídá, že dostat se k prezidentovi není možné. "Tak mu alespoň dejte knihu, kterou jsem mu přinesl," říkám, ale to už je na velitele moc. Oznamuje mi, že jsem zatčen, prohledává mi kapsy, v nichž nachází umělohmotného kominíčka, kterého jsem dostal od babičky pro štěstí. Zachmuří se, dává mi na ruce želízka, otevírá můj pas a někam volá. Některá slova jsou mezinárodní, takže pochopím, že si přes Interpol zjišťuje mou totožnost. S rukama spoutanýma za zády vylezu na blízký plůtek a z něho pozoruji vojenskou kutálku, která vyhrává bavorské (možná že švýcarské) pochody. Přijíždí konvoj aut, z něhož vystupují oba prezidenti, švýcarská paní prezidentová a naše Dáša. Uličkou kolem mě prochází mnoho zjevů, které znám z naší televize (Mathé, Špaček atd.), velvyslanec Šedivý a jeho zástupce, který mě naštěstí nezpozoruje, protože první co by ho muselo napadnout při pohledu na želízka na mých rukou by bylo, že jsem na jeho radu jel pracovat do Thurgau a tam mě zatkli.\nŠvýcarský žandarm mě tahá z mého podstavce, ale musí toho nechat, protože zazní česká národní hymna, při níž se konečně cítím jako Havlíček, Šverma a Fučík dohromady, zvlášť když moje novinářská kamarila jásá a ozývá se překotný cvakot blesků z fotoaparátů. Když hymna skončí, koná se vojenská přehlídka, po níž smetánka zapadne do bundeshauzu, mě stáhnou z obrubníku a když se s odchodem neuvěřitelně vysmáté a onáušnicované švýcarské gardy vylidní náměstí, jsem podmíněně propuštěn na slib, že pojedu rovnou domů do Lentulusstrasse.\nDo Bernu jsem se vypravil na pozvání kamaráda Tindara, abych měl po ročním bezplatném boji na poli české žurnalistiky jak přežít prázdniny. Byl to můj první pobyt v zahraničí, který byl delší než pár dní. Za měsíc pobytu v Bernu jsem zjistil, co je předvším Švýcarsko, a také trochu, co jsem převším já.\n1. Śvýcarsko je především....\nŠvýcarsko je především pokladničkou světa.\nPřed dvěma sty lety přemýšlel jakýsi vynalézavec o tom, co udělat se svojí malou zemičkou, když je nejmenší, nejsmutnější a nejchudší v Evropě. Přišel na geniální nápad. Udělal z ní trezor. Nejbohatší země světa za to dodnes bezejmennému němě skládá dík.\n"Víš na čem stojíš?" zeptá se mě přítel, když stojíme na spolkovém náměstí v Bernu čelem k budově Státní banky, vpravo parlament a vlevo vedle fontánky obrovské šachovnice s umělohmotnými figurkami v lidské velikosti. "Na židovskejch zubech."\nŠvýcarsko jsou především celníci v zelených baretech, kteří se vás vyptávají kam a k jaké rodině jedete a vypadají usedle a dobromyslně jako váš strýček. Švýcarsko jsou především Poláci, Srbové, Chorvaté, Tamilové, Kolumbijci, Rusové, Íránci, Vietnamci a Siciliáni. Jeden Turek s vámi jezdí každodenně metrem do práce a na hlavě má metalízově oranžový turban, tak neuvěřitelně podobný obrovskému cucavému bonbónu, až se vám sbíhají sliny v ústech.\nŠvýcarsko je především dvacet šest různých kantonů. V Bernu na náměstí stojí socha s nápisem Adrian von Bubenberg na postavci.\n"Kdo to je?" ptáte se přítele?\n"Idiot. V patnáctým století porazil kanton Curych," odpovídá přítel a zamyslí se.\nŠvýcarsko jsou především čtyři dialekty čtyř jazyků. Zatímco ten německý zní jako tuberkulóza, ten francouzský je vám milý, protože zjednodušil složitý francouzský systém číslovek. Italský neznáte, ale od Sicilanů, u nichž bydlíte, se dozvíte, že je to "una stronzata" -- "blbost". Navíc je tu pro reprezentaci ještě malá folklorní komunita mluvící moderním nářečím Římanů z provincie Helvetia (antické Švýcarsko), rétorománštinou.\nŠvýcarsko je především vtělená dobročinnost. Denně se přes Amnesty International odesílají tisíce protestních dopisů diktátorům celého světa. Žádá se pád režimu, propuštění politických vězňů, zrušení koncentračních táborů a podobné bláhovosti. Přítelův tchán a tchýně v mládí adoptovali tři děti z rozvojových zemí. Dvě dívky jsou dnes důstojnými švýcarskými matrónami kolumbijského původu, třetí, chlapec, je mentálně postižený řecký Rom, kterému podvýživa v dětství způsobila nedokončený vývoj mozku.\nŠvýcarsko jsou především staří zmoudřelí hippies, dnešní ortodoxní kalvinisté, katolíci, muslimové, hinduisté, judaisté a sikhové. Revoltu si odžili a teď chtějí klid.\nŠvýcarsko je především klid. Od poslední války v roce 1815 vycházejí odpoledne co odpoledne bernští měšťané ze svých úřadů (Berňané jsou především úředníci a při shánění pracovního povolení vás nechají opsat kolečko od úřadu k úřadu, až vás nakonec pošlou z toho předposledního do toho, z něhož jste vyšli, neboť na to, že chtít v jejich zemi dostat pracovní povolení je bláhovost, si musíte přijít sám). Okupují hospůdky, jimiž jsou jako hrozny obsypána náměstí, pijí panaché (pančované neboli řezané pivo s pomerančovou limonádou) a v očích se jim zračí přízračný klid.\nPřistěhovalcům ne. Bosenec, který mě obsluhuje v restauraci, si ustaraně pročítá chorvatské noviny. (Co to dalo práce, než se dohodli dva novopečení Berňané, z nichž jeden umí německy a druhý francouzsky, že jsou oba Slovany.) Jiný Bosenec mi v půjčovně kol podává velociped a mírně se třese. Po výbuchu bomby, vysvětluje.\nŠvýcarsko je ledacos, ale Bern je především řeka Aare ženoucí se rychlostí tří metrů za vteřinu, do níž skákají nadšení odvážlivci, sportovci i ti, kteří se do ní (bez práce nebo s prací mizernou a ve stesku po vlasti) vrhají, domnívajíce se, že se zbaví tíživého žití.\nPrvní, s kým ve Švýcarsku promluvím je starý Turek-záchodový dědeček v motorestu nedaleko Basileje. Dopotácím se k němu jen v košili a v sedm hodin ráno po deseti hodinách noční cesty napříč Německem. Německy oba umíme pouze sporadicky, ale na rozhovor, který spolu vedeme, nikdy nezapomenu.\nJá: Kajn geld. Ich bin auslendr.\nJá: Čechiše króne? (ukazuju mu koruny)\nOn: Das ist kajn geld.\nJá: Ich zágt das. Hábn zí vekslštúbe?\nOn: Kajn vekslštúbe.\nJá: Kajn vekslštúbe, kajn geld\nOn: Kajn geld, kajn pisn.\nNapadne mě spásná myšlenka. Uprostřed místnosti si začnu svlékat kalhoty.\nJá: Und zol ich pisn hír?!\nV tu chvíli se Turkova nemilosrdná tvář změní v neskonale soucitný obličej. Osmanský dědeček mě vezme kolem ramen, osobně mě dovede až k mušli, hlídá u dveří, zda mě při močení nikdo neruší a navíc mi naznačuje, ať si dám klidně načas. Během jeho nepochopitelného činu použije toalety několik zákazníků, západní svou minci nechají v talířku na stolku dobrovolně, východní nechá můj ochránce projít bez jediného povšimnutí zdarma. Když odcházím, namíří dědeček varovně se klepajícím prstem do prostoru před svým stolkem, kde začíná interiér přeplněného úpravného švýcarského motorestu (tam, kde jsem si před chvílí rozepínal poklopec) a, s očima moudrého a zkušeného boha otce, vyřkne jedinou vše vysvětlující větu:\n"Pisn dort ist švírig. Dort ist policaj."\nMusel si zřejmě s evropskými zvyky a s evropskou policií užít v životě svoje.\nAni scenérie, která se přede mnou otevře, když už přejíždím s polským autobusem přes Rýn, kolem něhož se na červnových pověstných sytě zelených loukách pasou svobodné bílé kravičky, nepřebije můj první symbolický švýcarský zážitek s tureckým dědečkem.\nKdyž přijedeme na autobusové nádraží Bern-Schützenmatte, dopodrobna se vyplní sen, který se mi zdál před mým odjezdem do Švýcarska. Přítel Tindaro mě na autobusovém nádraží nečeká. Nemaje švýcarských peněz ani telefonní karty, sedím v hlavním městě nejbohatší země světa na obrubníku s hlavou padající na kolena a přemýšlím, kam bych složil hlavu. Objeví se mi v ní mapa se žlutým Českem a vedleležícím velikým zeleným Německem, jehož výběžky v podobě struků cucají další dvě německá telátka: červené Švýcarsko a hnědé Rakousko. Česko, Německo a Švýcarsko jsou z Prahy až do Bernu přeškrtnuté dlouhou černou čárou mé jihozápadní cesty, první, jediné a nejdelší v mém životě. Klímám a v duchu si kreslím čáru na sever do Worblaufenu, kde bydlí můj italský učitel Tindaro, který jako syn sicilských vystěhovalců vystudoval italštinu a ruštinu, a přestože se naučil dalším osmi jazykům, stal se ve Švýcarsku nezaměstnaným a odešel učit němčinu k nám do Hradce.\nMou nejcharakterističtější vlastností je družnost. Po maturitě jsem odešel pracovat do Prahy a protože jsem v ní byl do jisté míry cizincem, naučil jsem se cizincům v neznámém prostředí pomáhat. Tindarovou nejcharakterističtější vlastností je lakomství, které se díky mé chudobě mně osobně vyhnulo. Tindaro je totiž (stejně jako můj přítel básník Patrik Ungermann) skrblík-filantrop. Podpoří chudé guatemalské studenty, daruje půlku platu na nadaci pro boj s leprou na Balkáně, přispívá na ekologické potraviny, ale odmítá si koupit párek za pět korun s tím, že je moc drahý. Je geniální, všechnu světovou literaturu čte v originále, je členem bernského klubu velmistrů v šachu, ale neumí jíst příborem, protože je vnukem sicilského plantážníka. Trpí komplexem méněcennosti, ale jeho oblíbeným úslovím je, že na světě je devadesát procent blbců a my s nimi musíme žít. Nemá rád Němce a považuje je za nudné byrokraty, ale kdyby si měl vybrat jedno z měst, v nichž během svého života žil, vybral by si Berlín. Nesnáší němčinu, ale všechny své odborné práce píše výhradně v ní. Narodil se v Bernu, ale není (stejně jako není celá jeho rodina) dosud švýcarským občanem, protože odmítá zaplatit šest tisíc franků za kolek. Protože Tindaro nemá rád trend finanční a kulturní okupace malých zemí, sám pro sebe ho za cenu velkých osobních obětí anuloval. Jede-li do malé země, nekomunikuje s tamními domorodci světovým jazykem, ale dá si tu práci a naučí se ten místní. Na vlastní uši jsem slyšel, jak on, takový vlastenec, prohlásil o italských turistech v Praze prohlásil, že jsou ksindl. Pak odešel do obchodu a přestože chtěl jablečný džus, koupil si hruškový. Ten druhý byl totiž -- české výroby. Jestli něco vystihuje Tindarovu povahu dokonale, pak je to jeho česká odpověď na mou francouzskou otázku, jak ho jako Itala narozeného v Bernu napadlo jít studovat ruštinu: "Mně říkali, že ruština je hovno. Ale já mám rád hovno."\nVe Worblaufenu bude asi hezky, protože na mapě byl u něho namalován červený štítek značící přírodní krásy. Worblaufenský dům patří Tindarovu tchánu a tchýni, kteří jsou tak bohatí, že dceři a zeti přenechali patro v rodinné vile. Kreslím si v duchu i druhou čáru na severozápad: do Hinterkapellenu ke staré tetě, která s manželem, ukrajinským chirurgem, emigrovala do Bernu v roce 1968.\nProbouzí mě Tindaro. Stojí nade mnou, silácky mě zvedá, objímá mě a omlouvá se, že přišel pozdě. Omlouvá se ostatně i za svého tchána, který prohlásil, že Východoevropana si pod střechu nevezme. A tak ve chvíli, kdy padá má poslední životní možnost strávit prázdniny ve vilové čtvrti, pronáší můj přítel ten den už druhou historickou větu: "Nevadí, vezmu tě k tatínkovi."\nKdyž procházíme středem hlavního města nejbohatší země světa, který tvoří protestantský kostel, orloj, fontána, řada půvabných roubených domečků a levný obchodní dům Migro, užasnu nad prostotou Bernu. "Tohle," odpoví Tindaro na nevyřčenou otázku, kterou vyčetl z mých očí "je kapitalismus. To, co je u vás, je banditismus." Pak se zamyslí a obecnou češtinou, kterou jsem ho naučil, dokončí myšlenku: "A z těch vašich banditskejch peněz my tady budujem Švýcarsko." Když po deseti minutách dorážíme do předměstské čtvrti malých oprýskaných činžáků, zastaví Tindaro před jedním domem, na jehož zvoncích se skví albánská, španělská a italská jména. Vyloví z kapsy zvláštní placatý předmět se dvěma drážkami a ponoří ho do zámku. Jak se později dozvím, je to zdejší poslední vynálezový hit -- patentní klíč od domu i od bytu v jednom.\nDům, vyzdobený katolickými a muslimskými svatými obrázky, voní pracím práškem a hned jak za mnou zapadnou dveře bytu, utrhne se celá lavina jižní pohostinnosti. Tindarova starší sestra Rosaria mě objímá a roztomilou francouzštinou pronáší improvizovaný uvítací projev pro můj pobyt v dělnické čtvrti, který má zřejmě zahnat mou hořkost z toho, že mě ve čtvrti bohaté odmítli. Říká doslova:"I přátelé mých bratří jsou mými bratry." K úplnému dovršení této indiánské ušlechtilosti se přede mne postaví Tindarův tatínek Francesco, nezaměstnaný zelinář, který tak přesně odpovídá průměrnému vzhledu typického Itala, že vypadá jako kopie B. Mussoliniho 1:2, a s hrdostí svému plemenu vlastní rce mateřskou řečí: "Buď tu jako doma, amico. Moje lednice je i tvojí lednicí a můj telefon je i tvým telefonem."\nJe to třetí historická věta toho dne a obsahuje hned několik zázraků. Za prvé při jejím pronesení zjistím, že rozumím italsky, za druhé pocítím nekonečnou vděčnost k příteli, který pro mne našel ztracený ráj, a za třetí mne opravňuje k tomu, abych se nabídnutým telefonem konečně ohlásil hinterkapellenské tetě, jediné krajance, jež v tomto městě znám:\n- "Tak jsem tady, teto, sháním práci."\n- "Omluv mě, nemám na tebe čas, prodávám nemocnici po strýčkovi."\nA prý zcela švýcarsky mi položí telefon.\nKdyž se druhý den ráno probudím v Lentulusově ulici třicet čtyři Fischermatteli (Rybářův kopeček) na posteli v Tindarově studentském pokoji, upoutá mě několik věcí. Předně mě (který jsem předtím nikdy nebyl v zahraničí déle než do červánků dne, kdy jsem překročil hranice) neuvěřitelně překvapuje, že se nacházím ve Švýcarsku. Za oknem na školním dvoře si kope míčem několik žáků majících prázdniny a pokřikuje na sebe oním německým nářečím, tolik připomínajícím tuberkulózu. Na zdi visí portrét mého přítele Tindara z doby, kdy (tak starý jako já) pracoval jako profesor německého jazyka na gymnáziu Chabarovsk v ruské Přímořské autonomní republice. Město Chabarovsk má tu zvláštnost, že leží na témže poledníku, který od sebe o něco jižněji odděluje Papuu-Novou Guineu a Indonézii. Vzpomínám si na své překvapení zápecníka, když jsem Chabarovsk našel na mapě dobrých dvanáct tisíc kilometrů od Tindarova rodného Bernu.\n"Jak ses tam dostal?" vyhrkl jsem. "Vlakem?\n"Letadlem," odpověděl můj přítel suše. "Přes Koreu."\nNyní už Tindaro sedí asi o kilometr dál v práci a já, zhruba pět set kilometrů od hranic své vlasti, na jeho posteli stále žasnu, že jsem ve Švýcarsku.\n"Tommaso," ozve se z kuchyně Tindarův tatínek, "colazione."\nUž jsem si zvykl, že s Francescem komunikujeme řečí, kterou jsem se ve škole nikdy neučil a dosud jsem neměl možnost si ji nikde procvičit: sicilskou italštinou. Svou mateřštinu Francesco používá i při všech oficiálních jednáních, lišácky se odvolávaje na to, že italština je ve Švýcarsku řečí úřední, sicilština její dialekt a bernská němčina velice ošklivá. (Tím se Francesco liší od svých konfederativních dětí, které mezi sebou komunikují dovednou makarónštinou, s níž jsou schopny říct první půlku věty italsky a druhou dokončit v Bärndütsch.) Francescův styl komunikace mi však vůbec nevadí, protože Francesco má zvláštní schopnost vrozenou všem Italům vštípit člověku pomocí absolutně čistého hlasu a až artistické pantomimy přesný smysl vyřčeného.\n"Prény il páne! Il café é kaldo posíbile kon al láte é búro čirízy formadžo un poko mortadela ma madóna súbito forca mandža vjámo vjámo a makína ..." ( "Vem si chleba, kafe je teplý, můžeš si ho dát s mlíkem, vem si máslo, třešně, sejra, trochu mortadely, ale ježišmarjájózef, rychle. Dělej dělej, jez jez, deme, auto čeká ...")\nFrancesco má naštěstí pro mne velice zúženou slovní zásobu, omezující se pouze na konkrétní věci denní potřeby. Než si však stačím domyslet všechny další filosofické aspekty naší komunikace, sedím ve starém fordu, který je nabourán tak originálně, že mě jeho dvířka neúprosně vtlačují do interiéru vozidla.\nJedeme. Kolem ubíhají mírně kýčovité švýcarské domečky, které jsou tak podobné svým bratříčkům v německých krajích, jež jsem zhlédl po cestě sem. Kromě domečků jsou tu i jiné zvláštní věci; například ta obrovská kroupa visící na skále nad námi, to prý je ledovec a ten vlak svištící podél silnice směrem na Paříž poznávám, to je skutečně "vlak vysoké rychlosti", "TGV", vedle Vinnetoua jedna z největších hvězd mého dětství.\nKdyž vjedeme do vesnice jménem "Niederbipp" a zpomalíme u jednoho z oněch úpravných kýčovitých domečků. Vyhlíží z něj pěkná snědá dívka s malou holčičkou na ruce a mává nám na rozloučenou. Francesco, který je jindy tak hovorný a nikdy nerespektuje jazykovou bariéru (když jsme tankovali benzín, zblbnul dokonce obsluhujícího Chorvata u pumpy svou italštinou natolik, že ho Chorvat nechal odjet bez placení), nějakou dobu plaše mlčí. Potom s výrazem "Co my dva si budeme povídat" hlesne potichu: "Gloria". Vím, že silně dominantní paní Ferrarová, která se v tuto chvíli nachází doma na Sicílii, se křestním jménem jmenuje Santa, což znamená italsky svatá. Gloria, pokud vím, znamená slávu. Tož Slávka asi tak dominantní nebude...\nV zelinářství v Niederbippu, kde Francesco pracuje jsem ponechán napospas mistrovi Hasanovi ze Sýrie, který řídí směnu. "Bona serra, bona serra," halasí Francesco skleníkem a pracující Poláci na něj udiveně a láskyplně zírají. Když Francesco sežene šéfovou, přitáhne si mě k sobě, cosi hlaholí svojí makarónštinou, přičemž se domluví, že když si seženu potvrzení, že jsem studentem zemědělské školy, můžu v podniku nastoupit jako čtyřměsíční praktikant. Ale pouze možná a napřesrok.\nStokilometrovou rychlostí vjedeme zpátky do Bernu, kde Francesco uprostřed garáží udělá hodiny, že sotva popadám dech, mě nechá sedět v autě, sám z něj vyletí jako dělová koule, postaví se doprostřed místnosti a zařve: "Péééréééííírááá!"\n(Otec a syn Ferrarovi mají velice podobný hlas. Vzpomínám si na včerejší návštěvu Tindara u jeho otce. Když se Italové hádají, máte pocit, že se boří svět. Během minuty se pak uklidní a družně se poplácávají po zádech. Italská hádka je mluvní cvičení.)\nNikdo se neozve. Francesco nasupeně nastoupí, vycouvá stokilometrovou rychlostí z depa a jede přes celé město do dalšího. Až ve třetím se dovolá. Vysvětlí mi, že ten jistý Pereira je člověk, který mu pod rukou levněji pronajme dodávku na přestěhování bytu mého přítele Tindara z univerzitního Berlína zpátky do Bernu. Protože jsem četl mnoho knih Bohumila Hrabala, jejichž hlavní postavou je jeho strýc Pepin, nedivím se ani tomu, že Francesco bude půjčenou dodávkou stěhovat byt svého syna přes celé Německo a Švýcarsko, ani tomu, že se tak má stát zrána toho dne, kdy má o druhé hodině odpolední odjíždět rychlíkem za svou nemocnou manželkou na Sicílii. Čemu se ale podivím je Portugalec Jose Pereira in natura. Je to totiž Číňan z Macaa a na tričku má nápis "Made in England."\nKdyž se večer vracíme z objížďky Francescových obchodních přátel z firmy "Ital fruit" (kde Francesco načerno pracuje), vesměs trhovců, restauratérů a překupníků, už se nedivím vůbec ničemu. Pomohl jsem vypravit dvě svatební hostiny a přenést několik metráků ovoce a zeleniny. Seznámil jsem se i s makedonským a tureckým hokynářem, kteří se se mnou, když se dozvěděli, že jsem Čech, začali bavit plynnou slovenštinou. Jedna paní restauratérka mě chtěla zaměstnat, ale když slyšela, že jsem "Ceco", hned od toho zas upustila, ani nevím zda proto, že Česká republika dosud není členem Evropské unie či proto, že "ceco" znamená italsky slepý. Práci si však domů nevezu. Pět set franků pokuty za černého "gastarbajtra" se prostě zaměstnavatelům pořád ještě nevyplatí.\nA tak Francesco, aby mě potěšil, jede za Bern, zastaví na svahu u stodůlky pod nádherným třešňovým stromem a zatímco se já dojemně kochám západem slunce nad Švýcarskem, on čeká, až se setmí, vyndá z kufru auta skládací žebřík a postaví ho pod strom se slovy: "Drž!" Když pak celý strom důkladně očeše a my se vrátíme do Bernu, prodá snůšku jednomu ze svých spřátelených restauratérů a za utržené peníze nakoupí spaghetti, pomodore e formaggio (špagety, rajčata a sýr), poplácá mě po zádech a řekne slavnostně: "Bude večeře!" Po návratu domů pohladí dceru Rozárii, která u stolu smutně eviduje složenky, uvaří nám večeři, Rozárii uloží do postele a mě vypustí na metro směr vilové městečko Worblaufen, kde bydlí jeho syn Tindaro, naděje rodiny pracující jako inspektor rekvalifikačních programů pro nezaměstnané.\n"Tchán se, kretén, vrátil z kongresu v Praze. Vokradli ho tam vo tisíc franků. Kdyby si tě vzal za průvodce, mohli ste mít po starostech voba," hlásí mi Tindaro, když mu sděluji výsledek svého celodenního snažení. Poplácá mě po zádech a pokrčí rameny: "Holt Švýcarsko." Poté, co si potřesu rukou s Tindarovým tchánem Hans-Ulim, který při představování klidně žvýká zadělávané hovězí s rýží, obrátím se znechucen tchánovou přezíravostí k Tindarovi. Zazdá se mi, že má ve tváři tu samou nevyřčenou větu, kterou jsem si už dnes přečetl z obličeje jeho tatínka: "Co my dva si budeme povídat..."\nČasem Tindaro z mé tváře poznává, že začínám mít strach. Doma v ČR dlužím dvanáct tisíc, brigádu doma nemám sehnanou a tady jsem práci taky nenašel. Tindaro horečně přemýšlí jak by mi pomohl a nakonec mě zve na schůzku s dvěma přáteli, z nichž jeden má bratra farmářem v kantonu Thurgau a druhý strýčka, který vlastní statek v Rakousku. Když přijdu domů, přemýšlím, co dělat ještě. Zavolám panu Liehmovi! Pan Liehm je emeritní profesor literatury na vysoké škole v Paříži, emigrant z osmašedesátého a když jsem se s ním v lednu seznámil přes Divadlo poezie a České listy, dal mi své telefonní číslo do Paříže s tím, že budu-li něco potřebovat, mám se ozvat. Neznám na dalekém Západě kromě něj už nikoho, a tak se osmělím a zavolám mu. Odkáže mě na svého přítele, našeho velvyslance v Bernu, bývalého ministra zahraničních věcí, podle jehož životního příběhu prý Milan Kundera napsal svou "Nesnesitelnou lehkost bytí."\nOdcházím na večírek pořádaný Tindarovými přáteli. Jeden z nich, kterému se druzí neustále smějí kvůli jeho jménu (jmenuje se totiž Jörg Nase -- Jiří Nos), je studentem politologie. Když slyší, že jsem z východní Evropy, stěžuje si mi anglicky (protože francouzsky neumí) na české studentky, které přes rok doma studují a o prázdninách šlapou u nich v ulici "jako ostatně všechny holky z východu." Vysvětluji mu, že mnoho z nich tak řeší podobnou situaci, ve které jsem se ocitl i já. Že bych taky šlapal, kdybych byl hezčí. Jörg můj vtip nepochopí a přirovnává činnost mých krajanek k lidem, kteří se přidali k NSDAP. Ptám se ho, jestli je věřící, čímž tnu do živého. Většina švýcarských mladých jsou totiž ateisté, což dělá přemrštěná bigotnost jejich rodičů (ortodoxních kalvinistů, katolíků, muslimů, hinduistů, judaistů a sikhů). Většina švýcarských mladých jsou také marxisté-leninisté, což dělá fakt, že nevědí ani zbla o marxismu-leninismu.\nPolitolog Jörg je přesně ta cílová skupina pro mou anketní otázku, kterou občas ve Švýcarsku pokládám : "Co víte o českém národě." Jörg odpoví bez váhání: "V patnáctém století tam byl Karel Pátý a pak už si pamatuji jen nějakou Chartu." Když mě pak druhý Tindarův kamarád Mario odrazuje od práce na farmě jeho bratra, kde prý Poláci pracují šestnáct hodin denně a přitom na ně chodí kantonová policie pořádat hony, odejdu do kina Reithalle, kam chodím každý večer na italské neorealistické filmy a z peněz, které mi Tindaro dává na vstupné, si šetřím na čokoládu pro kamarády. Ve Švýcarsku se totiž vstupné platí až po skončení filmu (tedy neplatí, protože odejdu vždy těsně před koncem).\nDalší švýcarskou omladinu vytvořil můj přítel Francesco. Má pět dětí: pekařku Rozárii (32), mého přítele Tindara (30), Danielu, kterou neznám a která je provdaná v Zolikoffenu na sever od Bernu (25), hudebníka a farmáře Raffaela (20) a Davida (18). Bydlím v putovním pokoji, který jazykovědec Tindaro po svém odchodu z domova předal geniálnímu hudebníku Raffaelovi, takže je rovnoměrně pokryt muzikáliemi a notami všeho druhu, pod kterýmžto nánosem se skrývají lingvistické příručky, sborníky a klíčová díla světové literatury v mnoha jazycích. Je do jisté míry velmi milé, že když se v dalekém cizím státě probudíte a hlava vám jako každý den zavadí o nízkou poličku, spadne vám na ni CD českého barokního hudebního skladatele Jana Dismase Zelenky (dokud mě Zelenka nebil do hlavy, vůbec jsem ho neznal), dále Twainova "Dobrodružství Huckleberryho Finna" v italštině a sebrané spisy Daniila Charmse vydané v Leningradě roku 1991. Když si tedy tímto milým způsobem kolem poledne uvědomím, že je ráno, vyklepu peřinu s těmi třemi oříšky na zem (stejně dopadnou do měkkého), vrazím do hudební věže kazetu "Jan Werich a Semafor," vyndám knihu esejů J.-F. Lyotarda "O postmodernismu" a znovu se uvelebím do postele. Rosaria, která peče v noci, odešla s novým dnem do práce, otec Francesco odjel na Sicílii a já si napůl lebedím a napůl zoufám z toho, že veškeré moje snahy o sehnání práce v této valutové konfederaci ztroskotaly. To jediné, na co v této chvíli čekám, je příjezd Davida, kterého Francesco na Sicílii střídá a který má pověst černé ovce rodiny, takže si zřejmě budeme dobře rozumět.\nOdložím Lyotarda, vypnu Wericha a jdu si do kuchyně udělat snídani. Italská kuchyně je zajímavá; je ještě mnohem neuklizenější než česká a odpad tvoří igelitový pytel skrytý v kuchyňské stěně, který je neustále napěchovaný k prasknutí a smrdí na celý byt tak, že ho přehluší jen výkaly Tindarova kocoura Garibaldiho, který se promyšleně pohybuje bytem tak abych ho nepotkal, protože, mrcha přežraná, pozná, že ho nemám právě dvakrát rád. Dívám se do lednice. Je tam jen typicky široký italský výběr sýrů, které už mi lezou krkem, protože mortadelu jsem dávno dojedl a přímo tělesnou bolestí se mi stýská po mase. Je to tím, že zatímco u nás patří maso a uzeniny k nejlevnějším potravinám, tady jsou nejdražší, neboť porážková zvířata se tu chovají na ekologických farmách, nikoli jako u nás, kde jde kráva z kotce rovnou do salámu. Švýcaři tedy žijí zdravě a tím mě štvou. Dávám si jogurt s chlebem připomínajícím naši vánočku, jež neustále leží v troubě a neubývá a dokrmuji se sladkými sušenkami, které jsem objevil v Rozáriině nejdolnější přihrádce a od té doby je tajně ujídám. Kromě toho neustále lezu do kredence, kde je spousta přístrojů, jež Tindaro nakoupil levně v ČR, abych se podíval na jejich české popisky s interpunkcí. Nevěřili byste, jak vám ty háčky a čárky můžou po třech týdnech chybět. Wericha už mám úplně oposlouchaného a Kunderovy knížky ve francouzštině, které jsem si koupil za všechno své kapesné, obdržené od Tindara, jsou schované hluboko v batohu. Stýská se mi, a tak na rodinném telefonu vytáčím číslo až do dalekých Čech (mám to od Francesca povolené). V tu chvíli odemyká dveře David.