Ministr | Радоје Домановић\nTag Archive | Ministr\nRozjímání jednoho obyčejného srbského vola\nTento svět je plný zázraků. Naše země je, jak mnozí říkají, zázraky přímo zaplavena a to do takové míry, že už o zázraky ani nejde. Na vysokých pozicích se nachází lidé, kteří vůbec nepřemýšlí. Na druhé straně snad jako kompenzace či z jakéhokoliv jiného důvodu existuje jeden obyčejný rolnický vůl nelišící se od ostatních srbských volů, který začal rozjímat. Kdo ví, co se stalo, že se toto výjimečné zvíře pustilo do tak smělého činu. A to obzvláště zde v Srbsku, kde bylo již mnohokrát dokázáno, že tato nešťastná činnost může přinést jen obtíže. Řekněme tedy, že tato ubohá bestie v celé své naivitě netušila, že tato činnost není v jeho zemi žádoucí. Nebudeme mu tedy přisuzovat žádnou občanskou odvahu. Záhadou ovšem zůstává, proč by měl vůl rozjímat, když není voličem, radním, ani purkmistrem. Nebyl zvolen ani jako zástupce valného shromáždění turu domácího, či senátorem (je-li jeho věk přiměřený). A pokud on, ta ubohá duše kdy snila o tom stát se ministrem v zemi turů, měla by naopak aplikovat metodu, jak přemýšlet co nejméně je to možné, podobně jako vynikající ministři. Ovšem ani v tom naše země nemá štěstí. Konec konců proč bychom se měli pozastavovat nad tím, že jeden vůl převzal těžký úkol, kterého se lidé zřekli? Je dosti možné, že jeho rozjímání je jakýmsi výsledkem základního instinktu.\nTak tedy, o jakého vola to vlastně jde? Jde o běžného vola, o kterém zoologie říká, že má stejně jako kterýkoliv jiný vůl hlavu, tělo, končetiny. Táhne povoz, žere trávu, olizuje sůl, přežvýkává a bučí. Jeho jméno je Sivonja, šedý vůl.\nZačal uvažovat takto. Jeho pán jednoho dne zapřáhl jak jeho, tak i jeho kamaráda Galonju. Na povoz naložil několik ukradených plotových sloupků a vyrazil do města prodat je. Jakmile vstoupil do města, téměř okamžitě sloupky prodal. Posléze Sivonju a jeho kamaráda vypřáhl z povozu, hodil před ně svazek trávy a vesele odešel do malé hospůdky, aby se tam občerstvil několika nápoji. Ve městě právě probíhal festival. Kolem tak procházely spousty mužů, žen a dětí. Galonja, který byl mezi ostatními voli znám tím, že byl lehce přihlouplý, dění kolem sebe nepozoroval. Místo toho se ve vší vážnosti zajímal pouze o svůj oběd. S čistým požitkem si nacpal břicho a poté si lehl a spokojeně přežvýkával a podřimoval. Procházející lidé ho vůbec nezajímali. Jen spokojeně podřimoval a přežvýkával (je škoda, že to není člověk, neboť má všechny předpoklady pro slibnou kariéru). Sivonja ovšem nedokázal pozřít ani sousto. Na první pohled bylo z jeho zasněných očí a smutného výrazu ve tváři patrno, že je to myslitel, dobrá a vnímavá duše. Kolem něho procházejí lidé, Srbové, hrdí na svou slavnou historii, na své jméno, národ. Jejich hrdost se projevuje jak v jejich chování, tak v jejich chůzi. Sivonja to celé pozorně pozoroval. Z ničeho nic byla jeho duše zaplavena zármutkem a bolestí nad obrovskou nespravedlností. Tak náhlé a silné emoci ale nemohl nepodlehnout. Smutně a bolestně zabučel. Z očí se mu začaly řinout slzy. Zaplaven obrovskou bolestí začal Sivonja rozjímat:\n– Na co je můj pán a jeho krajané, Srbové, tak pyšný? Proč všichni nosí hlavy tak vysoko a dívají se na mé lidi s pýchou a opovržením? Jsou pyšní na svou domovinu, pyšní na milosrdný osud, který jim umožnil, že se narodili zde, v Srbsku. Má matka mě také porodila zde, v Srbsku. A Srbsko není jen mou rodnou zemí, ale je rodnou zemí i mého otce a mých předků. Stejně jako jejich. Všichni do této staré slovanské země přišli společně. Ovšem nikdo z nás, nikdo z volů, na to není hrdý. Naše hrdost tkví ve schopnosti táhnout těžká břemena do kopce. Do dnešního dne se nestalo, aby nějaký srbský vůl řekl německému volovi: “Co po mě chcete? Já jsem srbský vůl. Mou domovinou je hrdá Srbská země. Všichni mí předci tam vyrostli. A zde, tato země, je hrobem mých předků.” Bůh chraň, na tohle my jsme nikdy hrdí nebyli. Nikdy nám to na mysl ani nepřišlo. A oni jsou na to tak hrdí. Zvláštní lidé!\nVůl unášen těmito myšlenkami smutně zaklepal hlavou. Zvon na jeho krku se rozezněl a zapraskalo jho. Galonja otevřel oči. Podíval se na svého přítele a zabučel:\n– Tady to máš. Zase ty tvoje nesmysly. Najez se, blázne. Ať se trošku obalíš tukem. Podívej se, jak ti všude trčí žebra. Pokud by přemýšlení bylo k něčemu dobré, lidé by to také nechali na nás, na volech. Potom bychom ale nebyli tak šťastní.\nSivonja se s lítostí podíval na svého kamaráda. Odvrátil od něho svou hlavu a opět se ponořil do svých myšlenek:\n– Jsou pyšní na svou úžasnou historii. Mají své Kosovo pole, Bitvu na Kosově poli. Velká věc. Cožpak tenkrát mí předci netáhli vozy s potravinami a výzbrojí? Kdyby nebylo nás, lidé by to sami nezvládli. Potom tu máme povstání proti Turkům. Velká, ušlechtilá věc. Ale kdo tam tenkrát byl? Byli to snad tito hlupáci, co nosí nosy nahoru a kteří se přede mnou hrdě nosí jako kdyby to povstání bylo jejich zásluhou? Podívejte se například na mého pána. Je tak hrdý a i on se chlubí tímto povstáním. A to zvlášť faktem, že jeho praděd položil svůj život za války za svobodu jako statečný hrdina. Copak tohle je zásluha mého pána? Jeho praděd měl právo být hrdý, ale on ne. Jeho praděd zemřel za to, aby můj pán, jeho potomek, mohl být svobodný. A tak je svobodný. Ale jak svou svobodu užívá? Krade ostatním lidem plotové sloupky, sedí na voze a to já musím táhnout jak jeho, tak ty sloupky. On si v klidu podřimuje za otěžemi. Teď ty svoje plotové sloupky prodal, popíjí kořalku, nic nedělá a je hrdý na svou slavnou historii. A kolik mých předků bylo zabito během povstání, jen aby nakrmili bojovníky? A cožpak mí předci v té době netáhli všechnu výzbroj, děla, potraviny a střelivo? A přesto si nepřisvojujeme jejich zásluhy, protože my jsme se nezměnili. Dodnes svou povinnost plníme stejně jako kdysi naši předkové, svědomitě a trpělivě.\n– Oni jsou hrdí, že jejich předkové trpěli pět set let v otroctví. Náš druh trpí celou svou existenci. Do dnešního dne stále trpíme a jsme otroci. Přitom nekřičíme z plných plic. Oni říkají, že Turci je mučili, vraždili, napichovali je na kůly… mí předci byli vražděni jak Srby, tak Turky. Byli opékání a prošli si mnohým utrpením.\n– Oni jsou hrdí na své náboženství. Přitom nevěří ničemu. Copak je to chyba moje či mých druhů, že nás Křesťané mezi sebe nepřijmou? Jejich náboženství jim říká: “Nepokradeš.” A podívejte se na mého pána, který krade a pije za peníze, které získal z krádeže. Jejich náboženství jim říká, aby milovali bližního svého. Přitom jeden druhému neustále ubližují. Pro ně nejlepší člověk, příklad samé ctnosti, je ten, který nikomu nezpůsobí žádnou újmu. A samozřejmě, nikdo z nich se nenamáhá, aby kromě toho, že nikomu neublíží, udělal i něco dobrého. Tak hluboko klesli. Jejich příklad ctnosti může být jakákoliv zbytečná věc, která nikomu nezpůsobí žádnou újmu.\nVůl si zhluboka povzdechl. Jeho dech zvířil prach na cestě.\n– A tak – pokračoval vůl ve svých smutných úvahách – cožpak já a mí druzi nejsme lepší než kdokoliv z nich? Já nikdy nikoho nezavraždil, nikdy jsem nikoho nepomlouval, nikdy jsem nic neukradl. Nikdy jsem nevinného nevyhodil z veřejné služby, nikdy jsem se nedopustil zpronevěry, nikdy jsem nevyhlásil falešný bankrot. Nikdy jsem k řetězům nepřivázal a nezajal nevinné lidi. Nikdy jsem nepomlouval své přátele. Nikdy jsem nešel proti zákonům volů. Nikdy jsem neučinil falešná svědectví. Nikdy jsem nebyl ministrem státu a nikdy jsem zemi neublížil. A nejenom že jsem nikdy neublížil, já dokonce činím dobré skutky těm, kteří ubližují mně. Když mě má matka porodila, okamžitě mě ti zlí lidé odstavili od jejího mateřského mléka. Alespoň že Bůh pro nás voli vytvořil trávu. Ne pro lidi. Přitom i o tu nás oni připravili. I přes všechno to bití stále táhneme jejich vozy, oráme jejich pole a dáváme jim chléb. Přesto si nikdo neváží našich skutků, které děláme pro naši rodnou zem…\n– Nebo podívejme se například na půst. Náboženství lidem káže, že se mají o postních dnech postit. Oni ale nejsou ochotni podstoupit ani malý půst. Přitom já a mí přátelé se postíme celé naše životy a to od chvíle, co nás odtrhli od prsou našich matek.\nVůl utrápeně sklonil hlavu. Poté ji opět zvedl. Vztekle zafuněl. Zdálo se, že si vzpomněl na něco důležitého. Něco, co ho velice trápí. Z ničeho nic vesele zabučel:\n– Oh, teď už vím. To musí být ono – a pokračoval ve své úvaze – tak to je. Jsou hrdí na svou svobodu a občanská práva. Musím se nad tím vážně zamyslet.\nA tak přemýšlel dál. Přemýšlel, ale vymyslet to nedokázal.\n– O jaká práva jde? Pokud jim policie nařídí, aby volili, jdou volit. My ale můžeme úplně stejně zabučet: “Pro-o-o-o!” A pokud jim to nikdo nepřikáže, nebudou volit, nebo se vměšovat do politiky tak jako my. Ve věznicích je taky bijí, a to i když jsou nevinní. Když nic, my alespoň bijeme a máváme ocasy. Oni ani tuhle trochu občanské odvahy nemají.\nV ten moment jeho pán vyšel ven z hospůdky. Opilý, vrávorající, pohled rozmazaný, mumlajíce nesrozumitelná slova nejistě vyrazil směrem k vozu.\n– Jen se podívejte, jak tento hrdý potomek využívá svou svobodu, kterou získal krví svých předků. Správně. Můj pán je opilec a zloděj. Jak ale ostatní využívají svou svobodu? Zahálí a jen se chvástají minulostí a zásluhami svých předků, ke kterým oni se přičinili stejnou měrou jako já. A my, volové, my stále pilně dřeme a jsme užitečnými pracovníky stejně jako kdysi naši předci. My jsme jen volové, ale i dnes můžeme být hrdí na naši náročnou práci a zásluhy.\nVůl si zhluboka povzdechl a nastavil krk, aby mohl být opět zapřažen.\nV Bělehradě, 1902\nPro “Radoje Domanović” Projekt přeložila Petra Bajerová, 2020\nMinisterstvo osvěty bylo doslova nazděno samými kovanými vědci a všichni se s chutí vpravdě usilovnou tužili na národa roli dědičné. Trvalo to týdny, než každý, třeba i zcela bezvýznamný spis prošel jejich stylistickým brusem, než ho pročenichali po stránce jazykové, než vyslídili, zda je v něm správně užito pádů předložkových a bezpředložkových, a tak dále. Probíral jsem se těmi spisy.\nŘeditel jednoho gymnázia kupříkladu psal:\nVelectěný pane ministře osvěty!\nProfesoři našeho gymnázia již po šest měsíců nedostali gáži, čímž se ocitli zcela na mizině a nemají ani na chleba. Tento stav věcí není nadále únosný též z toho důvodu, že podlamuje v očích veřejnosti vážnost profesorů našeho ústavu, jakož i učitelstva vůbec.\nUctivě Vás proto žádám, abyste byl tak laskav a urychleně se zasadil u pana ministra financí stran vyplacení zmíněné gáže, pokud možno alespoň za tři měsíce.\nNa rubu složeného spisu stálo:\nJ. Č. 5860\n1. února 1891\nŽádost ředitele gymnázia v … o vyplacení třímésíční gáže tamnímu profesorskému sboru.\nA pod tím jiným písmem odborné zhodnocení:\nStyl kostrbatý. Slovosled odporuje pravidlům syntaxe. Použito pěti cizích slov: gáže, finance, ministr, profesor, gymnázium.\n(Ta slova byla v ředitelově dopise podtržena červenou tužkou.)\nA pod tím bylo připsáno vlastnoručními klikyháky páně ministrovými (takhle začne mazat každý, jak se stane ministrem): K vyjádření Osvětové radě!\nA pod tím zase jiným rukopisem:\n2. března 1891\nNejvyšší osvitové radé (Osvětovou radu měli ve Strádii všehovšudy jednu, ale podle tohohle titulu by člověk myslel, že jich mají ještě nejmíň třicet nižších).\nV příloze zasíláme dopis ředitele …ského gymnázia a prosíme o posouzení, co se týče ředitelova ovládání pravidel gramatiky, syntaxe a stylu; po vyřízení žádáme o spéšné vrácení dopisu s připojeným znaleckým dobrozdáním ministerstvu osvity k daliímu řízení.\nZ pověření ministra atd.\nVzhledem k tomu, že šlo o kromobyčejně spěšnou záležitost, Nejvyšší osvětová rada si přichvátla a už za čtrnáct dní se sešla k poradě. Dali hlavy dohromady a po velkém mutýrování a Spekulování se usnesli, že věc postoupí k expertize dvěma odborníkům. Pak ještě podumali, kteří dva by to měli být, a když se i o tom dohodli, vše bylo zaprotokolováno a tajemník dostal za úkol zařídit další.\nA tohle jsou dopisy těm odborníkům:\ns odvoláním na akt pana ministra osvěty J. Č. 5860 ze dne 2. března t. r. a na rozhodnutí ze zasedání Nejvyšší osvětové rady, jež se konalo dne 17. března t. r. (Zas. č. 2), mám tu čest požádat Vás, abyste prostudoval dopis ředitele …ského gymnázia po stránce gramatické, syntaktické a stylistcké a abyste o výsledku svého šetřeni v době co možná nejkratší podal Nejvyšší osvětové rádě podrobnou písemnou zprávu.\nVyužívám této příležitosti, ctěný pane, abych Vás ujistil o své hluboké uctě.\nPředseda Nejvyšší osvětové rady\nDopis podobného obsahu napsali i druhému odborníkovi.\nPo dvou měsících došel Nejvyšší osvětové radě vyčerpávající rozbor ředitelova dopisu, jejž vypracovali oba experti rukou společnou a nerozdílnou. Začíná takhle:\nNejvyšší osvětové rádě\nProstudovali jsme bedlivě dopis ředitele …ského gymnázia a pokládáme si za čest oznámit Nejvyšší osvětové radě své resumé:\nVše ve všehomíru a tudíž i v naši přírodě podléhá zákonu postupného vývoje a zdokonalování. Jako se z pradávné monéry během věků vyvinul složitý organismus lidského těla, pravé tak se i řeč lidská vyvíjela z neartikulovaných zvířecích skřeků, aby po mnoha a mnoha staletích dosáhla vysoké dokonalosti dnešních moderních jazyků.\nVe snaze co nejzevrubněji a zároveň co nejpřehledněji vyložit své závěry, postupovali jsme ve svém pojednání dle následujícího plánu:\nI. Část všeobecná\nŘeč a její vznik\nPůvod dnešních jazyků\nSpolečné kořeny (sánskrt)\nŠtěpení jazyka do hlavních skupin\nKapitola ze srovnávací filologie\nObecná jazykověda v naší době\nII. Náš jazyk a zákony jeho vývoje\nDávná pravlast (kapitola z historie)\nVývoj dialektů společného jazyka v dávné pravlasti\nSpolečné znaky a rozdíly skupiny našich bratrských jazyků\nDialekty našeho jazyka\nIII. Ředitelův dopis\nPůvod a historie textu\nSrovnání ředitelova jazyka s jazykem starostrádijských písemných památek\nA tak dále. Kdo by si to všecko pamatoval! (Ať je rád, jestli si stačil zapamatovat aspoň tohle.)\nNa část I a část II padlo dobrého půl kila papíru, zatímco na kvintesenci své expertizy, část III, ho páni specialisté spotřebovali nejmíň kilo. Jak jsem se tak prohraboval tím stohem hustě popsaných lejster, z mnoha a mnoha kapitol kardinální části pojednání na mne zvlášť zapůsobila kriticky vyhrocená stať Ředitelovy prohřešky vůči zákonným principům našeho slovosledu a obšírná úvaha Jazyk a styl ředitelova dopisu v porovnání s jazykem a stylem Homérovy Íliady (v níž páni odborníci mj. konstatovali, že Homérův styl je mnohem vytříbenější). Zajímavá byla i rozsáhlá kapitola Nadměrný výskyt cizích slov v ředitelově dopisu (pokud jste zapomněli, šlo o slova ministr atd.), dokládající četnými citáty z národního mudrosloví ap., že většinu z nich je záhodno vymýtit nejen v zájmu očisty jazyka, avšak i ochrany národních ideálů.