\nDavid má o mé přítomnosti zde podrobné informace, ale nemůžu se zbavit dojmu, že ho pohled na mě v životní velikosti poněkud zaskočil. Když zjistí, že neumím mluvit německy, začne jeho ztrémovaná tvář bědovat cosi francouzsky. Po několika minutách, kdy, nevěda co by mi řekl, mi zmateně nabízí tradiční sicilské cukrovinky, se rozhovor dostane do jakž takž normálních kolejí. David mi vysvětlí, že člověka "přímo z Východu" vidí naživo poprvé. Neuvěřitelnou rychlostí se mě vyptává na spoustu informací o naší životní úrovni, historii, kultuře, každodenních zvycích a zvlášť intenzivně se zajímá o Rumunsko a o všecko, co s ním souvisí, protože má doma počítačovou hru "Dracula." Oplácím mu to tím, že se stejně intenzivně zajímám o něj, což je ostatně i moje zpravodajská povinnost, protože podle tajné úmluvy mezi Tindarem a mnou je mým nynějším pracovním úvazkem se o Davida starat. Mám v mezilidských vztazích dlouholetou praxi a také čtyřměsíční kurz psychologie, a tak se pomalu přesouváme na plovárnu "Marzili" a David mi pomalu vypráví svůj příběh.\nDavid má tu smůlu, že se narodil v jednom z mála dělnických bloků, ve čtvrti, která sousedí s nejbohatší částí města. Když přišel do školy, velice těžce si hledal kamarády. Jednak proto, že je nadprůměrně inteligentní a jednak proto, že je z chudé rodiny přistěhovalce a děti z bohatých rodin mají zakázáno se s ním stýkat. Jeho jediným kamarádem byl bratr Raffaele a maďarský chlapec Kristián, kteří spolu tvořili nerozlučnou trojku. Pak ale Raffaele s Kristiánem odešli na střední školu a Davide zůstal sám. Tato samota u něj plynule přerostla v sociální fobii. Začal se stranit ostatních dětí, chodil jen na hodiny trubky a hrál doma počítačové hry. Když ho rodiče poslali na střední školu, po několika dnech z ní utekl. Škola, která nesla jméno slavného švýcarského pedagoga Heinricha Pestalozziho ho za to poslala do psychiatrické léčebny pro mentálně retardované. Když z ní Davida po mnoha intervencích dostal jeho bratr, školní inspektor Tindaro, uzavřel se do sebe a čtyři roky nechtěl komunikovat s nikým kromě rodiny. Já jsem byl do rodiny přijat, a proto jsem dostal vzácnou (a kýženou) Davidovu důvěru.\nZatímco uvažuji o významu Davidova příběhu, vypůjčíme si za pasy a dvacet franků kola a jedeme se podívat do zoologické zahrady v odlehlé části města. Velice opatrně jedeme kolem amerického velvyslanectví, které (obstoupeno po zuby ozbrojenými ozbrojenci) vypadá jako Sing Sing, což napovídá mnohému budoucímu. Když David hladí zoologická domácí zvířátka (protože Bern je tak malý, že nemá ani pořádnou zoologickou zahradu), pochopím jaký je můj úkol od Pánaboha pro toto léto a proč mě vlastně zavedl tak daleko od domova, do města, kterým už po několik dní chodím po odchodu Rozárie do práce nocí sám s pláčem od stesku po vlasti a vracím se zas až těsně před Rozáriiným příchodem. Můj úkol je dostat Davida ze situace, v níž jsem přibližně ještě před dvěma lety byl já sám.\nVečer navrhnu Rozárii, že bychom si o víkendu mohli udělat výlet do francouzsky mluvícího kantonu Vaud, kde pracuje Davidův milovaný bratr Raffaele. Jsem host, a tak je mé přání předem splněno. Věc komplikuje jen fakt, že Francesco odšrouboval ze svého forda státní poznávací značku (s odůvodněním, že Švýcarů si na sicilských silnicích víc váží, a tak si ji přišroubuje ke svému vozu tamnímu), takže Rozárie musí ve svém volném čase najmout auto jiné. Zatímco v sobotu ráno nakládáme Tindara, který jede přímo ze své kanceláře v centru, do vypůjčeného BMW, já v nejhlubší knedlovepřozelové abstinenční krizi zahlédnu masný trh a za celých 5 CHF (cca 100 Kč) si konečně koupím to, po čem mé masožravé srdce touží už od té doby, co jsem dojedl památnou uvítací mortadelu: exkluzívní český buřt. Díky tomu se sice trochu zdržíme, ale vzápětí poprvé ve svém životě opouštím germánskou střední Evropu a ujíždím směrem Worblaufen - Fribourg ( a ve snu Lausanne - Ženeva - Francie ...).\nV muzeu tradičního švýcarského městečka Gruyéres ve francouzském kantonu Fribourg ztropím malý povyk, když se v prvním krámku, který vidím po výstupu z auta (je to cukrárna) vrhnu k nohám prodavačce. "Jste první člověk na francouzsky mluvícím území, kterého znám," křičím, "požehnejte mi!" "Žehnám vám, chlapče," říká prodavačka, "koupíte si něco? "Ne," odpovídám popravdě a vybíhám z krámu.\nJdeme na oběd do tradiční gruyérské masné restaurace. Objednáváme si čtyřikrát friburžský vepřový biftek s pomfríty a zmrzlinový pohár celkem za dvě stě franků. Tindarovi se nelíbí cena a nechává zaplatit Rozárii i přes její hubený pekařský plat. Davidovi se nelíbí menu a ptá se servírky, zda by mohl dostat špagety. Mně se líbí všechno, ale mužským Ferrarovým můžete naservírovat třeba čápa s mákem a oni budou chtít stejně špagety (popravdě řečeno: soustavným pozorováním jsem zjistil, že tak se to má nejspíš se všemi mužskými Italy; je to jakási obdoba mé české knedlovepřozelománie). Tady, takřka ve Francii, je to ale nesnesitelné křupanství -- Rozárie začíná pištět. Potom, co servírce opět vítězoslavně oznámím, že jsem poprvé ve Frankofonii a zeptám se jí, jak se jí líbí můj přízvuk, se Rozárie konečně uklidní. Zjistí, že nespolečenskost jejích italských bratrů není ještě nic proti drzosti jejího bratra českého.\nNa farmě Syon poznávám Rafaela, na jehož posteli, jak už jsem napsal, doma ležím. Je to malý hubený chlapec s neuvěřitelně jemnou tváří a stejný nadšenec jako jeho bratři. Bylo mu nabídnuto studovat konzervatoř v oboru klavír -- trubka. Odmítl. Nadevše totiž miluje venkov a krávy. Strakaté krávy (stejně jako na této farmě všichni ostatní) jsou frankofonní. Raffaele nejdřív udělá z řetězů a kůlů krátkou uličku z pastvin do stájí a pak s kovbojským grifem zakřičí: "Alons, les vaches!" ("Jděme, krávy!"), zatímco na bratra, který se s městským strachem třese za stromem křičí italsky: "Attenzione, merde!", neboť kráva-vůdkyně si právě ulevila. "Myslíš, že je to tu bezpečné?" ptá se David a já ho s pocitem matadora spražím pohledem. Ale stačí, aby se kráva-vůdkyně zatvářila trochu zle a skáčeme přes plot oba.\nNavštěvujeme friburžské Avenches (latinsky Aventicum, hlavní město římské Helvetie), kde poprvé v životě vidím antické stavby. Cestou domů potom děláme s Davidem francouzské slovní hříčky na billboardy, které míjíme, např.: L'AVACHERIE AUTOMATIQUE -- LA VACHERIE AUTOMATIQUE (automatická myčka -- automatická kravina) nebo: LES ALPES FRIBOURGEOIS -- LES ALPES FRI-BOURGEOIS (Friburžské Alpy -- Fri-buržoazní Alpy). Doma se pak koukáme na Louise de Funése a David mi až do noci ukazuje své počítačové hry. Usínám přitom nudou a probouzím se, až když Rozárie odcházejíc do práce seřvává Davida, že je tak dlouho vzhůru. Ujistím ji, že ho hned uložím a jakmile za ní zapadnou dveře, vaříme si kakao, mažeme chleba máslem a zavařeninou a zatímco já s pocitem dobře vykonané práce zapadám do peřin, David už zase sedí u počítače a hraje "Draculu."\n6. Východ na Západě\nKaždý den vypadá jako ten předchozí. David spí do dvanácti a ať z něho stahuju peřinu jak chci, vždycky se ubrání a ještě přitom stačí spát. Jednoho dne to vzdávám a volám Tindarovi, že s ním potřebuji mluvit. Mohli bychom to odbýt večer doma v lingua segretta (češtině), ale záležitost mi připadá neodkladná. Sejdeme se během Tindarovy polední přestávky ve městě na obvyklém místě; u vchodu do obchodního domu Loeb, což je tradiční orientační bod, kde se setkává většina Berňanů. Říkám Tindarovi, že s Davidem se dá jen těžko hnout, protože trpí silnou sociální fobií, která se dá léčit jen pořádnou psychoterapií a případně léky. Tindaro mi vypočítává, kolik psychiatrů už se pokoušelo s Davidem něco dělat. Po tom všem, co jsem slyšel o švýcarské psychiatrii a po tom, co mi v Bernu (ač jsem jako každý český student-turista pojištěn u mezinárodní zdravotní pojišťovny "Assicurazioni Generali") odmítli ošetřit zánět zubního nervu, však i v tomhle bodě Davida chápu.\nJdeme na plovárnu v Marzili, kde na trávníčku vedle zurčící a zvířené Áry leží několik klidných bazénků. Bavíme se o literatuře a já, protože mám po měsíčním pobytu v Bernu takřka absolutní sluch na slovanské jazyky (jednou jsem dokonce poznal dvě mladé Slovenky přes celé jedno oddělení obchodního domu), mateřštinu zavětřím takřka okamžitě. Doplavu ke dvěma starším pánům a zjistím, že jsou to Čech a Slovák, emigranti z osmašedesátého. Čech je, jak slyším, od Plzně a Slovák se jako každý Slovák holedbá, že jeho tatínek byl polský šlechtic, maminka Maďarka a on sám se narodil v Hradci Králové. Pokouším se Čechovi prodat České listy, ale on mi důtklivě sděluje, že v Bümplitzu mají pivo za pouhých osm franků, ať přijdu posedět a nadává na Hispánce, kterých je pořád víc a nemakají už od doby, co on dostal ve Švýcarsku invalidní důchod. O Slováka se ani nepokouším, protože když leze z vody, je na něm docela zřetelně vidět, že se předběžně posílil borovičkou.\nTindaro mě bere na večeři do Worblaufenu. Trávím večer s jeho tchýní Doris, která mi vypráví o studentském povstání, kterého se v mládí zúčastnila v Curychu a které vyvrcholilo založením samostatného Curyšského Studentského Sexuálně Svobodného Státu. Doris si stojí, stejně jako její manžel ve švýcarské společnosti finančně velmi vysoko; je sociální kurátorkou. Jako činovnice Amnesty International má poměrně velké znalosti týkající se mé vlasti; kromě Havla a Kundery (které jediné tu zná každý) skloňuje důvěrně jména jako jsou Husák, Bil'ak, Karásek, Benda, ale i Čapek a Hašek (na Eliase Canettiho ale už nereaguje). Doris mi důtklivě sděluje, že má své peníze uloženy u alternativní banky, která žádá od každého potvrzení morální bezúhonnosti původu jeho peněz. Míním skepticky, že to jedna banka nestrhá a že kdyby tato podmínka byla uzákoněna v celém Švýcarsku, padly by všechny totalitní režimy na celém světě. Tím Doris surově naštvu v jejím vlastenectví a Tindarovi nezbude než ji vyhodit na procházku, zatímco my si uděláme slovanský večírek s Vladimírem Vysockým a Bulatem Okudžavou a hulákáme rusky do okolních zahrad, že Švýcarsko je pacholek Ameriky a kazí nám slovanskou a románskou duši.\nDruhý den v šest hodin ráno přijíždí vlakem ze Sicílie Francesco. Spolu se mnou ho na nádraží přijde přivítat asi dvacet kamarádů-taxikářů, z nichž každý nese do svého taxíku jedno Francescovo zavazadlo, takže domů jede kolona aut jako při příjezdu krále. Já mám na starosti dávat pozor na metr dlouhý strom "limone" (citroník) v obrovském květináči, jehož koruna čouhá z okénka taxíku ven a čechrá stěny roubených domečků tak, až z nich padá omítka. Cestou mi Francesco vypráví historku svého přítele, u něhož byl na Sicílii na návštěvě, a kterému ukradli sto ovcí. Přítel tedy přišel na četnickou stanici, aby to vyšetřili.\n"Vyšetříme," řekl velitel, "ale nemáme co jíst. Potřebujeme ovce."\nPřítel tedy zabil tři ovce a přinesl je veliteli. Čekal měsíc, čekal dva, čekal půl roku a pořád se nic nedělo. Přišel tedy k veliteli, zda se jeho případ skutečně vyšetří.\nJako u nás, říkám si. Evropská unie neevropská unie.\nKdyž se probudí David, jdeme spolu do města. David je tak dezorientovaný, že se ptá anglicky na cestu Američanky, kterou potkáme a která nás rázně odbude. Hledáme českou restauraci "U klokana", na kterou mě upozornili včerejší osmašedesátníci. Provozuje ji pan Grunt, kterému se v Austrálii zastesklo po vzdálené vlasti a aby jí byl blíž, tak se vrátil alespoň do střední Evropy. Uvítá nás paní, která po našem francouzském entrée odvětí po moravsku: "Na mě můžete, ogaři, i normálně." Z pohovoru vyrozumím, že v jejich restauraci se každou neděli schází česká bernská podnikatelská mafie, která by mě případně mohla upíchnout na některém ze svých horských hotelů, přičemž se letmo zmíní, že pozítří přijíždí na státní návštěvu do Bernu prezident Václav Havel. Ještě týž večer skáču v Marzili do Áry, která má zvláštní brazilsky zelený nádech, a z níž se posléze zachráním jen s pomocí boží. Vyložím si to jako vyzvání, abych svůj příběh vzal konečně do vlastních rukou.\nVelvyslanectví České republiky leží ve čtvrti Murifeld a tvoří ho pět secesních budov a parčík ve stylu královny Viktorie. Je to největší ambasáda v Bernu, která předčí i americkou, britskou a vatikánskou. Pozemek i s domy koupil kdysi prezident Masaryk, který zde pobýval, když osnoval světovou revoluci. Mačkám zvonek, u něhož je štítek s německým, francouzským a českým nápisem (všechny ostatní ambasády, kolem nichž jsem šel, měly svůj jazyk první) a neviditelný zástupce velvyslance mi elektronicky otevírá branku.\nZástupce velvyslance je svalnatý gentleman v nejlepších letech, který nehledě na své diplomatické způsoby vypadá jako ostravský haviř. Velice pevně mi stiskne ruku. Bolestí se zhroutím do rokokového křesla. Co si přeji. Vyndávám z kapsy svou knížku, vyřizuji pozdravy od pana Liehma a vysvětluji svou situaci. Odpovídá mi, že mou situaci zná, neboť má tak starého syna jako jsem já, který v Bernu studuje a ohledně brigády se to s ním má jako s českým občanem tak, že raději odjel na brigádu do Colorada. Ptám se ze zájmu, čím je zapříčiněn tak katastrofální přístup úřadů k našincům, když mezi Varšavou a Prahou, jak jsem viděl, pendlují denně plné autobusy polských dělníků s předem uděleným povolením i bez něj. To přece také nejsou občané Evropské unie. Zástupce mi odpovídá, že s Poláky je to jiné, protože ti mají od revoluce roku 1980 silné zastoupení ve zdejší vládě. Ale to my bychom měli mít také, ne, a už od roku 1968, namítám. To my také ne, říká suše zástupce velvyslance. Tak co mám dělat, táži se v poslední křeči. Tak jet buďto domů nebo do kantonu Thurgau, kde nejsou tak silné policejní prohlídky.\nJedu tramvají do bordelu Babaloo (který leží hned vedle Tindarova úřadu pro mýcení nezaměstnanosti) koupit Davidovi erotický časopis, aby na mě měl po mém brzkém odjezdu alespoň nějakou památku. Cestou do tramvaje přistoupí dvě moravské cikánky se švýcarským občanstvím, které se trumfují, čí muž má větší garáž. Vzápětí potkám výpravu skautů z Jablonce, kteří tráví prázdniny v něčem na způsob pionýrského tábora v nedalekém alpském kantonu.Soutěží, která skupina získá víc informací o Bernu. Zavedu je do městské knihovny a většinu informací jim v náhlém poryvu vlastenectví zjistím. Jsou unudění až to bučí, ale když spatřím jejich dvě instruktorky, jež zhnuseně žerou na schodech Münsteru řízek s chlebem, pochopím proč.\nDávám Davidovi zabalený sexčasopis s tím, aby ho rozbalil až po mém odjezdu. Samozřejmě, že balíček okamžitě rozerve a překypuje špatně skrývanou vděčností. O dárku samozřejmě nesmí nikdo z úzkostlivě katolické rodiny nic vědět, neboť v tom je jeho smysl, že David by si ho samozřejmě neodvážil sám koupit. O italské rodině už vím skoro všechno a pro její podobnost s rodinou českou mi nedělá problém se s ní plně sžít. Dokonce jdu tak daleko, že když se v televizi objeví italský premiér Berlusconi, solidárně plivu na obrazovku a křičím "uno porco maladetto" a napolitánskému sousedu Coppolovi říkám spolu s rodinou Scoppola (Šoustač) a dupu na podlahu, když jde spát.\nVečer jedeme s Tindarem a Francescem k tetičce, která mě nakonec přece jen pozvala na návštěvu. Stěny jejího luxusního bytu s výhledem na jezero se prohýbají pod cennými obrazy, které sbíral blahé paměti zemřelý strýček. Tetička sezve celou rodinu (tj. dceru Štěpánku a dvě vnoučata), aby se na nás, nuzotu, přišla podívat. Při domácím banketu se spontánně vytvoří tři dvojice komunikujících: Tindaro se baví se Štěpánkou o katedře slavistiky na místní univerzitě (kterou stejně jako on vystudovala), Francesco (který okamžitě cítí, že z těchhle novopečených příbuzných by mohlo něco kápnout) láká tetičku do svého domu na Sicílii a já se bavím s osmnáctiletou Larisou o její nastávající maturitě. "To je Eidgenosenschaftsmaturität z jedenácti předmětů, to není jako ta blbost tam u vás," šokuje mě švýcarská fiflena, kterou jsem si chystal zamilovat pro její jméno z Doktora Živaga. Jedině desetiletý Štěpán se s nikým nebaví, neboť celou společnost očividně odhadl už předem. Když si pak ještě nervózně nabídnu jakéhosi utopence a dozvím se od tetičky, že je to nakládaný lanýž, vyzvu Tindara, abychom odešli a pytel starých hadrů, které teta posílá mé babičce, hodím před vchodem do popelnice.\n7. Prezidenti, revizoři a Siciliáni\nNadchází můj velký den. Do Bernu má, jako druhý významný Čech po mně, přijet Václav Havel. Je možné, že na vlastní oči uvidím svůj vzor a budu se mu moci svěřit se svým truchlivým osudem. Nejdřív jako obyčejně zajdu na katedru slavistiky na místní univerzitě a odtamtud si zamailuju domů. Katedra leží v budově, kterou (nevím jestli spolu s celou univerzitou) vlastní firma Tobler, největší výrobce čokolády ve Švýcarsku. Na katedře se vyučuje ruština, čeština, BHS (srbochorvatština) a litevština. Většinu předmětů učí magistra Klára K. z Děčína, která znechucena českým školstvím odešla po roce 1990 do Švýcarska, aby si je tu znovu zamilovala. "Osmašedesátníci", sděluje mi, "to jsou tu spolu s Maďarama z šestapadesátýho největší švýcarský náckové a svině, jaký tu můžeš potkat." Když jí sděluji, komu se chci svěřit do rukou, jen se ušklíbne.\nProcházím městem, které je náhle ozdobeno tolika českými vlajkami, že jsem jich doma tolik za celý život neviděl (není divu; jen v Bernu je několik továren, které se zaměřují výhradně jen na šití práporků). U hodinového hotelu Babaloo narazím na zátaras z ostnatého drátu. Od něj mě pažbou odežene četník. "Co se děje?" ptám se. "Vstup zakázán," říká mi, "pojede tudy český prezident!" "Jaký prezident?" dělám ze sebe blbého a vzpomenu si přitom na známou Haškovu povídku Návštěva Jeho Veličenstva. Po mnohých útrapách se dostanu až na Bundesplatz. Někde by tu měl být i Tindaro, jehož inspektorská kancelář byla den předem vyklizena, aby se z ní nedalo střílet. Střed náměstí včetně všech přístupových cest je vyklizen a od lidí ho oddělují ostnaté dráty. V kapse svírám svoji knížku se srdcervoucím dopisem prezidentovi. Je mi jasné, že po dobrém se k němu nedostanu. Je mi jasné, že po dobrém se k němu nedostanu. Oslovuji nejbližšího strážníka a ptám se ho, jak se dostanu k českému prezidentovi. Nerozumí mi a odvádí mě o pár metrů dál k veliteli akce. Ten drží v ruce desky s velkým tiskacím nápisem "STAATSBESUCH" a zuřivě mává mobilním telefonem. Kolem nás se srocuje skupinka amatérských i profesionálních publicistů znuděných již hodinovým čekáním na prezidenta a celou scénu natáčejí na kamery, diktafony, zapisují si do bločků... Opakuji svůj francouzský dotaz a velitel mi s otřesným bernským přízvukem odpovídá, že dostat se k prezidentovi není možné. "Tak mu alespoň dejte knihu, kterou jsem mu přinesl," říkám, ale to už je na velitele moc. Oznamuje mi, že jsem zatčen, prohledává mi kapsy, v nichž nachází umělohmotného kominíčka, kterého jsem dostal od babičky pro štěstí. Zachmuří se, dává mi na ruce želízka, otevírá můj pas a někam volá. Některá slova jsou mezinárodní, takže pochopím, že si přes Interpol zjišťuje mou totožnost. S rukama spoutanýma za zády vylezu na blízký plůtek a z něho pozoruji vojenskou kutálku, která vyhrává bavorské (možná že švýcarské) pochody. Přijíždí konvoj aut, z něhož vystupují oba prezidenti, švýcarská paní prezidentová a naše Dáša. Uličkou kolem mě prochází mnoho zjevů, které znám z naší televize (Mathé, Špaček atd.), velvyslanec Šedivý a jeho zástupce, který mě naštěstí nezpozoruje, protože první co by ho muselo napadnout při pohledu na želízka na mých rukou by bylo, že jsem na jeho radu jel pracovat do Thurgau a tam mě zatkli. Švýcarský žandarm mě tahá z mého podstavce, ale musí toho nechat, protože zazní česká národní hymna, při níž se konečně cítím jako Havlíček, Šverma a Fučík dohromady, zvlášť když moje novinářská kamarila jásá a ozývá se překotný cvakot blesků z fotoaparátů. Když hymna skončí, koná se vojenská přehlídka, po níž smetánka zapadne do bundeshauzu, mě stáhnou z obrubníku a když se s odchodem neuvěřitelně vysmáté a onáušnicované švýcarské gardy vylidní náměstí, jsem podmíněně propuštěn na slib, že pojedu rovnou domů do Lentulusstrasse.\nDruhý den brzy ráno jedu za Tindarem, kterého chci stihnout doma, ještě než odejde do práce. Zapomněl jsem říct, že jezdím celou dobu na černo, což mi v mé širší italské rodině vynáší velký obdiv a přezdívku "Economizero grando" -- "Velký šetřič". Ze suterénu hlavního nádraží v Bernu vyjíždí několik příměstských souprav, jakýchsi meter, které končí v satelitních městech za Bernem. Z tramvaje č.5 (kteroužto linku mi osud přisoudil i v Hradci a v Praze) dobíhám na vlak do Solothurnu. Jak dosednu, otevřou se dveře řidičovy kabiny a v nich stojí dva uniformovaní revizoři. Jako starý mazák a eso mezi pražskými a hradeckými černými pasažéry znám taxu (80 franků) a vím, že teď mám už jen dvě možnosti. Buďto zatáhnout za záchrannou brzdu nebo ze sebe udělat blbce. Neobeznámen dosud s proletářským odbojem v cizí zemi, zvolím si cvičně druhou možnost.\nRevizor: (Bärndütsch) Jízdenky, prosím.\nJá: (francouzsky) Jaké jízdenky?\nRevizor: (neumělou francouzštinou) Takové papírky, že smíte jet vlakem.\nRevizor: Pak ale nemůžete jet vlakem.\nJá: (vidím, že už jsme Worblaufenu) Pak tedy vystoupím.\nRevizor: Pak vystoupíme s vámi. Musíme vám dát pokutu.\nJá: Prosím. Mám ale jen deset franků (Pozn. aut.: Víc opravdu nemám.)\nRevizor: (prohlíží si můj pas a píše si moje jméno) Jak dlouho jste ve Švýcarsku?\nJá: (bez mrknutí oka) Dvacet šest hodin.\nRevizor: Kde bydlíte?\nJá: (udávám mu falešnou adresu)\nRevizor: Tak jděte a propříště si kupte lístek.\nJá: Děkuji vám, pánové.\nRevizor: Přejeme vám dobrý den, pane. (nastupují do vlaku)\nPospíchám za Tindarem, abych ho poprosil o peníze na zpáteční cestu (tetička-dcera majitele nemocnice mě v tomto bodě oslyšela). Mám tímto už dva vroubky u místní policie a je záhodno, abych byl co nejdřív za hranicemi. Celá příhoda je o to delikátnější, že když mě uvidí Tindaro, padá znovu smíchy na zem a ukazuje mi dnešní vydání nejvýznamějšího bernského deníku. Na titulní stránce je informace o návštěvě prezidenta Havla a u ní podtitul: "Mladý český spisovatel chtěl předat svou knihu svému prezidentovi. Policie tedy zasáhla." Pod tím je podrobný popis včerejšího incidentu na náměstí včetně mého zkomoleného jména. Jsem hvězdou článku i rodiny Ferrarových.\nPři večeři u Tindarova tchána a tchýně vyprávím své dvě příhody s bernskými policisty.. Všichni se válejí smíchy. Tchýně Doris mě však zcela vážně upozorní, že cavyky, které se u nás nadělají s prezidentem, jsou opravdu neobvyklé. U nich má federální vláda sedm radních, kteří se po roce střídají v prezidentském úřadu tak dlouho, dokud jím nejsou všichni. Pak se vláda vymění. Stávající prezident se stal, jak se obecně míní, ministrem jen proto, že jeho bratr vlastní největší bernskou cukrárnu. Ostatně, aby těch neuvěřitelností nebylo málo, dostanu týž večer očividný důkaz : když se setmělým starým Bernem vracím domů, jde proti mně liduprázdnou ulicí známá úřednická tvář s kufříkem. Oči mě neklamou. Je to švýcarský spolkový prezident Moritz Leuenberger a jde stejně jako já domů bez ochranky a pěšky.\nLežím ve worblaufenském podkrovním pokojíku a čtu si "Každý den zázrak" Bohumila Hrabala: "Tak někdo žije pár vteřin, někdo ale celý život obchází kolem a hovoří a hovoří, ale dovnitř se ještě nedostal. Takového člověka mám nejradši, protože ten mě může potřebovat nejvíc. Copak víme, zda právě tenhle šaškovský hrubián se zítra neocitne v kouzlu kvalitativních proměn?" Za oknem září půlměsíc, přes osíťkované okno vniká dovnitř vůně louky cvrčící cikádami a táboráku, který si ve vedlejší vile dělají kanadští sousedé, o nohy se mi tře kočka Anuška a loudí o kousek čokolády, kterou mi do obligátní sladké mísy položila Tindarova tchýně Doris, aby manžel nevěděl.\nPoslední den své cesty na jihozápad, pohroziv mu vodou, vzbudím Davida, abych ho doprovodil k vybranému českému psychiatrovi, k němuž jsem ho na zenitu vší své snahy dokopal, v poledne se "U klokana" dozvím, že práci pro mne nemá ani česká mafie, pan Grunt se mnou obejde celý lokál a představí mě všem svým hostům, neboť díky článku v novinách jsem se stal slavným zákazníkem a zvýšil mu tak tržbu. Dostávám od něj za své představení deset franků, které vzápětí v obchodním domě Loeb utratím za čokoládu pro kamarády doma a, koupiv si zpáteční lístek, vrátím se do Lentulusovy ulice..\nDavid se za celý den neobjevil.\nHrkne ve mně. Davidovi celý život všichni kamarádi jen odcházejí. Je labilní, nemá antidepresiva. Vyčítám si, že jsem s ním měl víc mluvit. Domýšlím se toho nejhoršího. Mé obavy rozptýlí až sám David, když spolu s celou rodinou stojí před autobusem Basilej Plzeň Praha Krakov Varšava, čeká na mě a podává mi svou oblíbenou čokoládu, kterou celý den scháněl po Bernu. "Cazo!" zařvu a dám mu herdu do prsou. Když nastupuji do autobusu, celá rodina se se mnou po italsku líbá a jediný, kdo nebrečí, jsem já, cizinec.\nAutobus, který jede z Ženevy, šveholí samou polštinou. "Prosze pani tego wolkmiena,"ozývá se za mnou. Autobusák pouští Zanussiho film o Běloruskách, které se utíkají provdat do Polska.\nV Plzni, po deseti hodinách cesty, se jdu vyčůrat do křoví.\nPo dvou měsících dostanu z Bernu zprávu, že David nastoupil na střední školu a přivydělává si jako číšník.\nTěsně před soudním řízením je mi z místní pobočky České spořitelny v Hradci Králové dáno na vědomí, že Tindaro vyrovnal celý můj dluh...


SVĚT: Poustevníci severu - Neviditelný pes\nSVĚT: Poustevníci severu\nMnozí z nás si pamatují podobné zásahy jako třeba v Haiti, Íránu, Guatemale a Chile. I ty úspěšné z nich přinesly národům obrovské utrpení a ztráty na životech obyvatelstva. Navíc změna režimu obvykle nevede ke vzniku poslušné a spořádané vlády; je naopak zdrojem vnitřních střetů a zhroucení státu.\nSeverní Korea je i dnes Království poustevníků, Hermit Kingdom, jak se zemi zastara říkalo. Moderní technologie umožňuje únik více informací o jejich životě a o sociálním a hospodářském dění v zemi nežli dříve. Ale politické pozadí zůstává hádankou v záhadě, o případném podhoubí odporu nemluvě. Špionážní satelity je nezachytí a žádný 007 do něho nepronikne.S tak malým, spíš nulovým porozuměním vnitřní mocenské dynamice vztahů a rozporů vedoucích osobností jakákoli vnější snaha o Coup d’Etat má titěrnou šanci uspět.\nŘeditel CIA Mike Pompeo nedávno naznačil, že mu prezident dal pokyn, aby hledal způsob, jak „oddělit severokorejský režim od jeho řízených střel a atomových zbraní“. Potíž je v tom, že každý pokus o dekapitaci, čímž se míní cílený zásah proti Kimovi III. a jeho kamarile, by nepochybně vedl k protiúderu na Jižní Koreu a tamní americké základny. Tato první fáze by snadno mohla přerůst v širší konflikt a případně v atomový střet. Guam má Kim III. na dostřel.\nPřipusťme nicméně, že peníze amerických poplatníků, za které se cvičí zvláštní jednotky v umění neutralizovat nepohodlné cíle, nejsou vynaloženy nadarmo a že by se akce v Pchjongjangu mohla podařit. Nemožné se už stalo. Připusťme, že Velký vůdce není. Jeho nenadálý odchod by vytvořil vakuum, které by se muselo velice rychle zaplnit, aby nedošlo k obrovské panice a hromadnému útěku lidí ze země. Ale hlavně a předevšímzabránit, aby v nastalém chaosu někteří generálové neukradli štěpný materiál a mezikontinentální střely a neprodali je v zahraničí.\nZaplnit vakuum se snadno řekne - ale kým? Kde je psáno, že s náhradníkem by se USA lépe spolupracovalo; mohl by být i obtížnější a postupně víc protiamerický, s větším sklonem pro provokace než Kim III. Historická zkušenost učí, že většina změn režimu je k horšímu a že vztahy mezi „osvoboditeli“ a „osvobozenými“ se obyčejně nezlepší.\nDalším rizikem puče nebo dekapitace je rozštěpení severokorejské armády. Je nepochybné, že většina důstojníků a vojáků by zůstala věrná dynastii Kimů. Jí byli odkojeni, v ní vyrostli, v jejím duchu byli vychováni. Zbraně by nesložili, následovali by příklad Kima I., který vedl partyzánský boj proti japonským okupantům. Severokorejští vojáci jsou pro guerillu cílevědomě cvičeni, generace po generaci. Američané a Jihokorejci by se střetli s odporem, který by přeměnil Severní Koreu v druhý Afghánistán.\nMezitím už by zasáhla Čína, která narýsovala jasnou červenou čáru:Jestli Severní Korea zaútočí na USA, Čína zůstane neutrální. Jestli USA zaútočí na Severní Koreu, Čína vstoupí do boje.\nV šachu se tomu říká patová situace. Prezident Trump se z ní snažil dostat vyhrožováním, že USA postihne Severní Koreu ohněm a děsem. Nevzbudil strach, nýbrž odhodlání. Každý jeden z dvaceti pěti milionů mužů, žen i dětí, kteří tam žijí, nosí v sobě nezhojené rány. Nikdo z nich nezapomíná na své předky, kteří před víc jak půl stoletím zahynuli v kobercovém bombardování anebo byli sežehnuti napalmem. Sdílená bolest a utrpení je pouto nejsilnější. Kimova dynastie je umí dobře využít. Namítnete, že tu strašnou válku tehdy začal Kim I. Máte pravdu. Té však nikdo, ale nikdo na sever od 38. rovnoběžky nevěří, nechce věřit a nikdy neuvěří.\nPoustevníci Severu nejsou první a jistě ne poslední národ, v kterém menticida – cílené ubíjení samostatného myšlení - od dětských krůčků až do posledního chrapotu zvrátilo pohled na vlastní dějiny, na vztah k vnějšímu světu a na životní hodnoty. Tmelem jejich národní jednoty je víc jak šedesát let psychózy ohrožení a strachu z náhlého přepadení - uměle vyvolané nebo skutečné, vyznejte se v tom. Budou raději znovu jíst trávu, ale žádné hrozbě, žádnému nátlaku nebo sankcím nepodlehnou. To je stejně jisté jako odhodlání jejich vládců pokračovat v atomovém zbrojení. Ti jsou skálopevně přesvědčeni o tom, že kdyby Irák měl zbraně hromadného ničení, Američané by se neodvážili jej zničit. Vzali si rovněž poučení z Libye, která koupila nukleární tajemství od otce pakistánské atomové bomby dr. Abdula Kádira Chána, ale pak je zavřela do trezoru. Kim III. si jistě připomíná vstávaje lehaje, jak skončil Kaddáfí.\nL. Bystrý Kima moc nemusím, ale s panem Vítkem souhlas! Kim je takový divný na pohled –... 16:30 16.10.2017\nL. Bystrý Re: Kima moc nemusím, ale s panem Vítkem souhlas! Asociace Vojáci proti válce,... 16:50 16.10.2017\nO. Roldán lidé vašeho intelektuálního rozletu jsou důvodem, proč se máme tak špatně.... 23:24 16.10.2017\nB. Mrázek Re: lidé vašeho intelektuálního rozletu Jejich soudruh Bystrý se právě vrátil... 11:07 17.10.2017\nV. Student Jak moc se ještě budeme bát? ...vyvolalo by to odvetu, napadli by jižní Koreu,... 14:24 16.10.2017