\nA celá ta veleučená velerozprava končila takto:\nS ohledem na veškerě výše uvedené skutečnosti snažně doporučujeme vrátit řediteli …skěho gymnázia jeho dopis, nechť ho dotyčný řádně opraví dle našich připomínek. Teprve pak bude přípustno se danou záležitostí zabývat dále.\nBrzičko, asi za měsíc se opět sešla Nejvyšší osvětová rada a dlouho, s fortelem sobě vlastním se vrtala v expertize; její konečné rozhodnutí potvrdilo názor specialistů. Dále pak Nejvyšší osvětová rada jednala o odměně za vypracování expertizy a rozhodla, že honoráře (à 250 dinárů na jednu odbornou hlavu) budou uhrazeny buď z penzijního fondu pro vdovy zaměstnanců v osvětě, nebo z položky určené na platy školníkům.\nSvé rozhodnutí pak Nejvyšší osvětová rada uctivě předložila panu ministrovi k další úvaze. Nu a netrvalo dlouho (i když nějaký den to samozřejmě zabralo) a ministerstvo vrátilo řediteli …ského gymnázia jeho dopis s důtklivým napomenutím, aby ho hleděl náležitě opravit dle připomínek pánů odborníků (viz ./. příloha)…\nTakhle pilně a neomylně se na strádijském ministerstvu osvěty projednávaly veškeré záležitosti; i ze sebemenšího spisu tak díky tomu přenáramnému papírování narostl óbrakt, že by ho člověk sotva unesl na zádech.\nVšichni úředníci na ministerstvu byli spisovatelé а jako takoví samozřejmé psali knihy; akorát pan ministr nic nepsal. V jeho případé jsem o audienci nežádal — netroufl jsem sí, protože mé kdekdo varoval, ať mě to ani ve snu nenapadne, pokud míním zůstat zdravý a živý. Pan ministr si prý od rána do večera tuží svaly v tělocvičně a je to hrozný prudina, v jednom kuse by se rval.\nPárkrát prý se dokonce porval i se samým patriarchou, aspoň co já slyšel. Patriarcha byl rovnéž zdatný cvičenec — jeho koníčkem byla obzvláště jízda na koni —, také děsný divous a neméně rád se rval. Jednoho knéze majznul svou pastýřskou berlí po hlavě přímo v chrámu Páně, a jen týž (nikoli kněz, ale milý Pán Bůh) ví proč. Obecně se soudilo, že tu vzteklinu musel chytit při dlouholeté četbě náboženské literatury, najmě bible. Což bylo dostatečnou omluvou pro všecky jeho výstřelky — ostatně mu je nikdo ani moc nezazlíval. Poprvé se patriarcha s panem ministrem osvěty do sebe dostali kvůli nějakým dostihům, ale potom se ještě mockrát rafii kvůli různým jiným religiózním a osvětovým otázkám. Například v souvislosti se správnou výchovou školní mládeže — hlava strádijské církve kategoricky požadovala, aby do učebnic věrouky byla zařazena kapitola o chovu hříbat, zatímco pan ministr osvěty mermomocí prosazoval ideu, aby tam přidali plavecké pokyny. Oba urputně trvali na svém a pomaloučku polehoučku to dospělo tak daleko, že jeden druhého nemohli ani cítit. Ministr osvěty nakonec svému úhlavnímu nepříteli provedl takovou zlomyslnost, že zakázal ve školách vyučovat o koni: až na to hnusné zvíře přijde v přírodopisu řada, ať místo toho zařadí výuku plavání ve studené vodě!\nAle co je to, jedna jediná změna v učebnici či v osnovách — vždyť učebnice i osnovy se ve Strádii měnily každý druhý den!\nMezi strádijskými osvětovými pracovníky snad nebylo člověka, který by nepsal školní učebnice (kromě toho kdekdo smolil, pardon, spisoval, až se z něho kouřilo, všelijaké užitečné knížečky na odměňování vzorných žáků, prostě aby hodná dítka měla co číst a byla pak ještě hodnější a vzornější).\nUčebnic (potažmo jejich autorů) byla časem taková spousta, že to neúnosně dlouho trvalo, než přišly na řadu, totiž než je ministerstvo schválilo a odkoupilo. Přitom musel pan ministr především zaopatřit autory z okruhu svých blízkých přátel a příbuzenstva. Ale sotva schválili a vydali jednu učebnici a žactvo se z ní začalo učit, v tu ránu se přihnal nějaký další ministrův intimus s fungl novým dílkem — copak ho pan ministr mohl nechat odejít s prázdnou? A tak mu nezbylo, než ruče vydat nový výnos:\nJelikož se během dlouhého používáni učebnice (toho a toho předmětu, od toho a toho autora) ukázala být zcela nevyhovující, v rámci soustavného zdokonalování našeho školství, veden vyššími pedagogickými pohnutkami, nařizuji vyřadit svrchu zmíněnou učebnici z oběhu a používat napříště učebnice… (Promiňte, ale jméno autora té další učebnice mi vypadlo z paměti.)\nHodlal jsem rovněž navštívit pana ministra spravedlnosti, dlel však v cizině. Odejel studovat systém zahraničních škol pro hluchoněmé děti; vláda se totiž zanášela ideou, že ve Strádii zřídí přinejmenším jeden takový ústav — kdo ví, třeba se tím zalepí nějaká díra ve státním rozpočtu! Poněvadž šlo o akci mimořádného významu i aktuálnosti, podnikla pohotová strádijská vláda řadu různých dalších opatření. Kromě toho, že vyslala pana ministra spravedlnosti na studijní cestu (nemusím snad ani podotýkat, že mu to hodilo krásný přídaveček ke gáži), neprodleně jmenovala ředitele budoucího ústavu pro hluchoněmé děti (s obrovským platem a příplatky na reprezentaci) a učitele; značně též pokročily práce na stavbě velkolepé vily, kde měl ředitel bydlet. Dále pak ustanovila hospodářského správce ústavu, lékaře, revizora účtů, pokladníka, jeho zástupce, kancelistu, tři čtyři písaře a několik podomků. Všichni, od ředitele až po podomky, pobírali svědomitě plat a hořeli netrpělivostí, kdy už se pustí do činorodé práce na novém působišti. Ředitel se však nechal slyšet, že má jednoho příbuzného ministrem a že si na to došlápne, aby do ústavu byly přijímány jen naprosto zdravé děti.\nÚstav, vlastně jeho zaměstnanci, poněvadž ústav dosud neexistoval, spadali do kompetence ministerstva spravedlnosti, neboť pan ministr osvěty se vyjádřil, že ho ani nehne babrat se s nějakými hluchouny.\nPan ministr spravedlnosti tedy převzal na svá bedra veškerou péči o ústav pro hluchoněmé děti, zatímco záležitostí jeho ministerstva se ujal pan ministr armády. Povinností ministra armády se chopil pan ministr osvěty, jenž beztoho z duše nenáviděl knihy a školy, takže ministerstvo osvěty za něj řídila jeho paní choť, která, jak bylo všeobecně známo, k smrti ráda četla kriminální romány a mohla se utlouct po čokoládové zmrzlině.\nPan ministr financí, jejž jsem navštívil jako dalšího — mě okamžitě přijal, přestože, jak se ukázalo, byl zrovna zavalen prací.\n„Dobře, že jste přišel, pane — aspoň si dám chvíli pauzu. Od rána pracuji na čemsi mimořádně naléhavém, a věřte mi, už mě z toho bolí hlava,“ řekl mi pan ministr na uvítanou a popatřil na mne vyčerpaným kalným zrakem.\n„Rád věřím, pane ministře. Není nic snadného zastávat tak náročné postavení jako je vaše, zejména vyskytnou-li se nějaké mimořádné problémy. Určitě jde o nějakou důležitou finanční otázku, že?“ zvídal jsem.\n„Nikoli… Ale předpokládám, že vás to bude rozhodně zajímat. Vedu právě s panem ministrem stavebnictví polemiku o jednom kromobyčejně závažném, abych tak řekl klíčovém faktu. Jsem přesvědčen, že pravdu mám já, že hájím spravedlivou věc… Okamžik, přečtu vám článek, co jsem právě napsal…“\nHořel jsem netrpělivostí. Čeho se asi týká ten článek pana ministra? O čem se vede ta zásadní pře mezi ministrem financí a ministrem stavebnictví? Pan ministr popadl rukopis, odkašlal si a s důstojností hodnou velitele funebráků zadeklamoval název:\n„Ještě několik slov k otázce: Kam až ve starověku sahaly jižní hranice naší země?