stáhnout Cheats for GTA 5 APK nejnovější verzi 2.2 pro zařízení Android\nHomeaplikaceZábavaCheats for GTA 5\nStáhnout cheaty pro Grand Theft Auto 5, vyhrát každý na ulicích gangsterských!\n2.9 (58.9%) 43,280 Recenze\nByl jsem představen vývojářem Great Stars Games, Cheats for GTA 5 je aplikace Zábava na platformě Android. aktuální verze je 2.2 uvolněná na August 29, 2019. Tato aplikace má více než 16.9 Milión stažení a 43.3 Tisíc hlasů. hodnocení je 2.9 hvězdiček, můžete se podívat na podrobnosti níže.\nVítejte na kriminální a Gangster Americas.\nKrásná Sunny City, strmé leštěné auto a pláž dívky - to vše na vás bude čekat na cestě ke slávě!\nAle pak Get All To je nutné nejprve vyzkoušet a vyrval moc a bohatství z rukou nedůstojných konkurentů!\nJste připraveni vstoupit do války mezi gangy s podvodníky? S pomocí našich cheaty budete neporazitelní v tomto velkém a nepřátelském světě. Ty čekají na zabavení území, loupeže bank, fascinující pozemku a neuvěřitelné šarvátek na zemi, ve vodě i ve vzduchu!\nStaňte se šéfem mafie s našimi podvodů a kódů nebo být nadále bezcenný únosce, výběr to na vás!\n- podvádí na GTA San Andreas\n- mod pro GTA\n- Mapy pro GTA 5\n- Více než 100 druhů vozidel\n- Thefat osobních automobilů\n- Dynamické potyčky\n- realistické fyziky\n- Velký otevřený svět\naktuálně nabízíme verzi 2.2. Toto je naše nejnovější, nejoptimalizovanější verze. je vhodný pro mnoho různých zařízení. zdarma ke stažení přímo apk z obchodu Google Play nebo z jiných verzí, které hostujeme. Kromě toho si můžete stáhnout bez registrace a není vyžadováno přihlášení.\nCheat Codes for GTA V\nCheats For Grand Theft 5\nCheat Codes - GTA 5\nUnofficial Grand Cheats