“\n„Ale to vypadá na nějakou historickou rozepři!?“\n„No a?“ podivil se pan ministr té nemístné otázce a zamžoural na mne trudně mátožným pohledem přes své okuláry.\n„Vy se račte zabývat historií?“\n„Já?!“ zakvílel pan ministr zjitřeně. „Této vědě se věnuji již bezmála třicet let, a to — aniž bych sám sobě pochleboval — s úspěchem!“ A ulpěl na mně bolestně vyčítavými zraky.\n„Neobyčejně si vážím historie i těch, kdož celý svůj život zasvětili této důležité vědě!“ pospíšil jsem si s uctivým ujištěním, abych něčím zaobalil svou nerozvážnou neomalenost.\n„Důležité, říkáte? Nejdůležitější vědě, vážený pane, rozumíte? Ze všech nejdůležitější!“ zavyl pan ministr pateticky a zašvidral svýma melancholickýma očima přes okuláry, co já na to.\n„Přesně tak!“ přitakal jsem horlivě.\n„Vidím, že si budeme rozumět… Jistě mi dáte za pravdu,“ vrátil se pan ministr k tématu, které ho vůčihledě nesmírně hnětlo, „že by to byla strašná katastrofa, kdyby se nedejbože vzalo za bernou minci to, co o jižní hranici naší země tvrdí můj pan kolega ministr stavebnictví.“\n„Je pan kolega prosím pěkně rovněž historikem?“ skočil jsem mu do řeči.\n„Povídali, že mu hráli! Fušer je to, pane! Jedině poškozuje dobré jméno nás, seriózních historiků. Stačí když si přečtete, jak traktuje otázku dávných hranic naší země, a hned uvidíte, kolik je v tom nevědomosti, ba dokonce — proč bychom si to upřímně nepřiznali? — i nedostatku vlasteneckého cítění.“\n„A co vlastně dokazuje pan kolega, jestli se smím zeptat?“\n„Nic, vážený pane! Jeho důkazy, to je ubohost sama! Odvažuje se hlásat, že stará jižní hranice vedla severně od města Koněkradu, což je vyložená ničemnost; naši nepřátelé pak mohou s klidným svědomím proklamovat svá práva na území až po Koněkrad. Chápete, jak nebezpečně ohrožuje zájmy naší drahé vlasti-mučednice?“ zalkal pan ministr, rozhárán spravedlivým rozhořčením.\n„Naprosto s vámi souhlasím!“ přikývl jsem, předstíraje zděšení nad tím, jak nebezpečně ohrožuje Strádii svou neznalostí a politickou krátkozrakostí pan ministr stavebnictví.\n„Já však tuto otázku nenechám jen tak — vždyť mi to koneckonců ukládá má synovská povinnost vůči matce vlasti! — a předložím ji přímo Národnímu shromáždění; nechť nejvyšší fórum národa vynese rozhodnutí, jež bude závazně platné pro všechny občany. A kdyby ne, podám demisi! Už toho mám pokrk: tohle je už můj druhý konflikt s panem ministrem stavebnictví; poobakrát jsme se střetli v otázkách rozhodujícího významu pro náš stát.“\n„Cožpak Národní shromáždění může rozhodovat i o vědeckých problémech?“\n„Proč ne? Národní shromáždění má právo rozhodovat o čemkoli a každé jeho rozhodnutí nabývá platnosti zákona. Například zrovna včera se jeden občan obrátil k Národnímu shromáždění s žádostí, aby mu posunuli datum narození o pět let zpátky.“\n„To snad není možné!“ uklouzlo mi nechtě.\n„Co by ne? Narodil se roku 1874, a Národní shromáždění prohlásí za datum jeho narození rok 1869.“\n„Hm — a k čemu mu to bude dobré?“\n„Získá tak právo kandidovat na poslance. Jedno místo se totiž uvolnilo; dotyčný je náš stoupenec a bude tedy v Národním shromáždění náležitě podporovat současný režim.“\nOněměl jsem údivem; panu ministrovi to asi neušlo, poněvadž si vzdychl:\n„Panebože, co vás na tom zaráží? Takových případů máme! Obdobná byla třeba žádost jedné paní, jíž poslanci rovněž vyhověli. Žádala Národní shromáždění, aby ji omladilo dokonce o deset let. Jiná dáma zase vznesla žádost, aby Národní shromáždění potvrdilo, že povila svému muži dvě děti, neboli zákonné dědice jeho velkého bohatství. A poněvadž ta dáma má mezi svými přáteli hodně vlivných lidí, Národní shromáždění vyslyšelo její ušlechtilou, byť na první pohled naivní žádost a prohlásilo ji za matku dvou dětí.“\n„A kde jsou ty děti?“\n„Ty, o kterých mluvíte.“\n„Žádné nemá, chápejte, ale díky rozhodnutí Národního shromáždění od nynějška platí, že dotyčná dáma má se svým mužem dvě děti, což vneslo kýžený klid do jejich manželského soužití.“\n„Vždyť je to tak jednoduché! Existuje jistý bohatý obchodník a jeho manželka — ta dáma, o níž je řeč, a nemají děti. Tomu rozumíte?“\n„Dobrá, a teď poslouchejte dál: ten pán je velice zámožný, jak už jsem říkal, a tak logicky zatoužil po dětech, aby měl komu odkázat své velké jmění, a poněvadž žádné děti nemají, začal dělat své ženě hrozné scény. Jeho žena se proto obrátila se zmíněnou žádostí na Národní shromáždění, nu a to jí vyhovělo.“\n„A je ten bohatý pán teď spokojen?“\n„Ale samosebou že je! Stal se z něho učiněný beránek a vroucně svou ženu od té doby miluje.“\nA tak jsme mluvili a mluvili o všem možném — i nemožném!, jen finanční otázky nějak stále nepřicházely na přetřes.\nAž konečně jsem si dodal odvahy a zeptal jsem se: „Nesmírně by mě zajímalo, pane ministře, jaký je systém vaší finanční politiky?“\n„Výborný!“ pravil bez zaváhání a jeho nyvá nálada jako by rázem vyprchala. „Hlavní věc je dobře připravit rozpočet, a pak už je všecko hračka.“\n„Kolik miliónů činí roční rozpočet vašeho státu?“\n„Přes osmdesát. Rozděleny jsou následovně: třicet miliónů na ministry mimo funkci — to znamená jednak ty, kteří jsou v penzi, a jednak ty, co jsou k dispozici, ministry-čekatele, abych tak řekl; deset miliónů na pořizování řádů a medailí; pět miliónů na šíření spořivosti mezi lidem…“\n„Promiňte, pane ministře, že vás přerušuji — co je to za položku, těch pět miliónů na šíření spořivosti?“\n„Spořivost, vážený pane, je nesporně jedním z hlavních opěrných sloupů finančního hospodářství státu. Tento náš, totiž hlavně můj vynález nemá obdoby ve světě. My bychom na tu převratnou finančnickou novinku také asi nebyli bývali přišli, nebýt naší bídy a celkově mizerné finanční situace. Proto tedy každoročně vynakládáme značnou sumu na podporu spořivosti — abychom pomohli obyvatelstvu a trochu mu ulevili. Momentálně čekáme každým dnem obrat k lepšímu, vzhledem k tomu, že jsme vyplatili již celý milión na honoráře autorům knih o spoření, koncipovaných pro širší čtenářskou obec. I já osobně jsem se rozhodl skrovně přispět v tomto směru; právě jsem začal psát nové populárně vědecké dílo: Spořivost našeho národa ve starověku, zatímco můj syn pracuje na pojednání: Vliv spoření na kulturní vývoj národa. I moje dcera už sepsala dvě povídky určené lidovým vrstvám, v nichž zdůrazňuje, jak je chvályhodné šetřit. Teď zrovna píše třetí: O hýřilce Ljubici a šetřilce Mici.“\n„To bude asi hezké čtení…“\n„Naramně hezké! Je to o tom, jak Ljubicu přivede lehkomyslné milkování cugrunt, zatímco Mici, proslulá tím, že pro pírko i přes plot skočí, udělá skvělou partii. Povídka končí slovy: Kdo šetři, má za čtyři a někdy i za pět…“\n„To všechno bude jistě mít velice blahodárný vliv na lidové masy,“ podotkl jsem uznale.\n„Jistě,“ přikývl pan ministr. „Vždyť už se také objevují první výsledky! Kupříkladu moje dcera si od té doby, co je zavedeno spoření, našetřila sto tisíc na věno.“\n„Už chápu, že doopravdy jde o jednu z nejdůležitějších položek rozpočtu…“\n„Ovšem, ale věřte mi, dalo mi to zabrat, než jsem připadl na tu šťastnou ideu! Ostatní položky rozpočtu existovaly už předtím, než jsem se stal ministrem. Například: pět miliónů na lidové slavnosti, deset miliónů na přísně tajné vládní výdaje, pět miliónů na tajnou policii, pět miliónů na údržbu a upevňování pozic vlády, půl miliónu na reprezentační potřeby členů vlády. V tom směru jsme velice šetrní — jako všude ve světě. A pak přijdou další, méně důležité položky rozpočtu.“\n„A co osvěta, armáda a ostatní úřední aparát?“\n„Ano, máte pravdu, na tyto účely — kromě osvěty — padne ročně kolem čtyřiceti miliónů, ale započítává se to k pravidelnému rozpočtovému deficitu.“\n„Nu, tu zahrnujeme do nepředvídaných vydání, jak jinak?!“\n„Cím pokrýváte tak velký deficit?“\n„Ničím. Nemáme čím. Převádíme ho k dluhům. Když se nám nahromadí víc deficitů, seženeme někde nějakou půjčku, a je to. Na druhé straně se však snažíme, aby ostatní rozpočtové složky nebyly ztrátové. Já například už zavedl spoření ve svém ministerstvu; i moji ostatní kolegové na tom usilovné pracují. Dejte na mne, vážený pane: spoření je základem blahobytu každé země. V rámci šetření jsem včera dal výpověď jednomu sluhovi, což znamená úsporu osmi set dinárů ročně.“\n„Příkladný čin!“ nezdržel jsem se poznámky.\n„Je načase, aby se konečně někdo rázné chopil iniciativy! Sluha naříkal, abych ho nevyhazoval na dlažbu, a nemohu si na toho chudáka nijak stěžovat, to tedy opravdu ne!, ale mus je mus, když to vyžadují zájmy naší draze milované vlastí! ,Budu délat za poloviční plat,’ povídá mi. ,Máš to marné, hochu,’ řekl jsem mu, ,já jsem sice ministr, ale ty peníze nepatří mně, nýbrž národu, který na ně krvavě dřel, a já musím každý dinár dvakrát obrátit, než ho vydám!’ No řekněte sám, pane, copak mohu jen tak pronic zanic vyhodit státních osm set dinárů?“ v hlubokém hnutí mysli zalomil pan ministr rukama.\n„To je pravda… A jaké máte státní příjmy, pane ministře? To je podle mého názoru rovněž velmi důležité.“\n„Ale vůbec ne!… Jak bych to formuloval? Já vlastně ani nevím, kolik dělají příjmy. Četl jsem sice o tom něco v jedněch cizích novinách, ale kdo ví, je-li to přesné. Každopádně příjmů je dost, určité!“ odvétil pan ministr přesvědčeně, s profesionální hrdostí.\nZ toho příjemného a přitom závažného rozhovoru nás vyrušil sluha, který přišel ohlásit, že se dostavila deputace páně ministrových podřízených a prosí o přijetí.\n„Ať chvíli počkají,“ řekl pan ministr sluhovi a pak se s povzdechem obrátil ke mně:\n„Věřte mi — už jsem tak vyčerpaný z těch nepřetržitých audiencí v posledních dnech, že mé bolí hlava jak střep… Ještě že se mí podařilo ukrást si tu chviličku s vámi — dávno jsem si s nikým tak od srdce nepohovořil!“\n„Přicházejí v služební záležitosti?“ nedala mí má zvědavost.\n„Udělalo se mi velikánské kuří oko — tadyhle, podívejte! — a před čtyřmi dny jsem si ho dal vyříznout; zákrok se díky bohu zdařil. Nu a mí podřízení, v čele se svými šéfy, mi přicházejí blahopřát a vyjádřit svou radost nad mým uzdravením.“\nOmluvil jsem se panu ministrovi, že jsem ho vyrušil z práce na tolika naléhavých státních i vědeckých úkolech, a abych ho nezdržoval ještě více, co nejuctívéji jsem se odporoučel a opustil jsem jeho kabinet.\nA věřte tomu nebo ne, o tom kuřím oku pana ministra financí psaly všecky noviny; ba jako by se předháněly, které toho napíší víc:\nZaměstnanci toho a toho úřadu vyslali včera ve čtyři hodiny odpoledne deputaci vedenou jejich šéfem, aby tlumočila panu ministrovi financí jejich blahopřání k úspěšné operaci kuřího oka, z níž se pan ministr praví zotavuje. Pan ministr je ráčil laskaví přijmout. Šéf deputace poté pronesl jménem svých podřízených procítěný projev o výše zmíněné šťastné události, načež pan ministr srdečnými slovy vyjádřil všem své díky za tento kromobyčejný výraz pozornosti i za upřímnou náklonnost, již k nimu chovají.\nDruhého dne jsem navštívil ministra policie.\nPřed ministerstvem se poflakoval houf po zuby ozbrojených strážníků, evidentně mizerně naložených — už pár dní se jim nenaskytla kýžená příležitost někoho zmlátit, což v této přísně ústavní zemi patří k nejrozšířenějším tradičním národním obyčejům.\nPo chodbách a v čekárně hlava na hlavě. Kdo všecko tu nečekal na slyšení u ministra! Apartní elegáni s cylindrem na hlavě, zchátralí otrhanci, příslušníci ozbrojených sborů v roztodivných strakatých mundúrech, opásaní šavlí…\nNávštěva u pana ministra může chvilku počkat, řekl jsem si, napřed si trochu popovídám s těmi lidičkami.\nNejdřív jsem se dal do řeči se solidně vyhlížejícím mladým mužem; svěřil se mi, že přišel žádat o místo u policie.\n„Jste zřejmě studovaný člověk, takže s místem pro vás určitě nebudou problémy,“ povídám.\nDo mladíka jako když udeří hrom; vyděšeně se rozhlédl kolem, jestli nikdo neslyšel, co jsem řekl. Když se přesvědčil, že si nás nikdo nevšímá, že všichni mají plnou hlavu vlastních trampot a navzájem si o nich vykládají, oddychl si, položil prst na rty, abych mluvil tiše, a pro všechny případy mě ještě odtáhl za rukáv kousek stranou, z doslechu ostatních.\n„Vy jste tu taky kvůli místu?“ zašeptal mi do ucha.\n„Ne. Jdu za panem ministrem jen na zdvořilostní návštěvu. Jsem cizinec.“\n„Tak proto jste mohl vypustit z úst takovou nehoráznost, že když mám školy, hned dostanu místo!“\n„Co je na tom nehorázného?“\n„Vcelku nic. Ale já bych se mohl jít pást.“\n„Na rozdíl od jiných zemí, u nás pánové od téhle profese mezi sebou nesnášejí lidi s vysokoškolským vzděláním. Já jsem doktor práv, ale úzkostlivě to tajím; kápnout na to pan ministr, ten by mě hnal! Jeden můj přítel — taky absolvoval univerzitu —, aby tady dostal zaměstnání, musel napsat místopřísežné prohlášení, že nikdy nic nestudoval ani se nezanáší podobnými plány — a místo dostal hned, a jaké báječné!“\nPohovořil jsem ještě s několika lidmi, mimo jiné i s jedním policejním úředníkem, který si mi trpce stěžoval, že nebyl povýšen, ačkoliv vypracoval obžalobu z velezrady proti pěti lumpům, co se hlásí k opozici. Utěšoval jsem ho — bodejť by ne, taková do nebe volající nespravedlnost!\nMluvil jsem také s jedním zámožným velkoobchodníkem, dlouze a široce mi vyprávěl o svém pohnutém životě. Bylo toho moc; zapamatoval jsem si jen to, že před několika lety vlastnil někde na venkově prvotřídní hotel a že kvůli politice — proč a jak už nevím — na tom prodělal pár tisíc dinárů; naštěstí měsíc nato přišla k moci jeho strana a on se tím pádem dostal k šikovným kšeftům a nahrabal si pěkný kapitálek.\n„Vtom ale naše vláda padla.“\n„Zase jste prodělal?“\n„Ale kdepak. Stáhl jsem se z politického života do ústraní. Vlastně nějaký čásek jsem ještě finančně podporoval náš list, ale volit jsem už nešel; prostě pověsil jsem politiku na hřebík. Co by ne?, jiní neudělali ani tolik, a já už byl z té usilovné politické činnosti celý vyčerpaný, Člověk se přece nemůže celý život štvát jak zvíře, říkal jsem si. A vidíte, zas mi to nedalo: zrovna jdu požádat pana ministra, aby mě národní masy o příštích volbách zvolily za poslance.“\n„To snad je věc mas, koho si zvolí, ne?“\n„Jak bych vám to vysvětlil… Ovšem, národní poslance volí národ, tak to stojí v ústavě, ale praxe je taková, že je zvolen ten, kdo přirostl k srdci policii…“\nMoc zajímavě jsem si popovídal! Ale všeho dočasu, a tak jsem šel za sluhou.