Něžná a elegantní kolekce Zoltána Tótha na Mercedes-Benz Prague Fashion Week | MODA.CZ\nAutor: Kristýna Hulcová 07.09.2019 - 15:15 Dámská móda\nZe všech přehlídek, které se letos odehrály v rámci Mercedes-Benz Prague Fashion Week v barokní Invalidovně, dokázal slovenský návrhář Zoltán Tóth vytěžit z tajemné a mírně depresivní atmosféry tohoto jedinečného prostoru nejvíce ze všech designérů. Okouzlující hudba italského barokního skladatele Arcangela Corelliho podpořila genius loci mola, na kterém se nám představila Kolekce 3 na jaro a léto 2020.\nKolekce 3 dostala své jméno díky inspiraci třemi slovenskými módními a uměleckými fotografy, Michalem Pudelkou, Evelyn Benčinovou a Márií Švarbovou. Každý z těchto fotografů komponuje tělo a prostor rozličnými způsoby, a stejně tak je i na kolekci vidět, že je přístup ke kompozici rozdělen do tří celků. V případě několika modelů šlo dokonce o stejný kousek oblečení, který byl jinak oblečen a naaranžován, čímž vznikl absolutně odlišný vzhled.\nZoltán letos sáhl po sytých barvách, jako je nebeská modř, ale i po něžné růžové nebo lesklé bílé. Z látek si vybral své oblíbené hedvábí nebo jiné podobně vzdušné a elegantní materiály. Na rukách měly modelky elegantní kožené rukavice, které byly nad zápěstím volnější a řasené a některé byly obuty ve velice zajímavých botách na podpatku tvořeném koženou koulí. Dalšími výraznými doplňky byly futuristické brýle v zatemněné variantě nebo úplně čiré.\nVýsledek celé kolekce působí kompaktně a nesmírně přitažlivě. Tleskáme a těšíme se, že budeme moct vídat na českých ulicích tak krásné kousky. Posuďte sami, jestli se Zoltánovi jeho Kolekce 3 povedla, v naší fotogalerii.\nfoto kredit: archiv MBPFW\nDÁMSKÁ MÓDA MÓDNÍ PŘEHLÍDKY A NÁVRHÁŘI DOMÁCÍ TVORBA MERCEDES-BENZ PRAGUE FASHION WEEK 2019 ZOLTÁN TÓTH HEDVÁBÍ MBPFW 2019 JARO / LÉTO 2020