\n„Rád bych mluvil s panem ministrem.“\nSluha po mně sjel nadutým, nerudným pohledem a pak se znechuceně uvolil odpovědět:\n„To jsou mi kvalty! Nevidíš, co je tu stran?“\n„Jsem cizinec, nehodlám se ve vaší zemi dlouho zdržet a nemohu tedy svou návštěvu odkládat,“ vysvětlil jsem sluhovi zdvořile a uklonil jsem se mu.\nCož bylo zcela zbytečné, neboť mocné slovo cizinec již zapůsobilo: sluha se střemhlav vrhl do ministrovy kanceláře.\nMinistr mě okamžitě přijal a pohostinné mě vybídl, abych se posadil. Zapomněl jsem říct, že jsem se mu předtím představil, ale to se snad rozumí samosebou.\nByl to vyčouhlý kostlivec s hrubými, surovými rysy; čímsi odpuzoval, přestože se snažil jednat co nejpřívětívěji.\n„Tak jakpak se vám u nás líbí, pane?“ A vycenil na mne zuby v mrazivém, křivém úsměvu.\nNešetřil jsem slovy chvály o zemi i o obyvatelích a nakonec jsem zdůraznil:\n„Ve vaší zemi člověk skutečně neví, čemu se obdivovat dřív! Ale ze všeho nejvíc mě snad uchvátilo vaše prozíravé a moudré státní zřízení.“\n„Nu, není ještě všechno tak, jak by mělo být, ale děláme, co můžeme,“ zachrastilo z něho polichocené.\n„Nene, pane ministře, myslím to zcela upřímné: nic lepšího si už vůbec nedovedu představit! Obyvatelstvo je, jak pozoruji, nadobyčej spokojené a šťastné. Za těch několik dní, co jsem zde, jste měli takových slavností a veselic…“\n„To je pravda, ovšem na všeobecném dobrém rozpoložení mám svůj nepatrný podíl i já. Podařilo se mi totiž docílit, aby byl do ústavy k článku týkajícímu se našich mnohých a zcela zaručených svobod dodán ještě následující bod:\nObčané Strádie jsou povinni nepřetržité jásat, radovat se a veselit a neméně bujaře – formou hojných deputaci či pozdravných depeší – vyjadřovat nadšeni nad každou významnou událostí a každým počinem vlády.“\n„Je něco takového vůbec možné uskutečnit v praxi?“ zapochyboval jsem.\n„Kdyby bylo všecko tak snadné! Zákon je zákon; jen ať někdo zkusí neposlechnout,“ poučil mě a tvář mu ztuhla v nepříjemné (skoro bych řekl posmrtné) masce důstojného hodnostáře.\n„Budiž,“ nevzdával jsem se, „ale co v případě nepříznivých událostí, které poškozují zájmy obyvatelstva i státu? Například včera jsem se dozvěděl od pana ministra zahraničí, že jste nuceni stornovat vývoz vepřů k vašim severním sousedům, což bude mít pro váš stát nepochybně velice neblahé důsledky…“\n„Jistěže — ale už se stalo! A uvidíte, co nevidět se začnou ze všech krajů Strádie kvapně sjíždět deputace, aby panu ministrovi zahraničí blahopřály k jasnozřivě taktickému politickému tahu vůči dotyčnému spřátelenému státu!“ zarachtal triumfálně čelistmi.\n„Bravo! Nesmírně prozíravé řešení! Záviděníhodné… Dovolte mi, abych vám jakožto cizinec vyslovil svůj obdiv a blahopřál vám k tomu geniálnímu, vaší zásluhou zdokonalenému zákonu, jenž beze zbytku zažehnal starosti a trápení ve vaší zemi!“\n„Pro jistotu, kdyby obyvatelstvo náhodou zliknavělo v plnění svých občanských povinností — nevyloučil jsem ani tuto nejzazší eventualitu, já vždycky myslím na zadní kolečka! — rozeslal jsem už před třemi dny všem policejním stanicím důvěrný přípis s přísným rozkazem, aby se v tomto případě gratulační deputace dostavily ve zvláště hojném počtu.“\n„Dovolíte-li, vážený pane ministře, měl bych ještě jednu otázku: dejme tomu, že za několik dni vaši severní sousedé s vámi obnoví smlouvu na dovoz vepřů — co pak?“ maskoval jsem zdvořilostí svou nemístnou zvědavost.\n„Nic jednoduššího! Rozešlu policejním stanicím další přísně tajný oběžník s rozkazem, ať patřičně zapracují, aby se zástupci obyvatelstva dostavili v co nejhojnějším počtu vzdát hold příslušným vládním činitelům. Zpočátku to jde pochopitelně trochu ztuha, ale lidé si postupně zvyknou, zvyk — železná košile, není-liž pravda?, a začnou nám pak holdovat sami od sebe.“\n„Přesně tak…“ ohromením jsem se nezmohl na jinou odpověď.\n„Všecko jde, pane, stačí jenom chtít a táhnout za jeden provaz. V naší vládě existuje v tom ohledu vzorná, přímo bratrská spolupráce. Třeba právě dnes mi pan ministr osvěty poslal svůj nejnovější výnos, abych přispěl svou hřivnou — mohu-li to tak nazvat — k jeho důslednému provádění. Již jsem učinil potřebné kroky; nařídil jsem všem policejním orgánům, aby co nejpřísněji dohlížely na plnění posledních směrnic pana kolegy.“\n„Něco důležitého, smím-li se zeptat?“\n„Mimořádně důležitého. Přímo akutního. Posuďte sám!“ A vrazil mi do ruky jakési lejstro.\nZačal jsem číst:\nS politováním jsme zjistili, že poslední dobou dochází mezi naším občanstvem k častým případům przniní mateřštiny. Někteří jedinci již dokonce mravné poklesli tak hluboko, že nedbajíce zákona, který mj. nařizuje, že „žádný občan nesmí zanášet nešvary do jazyka našeho staroslavného vznešeného národa, svévolně měnit vétný slovosled či používat jednotlivých slov jinak, než je stanoveno v platných hláskoslovných a tvaroslovných pravidlech, předepsaných zvláštní komisí jazykozpytců“, začali dokonce bezostyšné vyslovovat vembloud místo velbloud, chlívák místo chlévák a čunitel místo činitel. Těmto nežádoucím jevům je nutno učinit přítrž. Nařizuji vám proto s okamžitou platností, abyste mocí zákona chránili svrchu zmíněná, různými zvrhlíky znevážená slova – činitel jakož i velbloud a chlévák – a přísné stíhali každého, kdo by se dopustil těchto či dalších podobných přečinů.\n„Tohle že je trestné?“ zalapal jsem po dechu.\n„Jistěže! Jde o závažné provinění. Na pachatele, je-li jeho vina svědecky prokázána, může být v těchto případech uvalena vazba deseti až patnácti dní.“\nPo významné pauze se jeho čelisti rozcvakaly dál:\n„Nu jen o tom přemýšlejte, pane! Tenhle zákon, jenž nám dává právo trestně stíhat každého, kdo se dopouští mluvnických chyb, je přímo nedocenitelný i z finančního a politického hlediska. Přemýšlejte a uvidíte, že mi dáte za pravdu!“\nPoslechl jsem a pokusil jsem se o tom hloubat, ale nic chytrého mě nenapadlo. Čím víc jsem sí lámal hlavu, tím míň jsem chápal smysl ministrových slov, a nakonec i to, o čem vlastně přemýšlím. Prostě mi nad tím zákonem zůstal rozum stát — jako nad mnoha věcmi v téhle zvláštní zemi. A pan ministr se zatím škodolibě cenil: Jste na nás krátcí, páni cizinci! Kdepak, mozky, jako máme u nás ve Strádii, se hned tak někde nevidí!\n„Nic vás nenapadá?“ škeřil se dál a provrtával mě očima.\n„Promiňte, ale ne.“\n„Tak já vám tedy vyložím, v čem tkví nedozírný přínos tohoto zákona. Především v tom, že delikventi se v tomto případě mohou z trestu vyplatit, z čehož státu plynou pěkné příjmy. Těchto finančních prostředků vláda používá jednak k úhradě deficitů v pokladnách osobních přátel, jednak na dispoziční fond, z něhož jsou odměňováni stoupenci vládního politického kursu. Za druhé se tento zákon, který na první pohled působí možná naivně, vládě hodí při volbách národních poslanců jako jedna z pomůcek, abych tak řekl politických heverů, jimiž si zabezpečuje většinu v Národním shromáždění.“\n„Ale pane ministře, vždyť jste říkal, že ústava u vás zaručuje občanům veškeré svobody?“\n„Samozřejmě! Občané mají zaručené veškeré svobody, ale nevyužívají jich. Vlastně, jak bych se vyjádřil přesně?, my sice máme nové, svobodomyslné zákony, které by měly platit, ale jaksi ze zvyku — a také že je nám to tak milejší — jsou stále v platnosti zákony staré.“\n„Nač jste tedy vydávali ty nové?“ odvážil jsem se zeptat.\n„Vydávat nové a nové zákony, abychom jich měli co nejvíc, je u nás dlouholetá a neobyčejně osvědčená tradice. V tom ohledu jsme předběhli celý svět. Jen za posledních deset let vyšlo patnáct ústav, z nichž každá třikrát vešla v platnost, třikrát byla zavržena a pak znovu přijata, takže ani my, ani občanstvo se v tom nevyznáme, nevíme, které zákony zrovna platí a které ne… Podle mého názoru, vážený pane, právě to je znakem vyspělosti a kultury naší země!“ dmula se panu ministrovi pýchou žebra, totiž hrud’.\n„Zajisté, pane ministře… Jak už jsem podotkl, my cizinci vám musíme vaše moudré státní zřízení jen závidět!“\nNato jsem se s panem ministrem rozloučil a opustil jsem ho.\nJen jsem zavřel dveře, shodil metály a posadil se, že si po tom všem rozruchu trochu oddychnu, uslyšel jsem zaklepání.\n„Dál!“ povídám — co jiného mi zbývalo.\nDo pokoje vstoupil elegantně oděný pán s brýlemi na nose. (Abych to nemusel donekonečna opakovat, mějte na paměti, milí čtenáři, že všichni zdejší obyvatelé do jednoho, na každém kroku a ve dne v noci zvonili a řachtali medailemi. Jak mě eskortoval, pardon!, doprovázel ten strážník do hotelu — ještě to vám povím, a pak už dost o metálech! —, zrovna jeho kolegově vedli do vězení chlapa, co štípl boty v jednom krámu, a i tomu se houpala na krku medaile. „Co to má za řád?“ ptám se strážníka. „Zlatou hvězdu za zásluhy na poli kultury a osvěty,“ odpověděl mi jako by se nechumelilo. „Čím ten se mohl zasloužit o kulturu a osvětu?“ „Dělal svého času kočího u bývalého ministra osvěty. Moc nadaný kočí!“ vysvětlil mi strážník.) Kde jsme to zůstali? Už vím — vešel muž s brýlemi na nose, hluboce se uklonil (což jsem samozřejmě opětoval) a představil se mi jako vyšší úředník ministerstva zahraničí.\n„Těší mě!“ pravil jsem překvapen touto nenadálou návštěvou z vyšších kruhů.\n„Račte být v naší zemi poprvé, pane?“ zeptal se mě.\n„Jste tedy zaručeně cizinec?“\n„Objevil jste se jako na zavolanou, ujišťuji vás!“ Zdálo se, že je nadšením bez sebe.\nMoje překvapení nebralo konce.\n„Máme jedno volné místo konzula. Gáži byste měl velice slušnou, což je nejdůležitější, a navíc četné přídavky na reprezentaci; samosebou se rozumí, že byste jich použil na svá soukromá vydání. Jste starší zkušený člověk a zhostit se tohoto poslání by bylo pro vás hračkou. Vaší povinností by bylo pouze propagovat naše národní ideje v zemích, kde naši krajané úpí pod cizím jhem… Doopravdy jste nám vytrhl trn z paty: už měsíc si lámeme hlavu, kde sehnat vhodnou osobnost na tak důležité místo. Na ostatní funkce máme díky Bohu cizinců dost a dost, Židů, Řeků, Cincarů…“ (Kde ti se tady vzali?) „Jaké národnosti račte být vy, smím-li se zeptat?“\n„Já vlastně — jak bych vám to řekl? Ještě sám nevím!“ zamumlal jsem rudý studem a začal jsem vyprávět svou truchlivou rodinnou historii, on mě však přerušil, zatleskal rukama a ze samé radosti se roztančil po pokoji.\n„Kolosální! Epochální! Nic lepšího jsme si nemohli přát! Vy jste ten pravý člověk pro tak posvátný úkol! Okamžitě běžím za panem ministrem, a za několik dní můžete vycestovat!“ plesal štěstím zchvácený úředník a odřítil se sdělit vše svému ministrovi.\nChytil jsem se za hlavu. Je možné, aby všecko, co jsem doposud viděl a slyšel v téhle zemi, byla pravda? Vtom znovu někdo zaťukal na dveře.\nVe dveřích se zjevil další švihák. Představil se rovněž jako vyšší ministerský úředník. Dovolil prý si mě vyhledat v důležité záležitosti, z příkazu pana ministra; na to já vyjádřil své neobyčejné potěšení, že se mi dostalo takové cti.\n„Ráčíte být prosím pěkně cizinec?“\nPopatřil na mne s respektem, poníženě se poklonil až k zemi a chystal se promluvit, ale já ho předběhl:\n„Prosím vás, pane, jak se jmenuje vaše země?“\n„Vy to nevíte?“ zvolal a pohlédl na mne s ještě větším respektem. „Strádie.“\nZvláštní náhoda! Tak nějak se přece jmenovala i vznešená země mých udatných předků! blesklo mi hlavou, ale nechal jsem si to pro sebe a zeptal jsem se:\n„Čím mohu sloužit, vašnosti?“\n„Byla zřízena nová funkce: správce státního majetku. Dovoluji si vás jménem pana ministra poprosit, abyste se laskavě ujal této významné funkce, tak důležité pro rozkvět naší draze milované vlasti. O vaší mimořádné disponovanosti není pochyb, se vší určitostí jste ráčil být již několikrát ministrem…“\n„Není možná!“ vykřikl s očima navrch hlavy. „Ale pak jste zajisté zastával nějaké jiné vyšší postavení…“\nÚředník zůstal paf. Nevěda, jak dál postupovat v tomto případě bez precedentu, s vybraně zdvořilými omluvami rychle vycouval ze dveří.\nNazítří už o mně psaly všechny noviny. V jedněch byla tato zpráva:\nČLOVĚK — MONSTRUM\nV naší metropoli dlí od včerejšího dne cizinec, kterému je šedesát let, ale dosud nikdy nebyl ministrem, nikdy nebyl vyznamenán nijakým řádem, ba dokonce ani nikdy nepůsobil jako úředník v státních službách — neboli nikdy nepobíral žádný plat, gáži či jiný důchod nebo odměu ze státní pokladny. Vskutku jedinečný případ ve svetě! Dotyčný cizinec, jak jsme informováni, se ubytoval v hotelu U naší draze milované vlasti-mučednice. Řada našich občanů ho včera navštívila a všichni shodni potvrzují, že se vcelku nijak neliší od normálních lidí. Pokusíme se zjistit co nejvíce detailů ze života této mysteriózní bytosti, abychom plně uspokojili mimořádný, z naprosto pochopitelných důvodů stále vzrůstající zájem velevážených čtenářů. Podle možnosti otiskneme v našem listu i jeho fotografii.\nV jiných novinách stálo plus minus totéž s následujícím dodatkem:\nKromě toho jsme se ze zaručených pramenů dozvěděli, že tento záhadný muž k nám zavítal s důležitým politickým posláním.\nVládní noviny tyto zprávy dementovaly; nutno přiznat, že s obdivuhodným taktem:\nOpoziční plátky s příslovečnou zavilostí a obmyslností mystifikují občanstvo zneklidňujícími chýrami, že do naší zemi přicestoval jakýsi šedesátiletý cizinec, který, jak ti ubozí pisálkové tvrdí, údajné nikdy nebyl ani ministrem, ani úředníkem, ani nositelem nějakého vyznamenání. Podobné za vlasy přitažené a nejapné žvásty se mohou vylíhnout pouze v omezených a vykradených kotrbách redaktorů opozičního tisku; leč jejich otrávené kverulantské sémě se tentokrát neujme, neboť, diky Bohu, uplynul již týden, co se současná vláda chopila moci, a jejím postavením doposud nic neotřáslo, jak by si to přáli páni idioti z opozice.\nSenzacechtivé občanstvo se po těch článcích začalo jenjen hrnout k hotelu U naší draze milované vlasti-mučednice. Hrůza! Postávali tam, okouněli, zevlovali, jedni odcházeli, druzí přicházeli, od rána do večera se to prostě kolem hotelu hemžilo zástupy čumilů a mezi nimi se proplétali prodavači novin a knížek a vyřvávali jak na lesy:\n„Nový román na pokračování: Tajuplné lidské monstrum!“\n„Nová kniha: Podivuhodná dobrodružství jednoho starce bez medaile! Díl první!“\nTakových knížek vám najednou bylo jak hub po dešti!\nNa jedné hospodě dokonce vyvěsili novou firmu — U našeho milého monstra, a na velikou tabuli vedle dali namalovat člověka bez metálu. To se rozumí, že se tam hned seběhlo půl města, načež policie v zájmu veřejné morálky nařídila ten pohoršující obraz sundat — jak jinak?!\nMusel jsem se přestěhovat do jiného hotelu. A pak už jsem měl od senzacechtivců celkem pokoj, díky tomu, že jsem si dával velký pozor, abych se neobjevil na veřejnosti bez metálů.