Křišťálová drůza - dvojhrot velký | Galaxie Kamenů\nKřišťálová drůza v AA kvalitě z Brazílie, bez jakýchkoli úprav. Zcela přírodní. Kupujete přesně tento kousek. Váha je 0,205 kg. Rozměry: 7 x 8,5 x 3... celý popis\nKřišťálová drůza v AA kvalitě z Brazílie, bez jakýchkoli úprav. Zcela přírodní. Kupujete přesně tento kousek.\nVáha je 0,205 kg.\nRozměry: 7 x 8,5 x 3,5 cm


Novinky z módního světa - Iconiq.cz\nNovinky z módního světa\n6.2.2014 / Redakce\nI v módním světě není nouze o novinky, které je nutné sledovat, aby čtenář zůstal v obraze. Jelikož se navíc blíží start světových módních týdnů, jsou očekávání, kdo zazáří a kdo propadne naprosto pochopitelné.\nNastupující hvězda Ji Oh\nKaždý módní týden představí vždy novou nastupující hvězdu. New York otevře brány do módního nebe mladinké původem korejské návrhářce Ji Oh, která již devět let žije v New Yorku. Její životní cesta nejdříve vedla do Londýna, kde vystudovala na Central Saint Martins a poté v roce 2008 promovala na The New School for Design v New Yorku. Její móda je určena pro 20leté ženy, které jsou umělecky a kulturně orientované. Ji Oh pro své modely preferuje čisté linie, základní barvy černou a bílou a kvalitní materiály. Svou inspiraci hledá i v pánské módě, které dodává patřičnou ženskost. Nyní ji čeká ten největší krok, který může změnit celou její budoucnost.\nGiorgio Armani objevil další italský módní talent\nGiorgio Armani je i ve svém pokročilém věku stále více a více aktivní. Možná to je i lék proti stárnutí. Nyní si pod svá křídla vzal další z italských značek Au Jour Le Jour, kterou bude prezentovat v rámci módního týdne v Miláně. I když dle názvu bychom spíše řekli, že se jedná o ryze francouzský brand, veškeré kolekce se vyrábějí jen a pouze v Itálii. Značku Au Jour Le Jour založili Mirko Fontana a Diego Marquez v roce 2010. Tato talentovaná dvojice sází především na italskou tradici, sofistikovanost a barevnost. Oba jsou ze spolupráce s takovou hvězdou, jakou Giorgio Armani je, nadšeni a především jsou vděčni za takovou příležitost. “Tato spolupráce a podpora nemohla přijít v lepším načasování. Právě nyní pracujeme s opravdovou vášní, díky které chceme vytvořit nové styly. Je pro nás velmi důležitá tato podpora, abychom jsme se mohli stát více nezávislými a viditelnými. Zároveň je to pro nás závazek, že nesmíme zklamat a být nejlepší”, dodávají Mirko a Diego. Tito dva návrháři jistě nejsou posledními, které chce Giorgio Armani podpořit. Ve vyhledávání skutečných italských módních talentů hodlá pokračovat i nadále. Vy si prozatím prohlédněte celou kolekci Au Jour Le Jour Pre-Fall 2014 v naší sekci Kompletní módní kolekce.\nJour Le Jour Pre-Fall 2014\nEva Herzigová jde v Itálii ve stopách Heidi Klum\nEva Herzigová představila v Miláně Project Runway Italian, obdobu talentové modelingové show, kterou má v USA Heidi Klum. Třeba jednou česká modelka představí tuto show i u nás. Vždyť se říká, že máme nejkrásnější ženy světa, tak by možná taková show u nás našla pochopení a své fanoušky.\nSarah Jessica Parker má svou vlastní kolekci bot\nTato zpráva proběhla médii napříč celým světem již minulé týdny. Taková novinka byla jistě dlouho očekávaná. Tato herečka proslavila nejednoho obuvníka. Bylo tedy více než jisté, že se do jejich řad bude chtít rovněž zařadit. Její debutová kolekce není jen třpytivá a na vysokých podpatcích, jak bychom mohli očekávat, ale rozhodně v ní najdeme inspiraci kultovním seriálem Sex ve městě. A které se nám líbí nejvíce?\nUkázka z kolekce Ji Oh\nUkázka z kolekce bot Sarah Jessica Parker\nFoto: WWD; Profimedia.cz


Za kilometr jízdy sanitkou pacienti zaplatí 27 korun - Jindřichohradecký deník\nZa kilometr jízdy sanitkou pacienti zaplatí 27 korun\nJindřichohradecko - Podle návrhu zákona o zdravotnických službách by měli někteří pacienti platit za sanitku 27 korun na kilometr.\nZákon je údajně namířen proti těm, kteří služby dopravní zdravotnické služby zneužívají. Pro ty, kteří se jinak než sanitkou k doktorovi nedostanou, je to ale špatná zpráva.\n„Je to katastrofa. Vůbec si to nedokážu představit. Z Dačic je to do nejbližší nemocnice 40 kilometrů. To by znamenalo, že člověk, který pojede třeba na sundání sádry, zaplatí přes dva tisíce korun, to je nemyslitelné. Zvlášť pro starší lidi. V Praze je to jednodušší, tam je všechno do pěti nebo deseti kilometrů“ rozčiloval se majitel dopravní zdravotnické služby v Dačicích Josef Uchytil.\nLidé by za dopravu neplatili jedině v případě, že by jim lékař předepsal sanitku s doprovodem v podobě doktora, záchranáře nebo specializované sestry. Na to ale podle Uchytila lékaři nemají čas a nemocnice je neuvolní.\n„To je špatná zpráva. Sanitku jsem sice zatím použil jen jednou, když mě vezli z nemocnice po operaci, ale některým nic jiného nezbývá. Na druhou stranu vím, že hodně lidí sanitku využívá, i když by je mohl odvézt někdo z rodiny, 27 korun je ale moc,“ vyjádřil se pan Ludvík z Chlumu u Třeboně.\nPůvodně měl kilometr cesty sanitkou stát 19 korun, s tím by ještě provozovatelé dopravních zdravotnických služeb podle Uchytila souhlasili. „Pro nás by to vlastně byla výhoda. Měli bychom poloviční počet pacientů, tedy i poloviční náklady, a přitom jednou takové příjmy. Ale my jsme s těmi lidmi denně v kontaktu, a tak vidím, že by to pro ně bylo nemyslitelné a zlost by si vylévali na nás,“ poznamenal Uchytil. Prozatím za pacienty cestu sanitkou platí pojišťovna ve výši 12 korun za kilometr.\n„Někteří lidé potřebují třeba jezdit 120 kilometrů na onkologii do Brna. To znamená skoro 6500 korun. Snadno se řekne, ať si tam dojedou autobusem, ale staří lidé se ve velkém městě těžko orientují a navíc po ozařování jim může být špatně,“ uvedl příklad Uchytil a doplnil, že někteří opravdu nemají žádné příbuzné. A i když je mají, je pro ně těžké brát si každý týden dovolenou kvůli odvozu babičky na dialýzu.


Cuvée, Natura + Plus, DO, 2012, Tarapacá, 0.75 l | Velkovinoteka.cz\nÚvodTichá vínaZahraniční vínaChileMaipo ValleyCuvée, Natura + Plus, DO, 2012, Tarapacá, 0.75 l\nCuvée, Natura + Plus, DO, 2012, Tarapacá, 0.75 l\nID produktu 12005\nKolekce Natura + Plus\nOdrůdové složení: Cabernet Franc x Shiraz x Merlot\nProč Natura + Plus?\nNatura (přírodní) protože víno bylo vyrobeno z organických hroznů z úpatí hor Isla de Maipo. + Plus protože prodej každé láhve Natury přispívá do fondu k podpoře studia životního prostředí.\nCuvée z vín Cabernet Franc, Shiraz a Merlot dává silně červené víno s velmi dobrou balancí mezi jemnými taniny a ovocným aromatem, který přináší každá z použitých odrůd. Organické hrozny, z nichž je vyrobeno toto delikátní víno, pochází z úpatí kopců v Isla de Maipo, což je oblast s chráněnými ekosystémy, kde není třeba používat ani pesticidy ani ochranné postřiky ani umělá hnojiva. Hrozny byly oficiálně certifikovány německou společností BSCOKO-GARANTE. V průběhu výroby se nepoužívají žádné pomocné chemické látky. Je upuštěno od filtrace vína. Nepoužívají se záklopky z umělé hmoty na hrdla lahví. Jedná se o první víno vyrobené z organických hroznů v údolí Maipo.\nDoporučujeme podávat k hovězímu a vepřovému masu nebo k pokrmům ze zvěřiny.


Stirius: Jste lamky a vždycky budete! ;)\nProsinec 31, 2019, 01:41:09 odpoledne\nM.C/Sugest: Jsem na Discordu, kdyby jste někdo potřebval se na něco zeptat, nechat si poradit s nějakou vyjímečnou životní situací, nebo prostě se nechat osvítit moudrostí otce Fury, tak dneska je open house! První tři rady zdarma, talší po pěti eurech.\nProsinec 31, 2019, 09:45:10 dopoledne\nM.C/Sugest: Mladejch Boiian je dost, jenže jedinej pouzitelnej potěr tu má Miras s jeho synkem jsme pařili wowko.\nProsinec 31, 2019, 09:44:23 dopoledne\nSheepa: Ase jste vygenerovali málo mladých Boiianů. Kapp\nProsinec 31, 2019, 01:08:39 dopoledne\nSheepa: A vždyť jasný, já si jen tak rýpnul, aby se tu rozjela diskuze. :D\nProsinec 31, 2019, 01:07:42 dopoledne\nPalias: The cycle!!! casual prdel\nProsinec 31, 2019, 12:25:52 dopoledne\n[Leden 14, 2020, 09:21:20 dopoledne]\nRe:Hry v akci a Game bundly od huhla\n[Leden 14, 2020, 08:57:00 dopoledne]\n[Leden 13, 2020, 04:22:54 odpoledne]\nRe:Star Citizen od TekLord\n[Leden 12, 2020, 10:03:54 odpoledne]\n[Leden 09, 2020, 02:18:04 odpoledne]\nCelkem uživatelů: 505\nCelkem příspěvků: 56 478\nCelkem témat: 2 428\nAutor Téma: Destiny 2 bude i na PC (Přečteno 3049 krát)\nListopad 08, 2018, 07:32:26 odpoledne\nHele v čem je to dobrý ? Koukal jsem se na nějaký YT videa a lets player a přijde mi to jako absolutne generická scifi střílečka.\nZbraně vypadaj plastový, velký zaměřovače.\nAle chápu že to asi má něco do sebe, když se vám to líbí. Jen nevím co\nListopad 12, 2018, 02:51:05 odpoledne\nUvažuju, že bych šel do season passu. Tady to celé v současnosti hodnotí MEGA dobře https://www.polygon.com/reviews/2018/9/14/17846398/destiny-2-forsaken-review-ps4-xbox-one-pc\nNemá někdo tip na dobrý kup? Jak base tak season pass nebo něco?\nListopad 12, 2018, 03:24:53 odpoledne\nCo se mne týče, napaříno mám mraky hodin a nelituji :D Pořád se něco děje, akce je svižná a zábavná.\nListopad 12, 2018, 06:21:45 odpoledne\nCitace: Amaunet Phoenix Listopad 12, 2018, 03:24:53 odpoledne\nA nějaký good kup? Někde? Upřímně, Warframe není zlý, ale nesedí mi tam prostě ta stylizace. U D2 mi to přijde o 1000% lepší a přirozenější, proto právě z tohoto důvodu asi radši půjdu do D2 a zaplatím, jak W ve free verzi...\nListopad 12, 2018, 06:25:11 odpoledne\nUpřímně netuším. Zkus počkat na vánoce.\nWarframe jsem zkoušela, ale taky mi to nějak nesedlo.\nListopad 15, 2018, 12:57:36 dopoledne\nPočkám na pátek, bude kolem 30 dolarů všechny minulé DLC a hra\nListopad 16, 2018, 10:18:27 odpoledne\nHra: Hades Star, Dark Souls\nNick: MuMia, Mu'Mia, Muminnek\n« Poslední změna: Listopad 16, 2018, 10:21:51 odpoledne od Muminnek »\nListopad 17, 2018, 01:32:07 dopoledne\nCo to kurva je, do 18.11. zdarma natrvalo???\nEdit: Aha, ono je to free, když jsem to stáhl a kdo to stáhne ještě dnes a zítra, má to taky free. A pak jen DLC koupit. Ok.\n« Poslední změna: Listopad 17, 2018, 01:40:34 dopoledne od Stirius »\nListopad 18, 2018, 12:03:26 dopoledne\nHele, Sugeste, mně se to líbí docela dost. Je to lepší jak Warframe, neběhají tam nindžové apod. Je tam dobrý příběh i pro zdarma verzi. Aktuálně hraju pár hodin po kampani, a je tam slušné pvp, zábava, ale jasně, jde o výbavu, skill apod. Ale na pohodu. K tomu striky, malé raidy. Do toho pořád různé eventy a pořád máš tunu věcí co dělat. Takže pro mě to vypadá, že jsem si našel na pár týdnů, měsíců good zábavu. Jen by bylo dobré jet to i v partě. A na raidy stejně bez klanu bez šance. Ale prostě dobře to vypadá, dobře se to hraje, mně se to líbí.\nBtw. teď si teda jedu solo mise a kampaně a taky dobrá střílečka se vším všudy. Super hudba, zvuky, takže good.\n« Poslední změna: Listopad 18, 2018, 01:16:18 dopoledne od Stirius »\nŘíjen 02, 2019, 05:14:40 odpoledne\nDestiny 2 základ je zadáčo na Steamu s možností kompletní migrace účtu z Battle.net do Steamu včetně DLC. Jen převod herních peněz byl zdá se časově omezen do 1.10.\nŘíjen 04, 2019, 09:54:12 dopoledne\nJojo, kdo nehrál, tak si to dejte. Mě to bavilo, mám kromě posledního všechny DLC, ale chybí mi tam nějaká parta na hraní. Hra je to vcelku parádní. Já si dojedu Gears IV a V a pak asi tohle.\nŘíjen 05, 2019, 09:42:10 dopoledne\nPecka hra me to bavilo hodně a v partě fakt pecka\nŘíjen 05, 2019, 02:18:57 odpoledne\nMám odehráno základní hru + Merkur + Mars.\nHodně dobrá hra, navíc nyní free


Chata Bajama - Poloha, Služby, Okolí\nČeské hory » Jizerské hory » Ubytování » Bedřichov » Chata Bajama » Popis\nChata Bajama leží v Jizerských horách v obci Bedřichov, který je vzdálen cca 10km od Liberce a 8km od Jablonce nad Nisou. V Bedřichově je obchod se smíšeným zbožím, pošta a informační centrum. Najdete nás nedaleko hlavní cesty vedoucí z Jablonce do Bedřichova. Bedřichov je ideálním místem pro letní i zimní dovolenou – snadná dostupnost lyžařských vleků, běžecké magistrály a cyklistických i turistických tras.\nNabízíme společenskou místnost vybavenou televizí, DVD, SAT, projektorem s promítacím plátnem. V budově je k dispozici bezplatné Wi-Fi připojení. Co dále nabízíme? • parkování u chaty • ubytování ve 12 pokojích ve dvou patrech • domácí česká kuchyně, jídelna s barem pouze pro ubytované • nekuřácké prostředí • možnost uspořádání svateb, firemních školení, abiturientských večírků, lyžařské školy, školy v přírodě • letní terasa s grilem, ohniště • prolézačky a pískoviště pro děti • uzamykatelná kolárna a lyžárna • servis na kola i lyže • obchůdek se sportovním zbožím, pro ubytované 10% sleva na zboží • možnost průvodce na kole • po dohodě možnost zajištění instruktora lyžování s licencí • wi - fi připojení zdarma • společenská místnost. Pro školy připravíme týdenní program výletů. Možnost půjčení kol, lyží. Půjčíme sportovní náčiní: tenisové rakety, míče. Instruktor sjezdového lyžování i běžeckého lyžování. Průvodce na kole i pro pěší turistiku.\nBedřichov je ideálním místem pro letní i zimní dovolenou. Snadná dostupnost lyžařských vleků, běžecké magistrály a cyklistických i turistických tras. V okolí doporučujeme také navštívit zajímavé cíle: • Liberec – nejstarší ZOO v Evropě www.zooliberec.cz • Botanická zahrada – www.botaniliberec.cz • Aqua park Babylon v Liberci – www.centrumbabylon.cz • Plavecký bazén v Liberci – www.bazen-info.cz • Plavecký bazén v Jablonci nad Nisou – www.bazenjbc.cz • Ještěd – výlet lanovkou. Blízká lyžařská střediska: Bedřichov, Severák, Josefův Důl, U pily Lučany, Nová Ves (nad Nisou), Smržovka.


About: Letní olympijské hry 1936\nXI. letní olympijské hry 1936 se konaly v německém Berlíně od 1. srpna do 16. srpna 1936. Většina soutěží se konala na říšském sportovišti s olympijským stadionem v centru. Zúčastnilo se 3 961 sportovců ze 49 zemí, což byl nový rekord v historii olympijských her.Nejúspěšnějším sportovcem her byl americký atlet Jesse Owens, který získal čtyři zlaté medaile. Tři zlaté a jednu stříbrnou medaili získal gymnasta Konrad Frey, jenž se stal nejúspěšnějším německým atletem.\nXI. letní olympijské hry\nHitlerova olympiáda: Olympijské hry 1936 v Berlíně\nHitlerova olympiáda: Historie nacistických her roku 1936\nBerlínské hry: Olympijský sen ukradený Hitlerem\nXI. letní olympijské hry 1936 se konaly v německém Berlíně od 1. srpna do 16. srpna 1936. Většina soutěží se konala na říšském sportovišti s olympijským stadionem v centru. Zúčastnilo se 3 961 sportovců ze 49 zemí, což byl nový rekord v historii olympijských her.Nejúspěšnějším sportovcem her byl americký atlet Jesse Owens, který získal čtyři zlaté medaile. Tři zlaté a jednu stříbrnou medaili získal gymnasta Konrad Frey, jenž se stal nejúspěšnějším německým atletem. Hry byly negativně poznamenané nacistickou propagandou.\n1936 v Berlíně\nOlympijské hry v Berlíně\nLetních olympijských her Berlíně\nLetních olympijských hrách 1936\nBerlínských Olympijských hrách 1936\nOlympiády v Berlíně\nletních olympijských hrách v Berlíně\nLOH 1936 v Berlíně\nletních olympijských her v Berlíně\nLetních olympijských her v roce 1936\nOlympijských her v Berlíně\nXI. olympijské hry v Berlíně\nletních olympijských her v Berlíně\n11. letních olympijských hrách\nOH v Berlíně\nOlympiádě v roce 1936\nolympiádě v Berlíně\nXI. olympijských her\nLetních olympijských her v roce 1936\nLetních olympijských her 1936\nolympiádě roku 1936\noficiálním letním olympijským hrám\nLetní olympiády 1936\nLetních olympijských hrách v roce 1936\nolympiádě v Berlíně roku 1936\nBerlíně roku 1936\nolympijských her v Berlíně roku 1936\n11. Olympijských hrách v Berlíně\nXI. letních olympijských hrách\nXI. olympijských her roku 1936\nolympijských hrách v roce 1936\nv Berlíně v roce 1936\nolympijské hry v Berlíně\nletních olympijských her v Berlíně v roce 1936\nletní olympiádu v Berlíně\nXI. olympijských hrách v Berlíně v roce 1936\nolympijských hrách v Berlíně 1936


VideoZe světa2. největší akvárium světa\n2. největší akvárium světa Negto 29. říjen 2010 Jediné čeho lituji, že jsem to neviděl a nejspíše neuvidím na vlastní oči. Muselo by to být úžasné. Ale to nechám posoudit hlavně Vás. Doufám, že Vás video ohromí jako mně. Přeji krásný zbytek dne a nezapomínejte, s úsměvem je den hned barevnější a krásnější. -\nHlasovalo 863 lidí+811-52+759 +\nHudební videoklipy - Výběr č. 8 Studna smrtiDalší článek This text will be replaced\nTOP 10 (186)Doporučené (91)Před 6 dny\nTagy: #Ryba#Akvárium#Top 10#Record Mohlo by vás také zajímat\nHudební videoklipy - Výběr č. 8 Studna smrtiDalší článek Sledujte nás Hledáme kolegu\nReklamy775 dílůZajímavosti ze světa1 396 dílůSvětový rekord200 dílůBlbci a Borci201 dílů10 osvědčených rad96 dílůRC Modely34 dílůJan Kraus32 dílůPohádky32 dílů Všechny Tagy\nošklivé 62 ryby 3 začátky 17 silnici 3 rozbité auto 5 kola 18idiot 20 blbec 4 kolo 21hlášky 3forum fora 4fórum 20Indie 3 bull 22 © 2007 - 2017 Loupak.cz Základní informace


Penzijní připojištění není povinné. Od roku 2013 navíc projde změnou | iROZHLAS - spolehlivé zprávy\nKde se nacházíte: iROZHLAS.cz / Ekonomika | Související témata: podmínky změna důchodová reforma penzijní fondy ekonomika\n9:22 19. září 2012 Sdílet na Facebooku Sdílet na Twitteru Sdílet na LinkedIn Tisknout Kopírovat url adresu Zkrácená adresa\nPodstatné je, že žádné penzijní připojištění mít člověk nemusí. Pokud se mu do něj nechce, nebo na to nemá peníze, zcela si vystačí se státním důchodovým systémem (takzvaným prvním pilířem), do kterého povinně odvádí peníze každý, kdo si vydělává.\nDruhý pilíř se teprve chystá ke startu a třetí pilíř už nějakou dobu funguje. I jeho podmínky se však od nového roku změní, například ve výši státní podpory. Těmto změnám by měl věnovat pozornost i ten, kdo by si chtěl připojištění třetího pilíře ještě do konce roku uzavřít.\n„Zbystřit by měli zejména ti, kteří mají příspěvek účastníka do penzijního připojištění nižší než 300 korun měsíčně, protože aktuálně byla státní podpora již od 100 korun měsíčně. Nyní však bude nejnižší státní podpora vyplácena až od 300 korun měsíčně, a to ve výši 90 korun za měsíční příspěvek 300 korun,“ vysvětluje vedoucí analytik společnosti Fincentrum Josef Rajdl a pokračuje:\nProblematiku pilířů penzijního systému Česka přibližuje ve své reportáži redaktorka ČRo Jitka Hanžlová\n„Tito lidé, kteří mají příspěvek mezi sto až 300 korun, by měli do konce roku nejlépe si příspěvek zvýšit alespoň minimálně na těch 300 korun, aby právě o státní příspěvek k penzijnímu připojištění nepřišli. Času je na to ještě relativně dost, protože tato změna započne až od začátku příštího roku.“\nOd příštího roku bude tento způsob připojištění také bezpečnější, protože nová pravidla přikazují oddělit majetek správce od majetku účastníků. Náklady fondu budou navíc regulovány.\nProtože se fondy transformují, nejde od letošního února zatím měnit penzijní fond, což ovšem od nového roku opět půjde. Kromě fondů současných vzniknou nové účastnické fondy. Státní příspěvek bude u obou systémů stejný.\n„Největší rozdíly jsou v tom, že u původních fondů bude nadále garance nezáporného zhodnocení. Účastník bude mít nárok na výluhovou penzi a jeho dědicové budou mít nárok na pozůstalostní penzi. Tyto výhody nebudou v novém systému účastnických fondů,“ upozorňuje Josef Rajdl.\nO penzijní reformě mluvil na Radiožurnálu prezident Asociace penzijních fondů Jiří Rusnok\nV novém systému však budou jiné výhody jako například to, že fond bude moci investovat mnohem dynamičtěji, takže je zde potenciální možnost vyššího výnosu. Garance nezáporného zhodnocení ovšem bude chybět.\n„Takže bude moct účet účastníka jít i do mínusu v tom smyslu, že tam bude mít aktuálně méně, než tam vložil,“ vysvětluje Josef Rajdl.\n„Ti, co by si uzavřeli smlouvu ve třetím pilíři teprve až v příštím roce, ti již budou muset být účastníky nového systému a nebudou moci si vybrat mezi těmito dvěma systémy. Takže kdo si chce nechat svobodnou volbu, měl by si uzavřít penzijní připojištění ještě letos,“ radí analytik Fincentra Josef Rajdl.\nPrezident Asociace penzijních fondů Jiří Rusnok upozorňuje, že smlouvy za stávajících podmínek bude možné uzavřít do konce listopadu.\nUzavřená smlouva je totiž platná od prvního dne následujícího měsíce. Takže kdyby se někdo rozhodl až v prosinci, bude smlouva platná od nového roku a bude podléhat už novým podmínkám.


Vaše Kladno | Mrtvá ryba: Průzkum po okolních jezerech se vydařil\nDalší den rybářské skupiny Mrtvá ryba, taky ryba při rybářských toulkách po Švédsku patřil průzkumu blízkých lesních jezírek. Naprostá divočina, hluboký les a až neuvěřitelné množství zvěře doprovázelo cestou partu českých rybářů, když se náhle objevil vytoužený cíl. Údolní jezírko dýchalo až pohádkovou atmosférou. Nebylo na co čekat a hned po prvních nahozeních se začaly vytahovat ryby. Nejprve okouni, pak i štiky. A rázem bylo o zábavu na celé dopoledne postaráno.\nPo návratu do základního tábora k jezeru Asunden bylo znovu o dalším programu jasno a všichni naskákali do lodí. Vodní hladina byla jako zrcadlo a opět neúprosně svítilo slunce. Všem bylo jasné, že na velké ryby bude potřeba počkat až do večerních hodin. A tak se také stalo. Nejprve zabodoval Mára, který v součtu zatím vede průběžné pořadí v počtu ulovených štik. Hned poté se pěkná ryba podařila Sikimu a vše dovršil Luky se svou kapitální štikou. K nim se přidali i ostatní a spolu s dalšími parádními okouny to byl podařený den na rybách.\nNebyl by to běžný den Mrtvé ryby ve Švédsku, kdyby se neobjevila alespoň nějaká drobná komplikace. Hladký průběh dne se drobně zkomplikoval při přípravě večeře, kdy hlavní kuchař výpravy vyslal jednoho dobrovolníka pro pár ingrediencí do lednice. Po dlouhé době čekání byl slyšet nářek a volání o pomoc. Ta samozřejmě přišla hned, ale nikdo netušil, co se vlastně stalo. Vysvětlení bylo jednoduché. Kolega vyslaný do kuchyně se v domě ztratil a nebyl absolutně schopný najít cestu zpět. Na jeho obranu je však nutné podotknout, že v domě byla úplná tma a absurdní švédská architektura domu, včetně jeho dispozičního řešení, je jednoduše šílená. Dům s obrovskou podlahovou plochou a dvěma patry, s nespočtem chodeb a malých průchozích pokojíků, je opravdovým labyrintem. I za dne je problém najít východ ven. Nicméně situace, při které se jeden z rybářů Mrtvé ryby doslova ztratí v domě, kde bydlí, bavila zbytek party po celý zbytek večera.\nZítra čeká rybářský spolek den oddechu. Mrtvá ryba na celý den opouští svůj dočasný domov a vyráží na výlet do metropole Švédska, do Stockholmu. Ale kdo ví, třeba se i tam nějaký zajímavý ,,úlovek“ podaří.\nSiki se předvedl excelentně\nLuky má důvod k úsměvu\nMárova štička z rákosin


Rinti Dog Extra Bits Puppy pochoutka kuře+kachna 75g | Psimls - Váš specialista na krmivo pro psy a kočky - chovatelské potřeby\nRinti Dog Extra Bits Puppy pochoutka kuře+kachna 75g\nDoplňkové krmivo pro štěňata. Měkké kousky masa jsou dobré pro skus s malými zuby, omega-3 mastně kyseliny podporují zdravý vývoj. Krmný návod: viz ... celý popis\nDoplňkové krmivo pro štěňata.\nMěkké kousky masa jsou dobré pro skus s malými zuby, omega-3 mastně kyseliny podporují zdravý vývoj.\nSložení: maso a živočišné produkty (90% z toho 50% kuřecí maso, 10% kachní maso), minerální látky.\nJakostní znaky: hrubé proteiny 33,5%, vlhkost 28%, hrubé oleje a tuky 20%, hrubé popeloviny 10%, hrubá vláknina 2%, omega-3 mastné kyseliny 250 mg / kg.


Aktuální nabídka pozemky Horní Vltavice denně zásobovaná stovkami realitních kanceláří. Vyberte si pozemky Horní Vltavice než Vás někdo předběhne.\nKategorie pozemky Horní Vltavice se neobjevuje v nabídce tak často. Hledáte-li pro sebe, rodinu či přátele pozemky Horní Vltavice neváhejte ani chvilku a pokud Vás některá z nemovitostí osloví je dobré kontaktovat prodejce či makléře. Většinou je pozemky Horní Vltavice právě druhem nemovitosti, který je obvykle hledaný a díky menší četnosti v nabídce je hojně poptávaný.\nLevné pozemky Horní Vltavice


Tokio 2021: Chodec Vít Hlaváč přijde o olympijskou atmosféru - CNN Prima NEWS\nVít Hlaváč je sportovní chodec Zdroj: ČTK\nČeský atlet Vít Hlaváč Zdroj: ČTK\nVít Hlaváč odjel do Tokia. Zdroj: Český olympijský výbor\nVít Hlaváč (24), chůze\n„V podstatě budeme jen na tréninku, nebo zavření v pokoji. Šestého srpna přijde závod a za dva dny pofrčíme domů. Nedá se s tím nic dělat. Musíme to zvládnout včetně testů a měření teploty. Bohužel doba je teď taková,“ řekl Vít Hlaváč webu Denik.cz.\nV Sapporu se bude připravovat na startovní čas v půl šesté ráno. „Přinese to chládek, ale později se stejně oteplí, takže tomu neunikneme. Možná bych raději závodil v Tokiu, abych aspoň poznal olympijskou vesnici, protože tu úplně mineme,“ dodal sportovec s lítostí.\nA jaké jsou jeho olympijské cíle? „Vzhledem k významu akce a neznámým podmínkám se chci dostat zdárně do cíle. Druhým přáním je slušný čas, navýsost bych byl spokojený, kdybych si vylepšil osobní rekord,“ svěřil se atlet, který využije možnosti naposledy si na olympiádě užít padesátikilometrovou trať. Na dalších olympijských hrách už se totiž půjde jen pětatřicetikilometrová vzdálenost.\nKompletní sportovní výsledky Víta Hlaváče najdete zde.\nTokio atletika chůze Letní olympijské hry v Tokiu 2021 Vít Hlaváč


Projektové řízení - Contractors - portál pro IT specialisty\nProduct Manager – PRINCIPAL Telemedicine\nTelemedicína v Česku je na vzestupu a už se nenechá zastavit.\nJe to budoucnost pro nás všechny, jejíž podobu s Principal Telemedicine budeme ovlivňovat.\nV Principal engineering máme vlastní tým zaměřený na telemedicínu a vlastní high-tech produkt. Hledáme parťáka do role Product Manager.\nPojď s námi budovat produkt budoucnosti s ohromným dopadem a přesahem pro nás všechny v Česku i ve světě.\nProjektový manažer pro TELCO\nChceš se stát lídrem projektů, které podporují poskytování televizní, rozhlasové a internetové infrastruktury v České republice? Hledáš stabilní prostředí větší firmy, která si ale dokáže udržet rodinnou atmosféru?\nPrince2MS officeprojektové řízení TELCO\nChceš se opravdu realizovat? Nechceš sedět celou pracovní dobu jenom na zadku?\nHledáme zkušeného SCRUM Mastera!


Anja Schneider na brněnské Citadele - DanceMAG.cz\nBrowse: Home / Anja Schneider na brněnské Citadele\nJan Polák / 18. 12. 2012 / Komentáře nejsou povolené u textu s názvem Anja Schneider na brněnské Citadele / Tiskovky\nK rozhlasovému vysílání měla vždy blízko, a proto se časem stala moderátorkou na několika různých rádiových stanicích – nejznámější z jejich prvotních úspěchů je její angažmá na kanálu Hi five. Práce radio DJky ji naplňuje především v tom smyslu, že „nemusí“ desky míchat a vychutnává si je společně se svými posluchači do začátku do konce. Za zmínku stojí i fakt, že Anja Schneider vykonávala funkci producentky na rádiu KissFM.\nZásadní zlom přišel kolem roku 2000, kdy Anja rozjela svou vlastní legendární show Dance Under the Blue Moon na stanici Fritz (tam můžete například pravidelně slýchávat i relaci Paul van Dyka). Statisícová posluchačská základna ji přiměla k tomu, že se naučí DJskému řemeslu a bude tak moci prezentovat své oblíbené desky v klubech po celém Německu a následně i v celém širém světě.\nRoku 2008 vydává Anja Schneider první debutové album Beyond that Halley, které sklízí nečekaně kladné hodnocení a do podvědomí clubberů i DJů se z něj dostávají dva zásadní tracky – Belize a Safari. Od té doby se Anje nabídky na spolupráci a remixy jen hrnou a značka Mobilee records je považována za vstupní bránu do světa velkých mejdanů v rytmu 21. století.\n← Paul van Dyk zamíří v dubnu do Prahy\nExkluzivní sety pro DanceMAG.cz – Andy Smitth →


umělecké pole – Jan Motal\nČetl jsem recenzi, v níž sociálně orientovaný pisatel odmítnul angažované dílo s tím, že je příliš „populární“ a nedostatečně komplexní a že čeká, kdy už konečně přijde něco intelektuálně náročeného, co „změní paradigma“. Neuvádím konkrétnější informace k tomuto textu, protože mi nejde o osobní při (v níž ani žádný zájem nemám), ale spíše o obecnější poznatek. Jako intelektuálové se snažíme měnit svět, alespoň od té doby, co jsme pochopili v návaznosti na osvícenskou výzvu Read More\nBlog / Hoře(kování) politického bezdomoví\nBez domova lze být na mnoho způsobů. Společnost se většinou zajímá především o bezdomovectví materiální, méně už o sociální. Václav Bělohradský v Salonu připomněl, že můžeme být i bezdomovci kulturními – konečně marketing obírá o domov i subkultury a kontrakultury a mění je v lákadla „svobodného“ životního stylu. Avšak Bělohradský nemá na mysli tento druh bezdomovectví, kdy se lidem seberou znaky jejich sebevyjádření a jsou vřazeny do spotřebitelského cyklu. Na dějinách dvacátého století Read More


Hotovost Dospělý Malé Kozy\nPosouzení doprovod podání\nNapít se bordel orgie\nExtrémní eskorty styk\nServis bílý creampie\nSociální média sex masáž přítelkyně\nCategory: Setkání Frenštát pod Radhoštěm\nKategorie: Malé kozy. Populární / Nejdelší / Poslední 1 2 3 · Stahnout LesbičkaLízani Malé kozyTeenagery · Stahnout AsiatkiMamina co bych. Sprcha  Silikonové kozy  Sestra  Hubeni  Sukně [ ] Nevolnice/nevolnik  Ve snu  Malý penis  Malé kozy . Hotovost Dospělí V přírodě Velké kozy a dospělí Dospělí a velkáé kozy V přírodě .. Malé kozy, Sprcha, Mezirasový sex Velký penis a felace, Velký penis a.\n: Hotovost dospělý malé kozy\nHotovost dospělý malé kozy Koza walliská Je jednou z nejhezčích koz se šroubovitými rohy. Nastavení můžete změnit v zápatí v odkazu cookies. My pak u každého hodnocení prověříme, jestli neobsahuje vulgární nebo diskriminující poznámky, a předtím, než je zveřejníme na naší stránce, ověříme jejich autenticitu. Mám obavy, aby to v Česku zase neústilo do nějakého autokratického režimu. Podmínky platby a zrušení rezervace jsou různé pro jednotlivé typy pokojů.\nWebová stránka chinese vodní sporty 108\nCVRLIKÁNÍ DOSPĚLÝ OBROVSKÉ PRSA Webová stránka chinese styk\nPROFESIONÁLNÍ NĚMEC FETIŠ 688\nOběd masáž dildo Oblíbený masáž oholená kundička\nHotovost dospělý malé kozy -\nObratně šplhá po nízkých stromech a skalách. Brzy obdržíte uvítací email. Kometa - Zlín 2: Platba pouze v hotovosti Toto ubytování můžete zaplatit pouze v hotovosti. Rozdíl v ceně vyrovnáme. Malý, přestavěný dům z roku se nachází v malé obci Vranov v okrese Domažlice a nabízí Country Cottage Koza poskytuje hostům ubytování na brennstoffpower.eu již od května .. Za přistýlky pro všechny další starší děti nebo dospělé se platí 13 EUR na noc. Toto ubytování můžete zaplatit pouze v hotovosti. Maďarská/Maďarský · Malajská/Malajský · Malé Prsa · Maledom · Malý Penis · Máma · Máma Anální Sex · Máma Asiatka · Máma Lesbička · Manžel · Manžel. kozy · Stahnout AmatérIndkiVyholeniMalé kozyTeenagery · Stahnout IndkiMalé kozyTeenageryWebová kamera · Stahnout HolčičkaIndkiMalé kozy . Malé kozy · Stahnout ArabovéBuclatiDospělíMalé kozy · Stahnout9: 10  Hotovost  Odlitek  Známé osobnosti  Čirliderki  Buclati .\nVeröffentlicht am 13.05.2018 13.05.2018 von hotovost dospělý malé kozy\t1\n1 Gedanken zu “Hotovost dospělý malé kozy”\nhotovost dospělý malé kozy says:


Montale Paris Aoud Safran Parfémovaná voda 100 ml | Elnino.cz\nZpět na výpis Vůně Parfémované vody Montale Paris Montale Paris Aoud Safran Montale Paris Aoud Safran Parfémovaná voda 100 ml\nMontale Paris Aoud Safran Parfémované vody\nMontale Paris Aoud Safran Parfémovaná voda 100 ml\nKód produktu: 44819 Není skladem Hlídat produkt\nDalší varianty pro Montale Paris Aoud Safran Parfémovaná voda\n1 121 Kč 1 065 Kč\nMontale Paris Aoud Safran Parfémovaná voda 50 ml\n983 Kč 929 Kč\nMontale Paris Aoud Safran Parfémovaná voda 1,5 ml odstřik\nMontale Paris Aoud SafranParfémovaná voda 100 ml\nObjevte více: Parfémované vody Montale Paris Montale Paris Aoud Safran Montale Paris Aoud Safran Parfémované vody\nMontale - tato francouzská značka byla založena v roce 2003 v Paříži parfumérem Pierrem Montalem. Pierre Montale strávil mnoho času v Saúdské Arábii, kde vytvářel parfémy pro královskou rodinu. Právě směsice vůní provázená Orientem se stala předlohou pro parfémy Montale. Exkluzivní parfémy Montale jsou vyráběny ze vzácných přírodních materiálů ve velké koncentraci, proto mají parfémy Montale intenzivní dlouhotrvající vůni. Řada Aoud Parfums Montale je první francouzská řada vůní věnovaná tajemné a velmi vzácné složce - aoudu. Aoud je aromatická pryskyřice vznikající ve dřevě orličníku nakaženého plísní.\nParfémy Montale jsou lektvary lásky a štěstí, tajemství pocházející z hlubin času. V každém parfému Montale najdete kus kouzelné historie Orientu.\nskvela vona s dlhou vydrzou\nNa podzim je super, voní orientálně, dlouhá výdrž, ale koupit si plných 100ml za tuhle cenu se mi nechce, jelikož jí stačí málo, tak bych jí měla tak na 5 podzimů a mám strach, že se mi omrzí. 30/50 ml by bylo lepší\nSkvělá vůně skoro nerozeznatelná od vůně Attar. Vynikající výdrž a je to souhra růže, šafránu s oudem.


288 RITUÁLNÍ MASKA\n288 SAMOSTATNÁ AUKCE 5.6.2016\n288 Rituální maska "CITIPATI/SITIPATI" a rituální oblek\nSitipati - mongolsky Durdendagva - „Vládce pohřebních polí" (emanace pána smrti Jamy) a bohatě ručně vyšívaný rituální oblek pro tanec Čham (mongolsky cam), počátek 19. století, Mongolsko.\nČham (mong. Cam) - je religiózní tantrický rituální tanec s předbuddhistickými (šamanskými) kořeny. Vznikl podle tradice v tibetském klášteře Samya z iniciativy Guru Rimpoče, indického mystika Padmasambhavy, který asi v roce 786 obdržel pozvání od tibetského krále Thisong Decana, aby se odebral do Země sněhu potírat démony bonského náboženství. Velký tantrik výzvě vyhověl a během krátké doby si dokázal démony podmanit. Neodolatelnou kouzelnou mocí (siddhi) je získal do služeb buddhismu, do jehož panteonu byli začleněni jako ochránci nauky, dharmapálové a vedlejší božstva.\nObřadnímu tanci předchází duchovní příprava mnichů - tanečníků, podrobují se očistným praktikám, půstu a meditacím, aby se vnitřně ztotožnili s božstvem, které při tanci představují.\nTanec sestává z předepsaných variací kroků, poskoků a otáčivých pohybů, které spolu s atributy v rukou tanečníků vyjadřují ikonografické detaily postav, jež tanec zpřítomňuje, např. vadžra (dordže) je symbolem (stejně jako diamant) nezničitelnosti, pevnosti a jasu – symbolizuje nezničitelnou pravdu absolutní skutečnosti, což je osvícení, probuzení, dosažení buddhovství. Rituální sekáček se používá proti negativním silám, meč moudrosti v rukou ochranných a hrozivých božstev ničí démony a nepřátele. Zároveň s dějem předváděným tanečníky provádí v zákulisí lama mystickou část čhamu – rituál na meditační úrovni. Vyvrcholením tance je rituál zabíjení velkého „vnitřního nepřítele“, jímž je lidské ego – do z těsta vyrobené figurky muže o velikosti asi 1 m se tancem, zpěvem a zaříkáváním zaženou negativní síly, a pak se rituálně rozseká na kusy.\nV Mongolsku byl čham zcela jistě předveden v roce 1811 v klášteře Erdene-Dzú (někteří badatelé se domnívají, že to bylo již v roce 1687 nebo dokonce 1711).\nVýroba masek byla složitým a dlouhým procesem – nejdříve byla vyrobena budoucí maska ze dřeva nebo z kaolínu smíchaného s papírem, potom následovalo olepení formy mnoha vrstvami tenkého mokrého papíru. Po vysušení následovalo pracné oddělení a broušení budoucí masky, nakonec byly hotové masky barveny a pozlacovány. Každý klášter měl jiné masky a ozdoby.