\nJakožto cizinec jsem měl v této zemi všude otevřené dveře. Využil jsem svého preferovaného postavení a seznámil jsem se vbrzku s mnoha významnými státními a veřejnými činiteli, kteří byli tak laskaví a zasvětili mě do všech státních tajemství.\nNejdříve jsem se vypravil složit poklonu panu ministrovi zahraničí. V okamžiku, kdy jsem vstoupil do chodby plné čekajících stran, sluha, chasník s hlasem jak tur, právě zvěstoval:\n„Pan ministr nemůže nikoho přijmout, jelikož se zrovna natáh na kanape, že si dá šlofíka!“\nZklamané strany se měly k odchodu, ale já přistoupil k sluhovi se slovy:\n„Oznamte prosím panu ministrovi, že by ho rád navštívil jeden cizinec.“\nJakmile sluha slyšel slovo cizinec, uctivě se poklonil a horempádem se rozběhl do ministrova kabinetu.\nVzápětí se rozletěla obě křídla dveří a v nich se culil mrňavý, sádlem obrostlý cvalda nepříliš bystrého kukuče. Poklonil se mi a pozval mě dál.\nDovedl mě k fotelu, a když jsem se do něho zabořil, ulebedil se proti mně, přehodil nožku přes nožku, zálibně se pohladil po kulatém bříšku a zacukroval:\n„Neobyčejně mě těší, pane, že jste mě navštívil — už jsem toho o vás tolik slyšel! Zrovinka jsem se chystal, že si hodím šlofíčka… Proč taky ne, že? Práce žádná, věřte mi, někdy bych se tu ukousal nudou!“\n„Když dovolíte, pane ministře, rád bych se vás zeptal, jaké jsou vaše současné vztahy se sousedními státy?“\n„Ehm — jak bych to definoval? Klape to, klape, všecko běží jak na drátkách… Upřímně řečeno, vlastně se mi dosud nenaskytla příležitost, abych se tím zabýval, ale soudě podle všeho — klape to jedna radost. Žádné nepříjemnosti, leda to, že nám naši severní sousedé vypověděli smlouvy na import prasat a na jihu že k nám vpadají odvedle Skřípetaři a trošinku řádí v našich vesnicích… Ale to nic… To jsou všecko zanedbatelné detaily.“\n„Škoda toho obchodu s vepři. Máte prý jich u vás hodně?“\n„Pámbíček zaplať!, na nedostatek prasat si tedy doopravdy nemůžeme naříkat! Nu, však se šiknou i doma, a jak!, aspoň budou lacinější. Čuně sem, čuně tam, co kdybychom tenhle vývozní artikl neměli? Taky bychom si museli nějak poradit! Byli jsme před prasaty, budeme i po nich!“ zafilozofoval stoicky.\nV dalším rozhovoru se mi svěřil, že vystudoval lesnictví a momentálně že je jeho koníčkem odborná literatura o chovu dobytka; má v úmyslu opatřit si pár kraviček a pěstovat telata, poněvadž na tom se dají vytřískat pěkné prachy. (Pardon! Tititi, zavrkal pan ministr.)\n„V jakém jazyce nejvíce čtete?“ zajímalo mě.\n„Jedině v našem, milý pane! Mně jdou všecky cizí jazyky na nervy. Kdo se za svůj jazyk stydí, hoden potupy všech lidí — ze zásady jsem se nikdy žádný cizí jazyk neučil. Ostatně to ani nebylo třeba. Zejména v tomhle postavení se bez znalosti řečí hravé obejdu. A pokud by čirou náhodou nebylo zbytí, není nic lehčího, než si objednat tlumočníka ze zahraničí.“\n„Správně! Není nad mateřštinu!“ schválil jsem mu jeho zásadový postoj, co jiného jsem si také měl počít!\n„A co takhle — máte rád pstroužky?““ zaskočil mě dotazem po malém odmlčení.\n„Nikdy jsem je nejedl.“\n„Máte co litovat. Rybička jak fík! Zrovna včera jsem dostal pár kousků od jednoho přítele. Pošušňáníčko, říkám vám!“\nJeště chvíli jsme debatovali na témata podobné závažnosti a pak jsem pana ministra požádal o prominutí, že jsem ho svou návštěvou vyrušil z důležité státnické práce, a odporoučel jsem se. Pan ministr se mnou laskavě docupital až ke dveřím.\nHned u břehu, nedaleko místa, kde jsem vystoupil, jsem spatřil mramorovou pyramidu a na ní zlatém vyvedený nápis. Kvapně jsem tam zamířil: třeba tam najdu jména věhlasných hrdinů, o nichž mi vyprávěl otec! Ale co mě nečekalo za překvapení! Do mramoru bylo vytesáno:\nPostůj, poutníče! Nalézáš se na severní hranici země obývané slavným a šťastným národem, jejž Bůh vyznamenal nesmírně vzácnou výsadou: v souladu se zákony gramatiky se v jeho jazyce k před i vždy méní v c!\nČtu to jednou, čtu to podruhé, a ne a ne se vzpamatovat z údivu. Co mě nejvíc zaráželo — ten nápis byl vytesán v mé mateřštině!\nAno, je to stejný jazyk, jakým hovořili moji rodiče i všichni moji předkové, jakým mluvím i já — avšak tohle přece není moje vlast! Otec mi vyprávěl o docela jiné zemi! Ta podobnost jazyka mě mátla — ale co když existují dva příbuzné národy společného prapůvodu, napadlo mě, mají jeden jazyk, ale navzájem o sobě nevědí?! A můj údiv poznenáhlu ustupoval pocitu hrdosti, že jsem synem národa, jemuž se rovněž dostalo nebeské přízně, neboť i v mojí mateřštině se k před i mění v c…\nProšel jsem hradbami a zamířil jsem do města — vyhledám nějaký hotel, odpočinu si po dlouhé cestě a pak si seženu práci a vydělám si na další pouť za neznámou otčinou.\nUšel jsem sotva pár kroků a najednou se kolem mne jako kolem osmého divu světa začali ze všech stran sbíhat lidé. Staří i mladí, muži i ženy, tlačili se, stoupali si na špičky, strkali se, mačkali, jen aby na mne co nejlépe viděli. Nakonec ucpali celou ulici a zatarasili veškerý provoz.\nCivěli na mne celí vyjevení a já na ně zrovna tak. Na koho jsem se podíval, každý byl ozdobený řády a stužkami. Jen tu a tam se našel nějaký chuďas, co měl akorát jeden nebo dva řády, jinak byli všichni tak opentlení a ověšení, že nebylo vidět, co mají na sobě za šaty. Někteří měli těch různých cingrlat za různé zásluhy tolik, že je ani všecky neunesli a táhli je za sebou na vozících.\nBezmocně jsem stál obklíčen davem slavných laureátů; cpali se a drali, lapali po dechu a funěli, hádali se a nadávali těm, co se dostali až ke mně.\n„Už jste se snad dost vynadívali, ne? Pusťte taky jiné k lizu!“\nJak se ke mně někdo prodral, honem honem mě začal zasypávat otázkami, než ho druzí odstrčí. Za chvíli jsem toho měl po krk. Pořád odpovídat na jedno a totéž!\n„Odkud jsi? Jak to, že nemáš ani jednu medaili?“\n„Kolik je ti?“\n„A to ještě nemáš žádný metál?“\nA hned se to rozkřiklo — jako když se na jarmarku vyvolává nějaká atrakce:\n„Slyšíte, lidičky? Je mu šedesát, a dodnes nedostal jeden jediný řád!“\nTlačenice, řev, randál; šťouchali se a rýpali do sebe čím dál bezohledněji. Z okolních ulic zaútočili další zvědavci, každý mě chtěl vidět. Nakonec propukly rvačky, a tak to vzala do rukou policie, aby nastolila pořádek.\nNež se začali prát, stačil jsem se několika nositelů řádů zeptat — jen tak namátkou —, za co byli vyznamenaní.\nJeden mi řekl, že mu jeho nadřízený ministr udělil vyznamenání za mimořádně obětavé zásluhy o vlast: rok disponoval obrovskými sumami státních peněz a v pokladně pak při revizi dělalo manko pouhé dva tisíce dinárů. „Tak se to patří,“ pochvalovali si spoluobčané, „mohl roztočit všechno sakumprásk, ale jeho ušlechtilé vlastenecké uvědomění mu to nedovolilo.“\nDruhý byl vyznamenán za to, že měsíc hlídal nějaké erární sklady a ty nevyhořely.\nTřetí dostal řád, neboť objevil a vědecky formuloval nesmírně zajímavý fakt, že slovo svoboda končí písmenem a a začíná písmenem s.\nDalšího zase vyznamenali za to, že se dopustil velikánského deficitu a nespáchal pak sebevraždu, jak bylo tou dobou v módě, nýbrž hrdě, srdnatě zvolal před soudem: „Proměnil jsem své názory, své ideje v čin — suďte mě! Tu jsem!“ (Načež se udeřil v hruď a udělal krok vpřed.) Mám dojem, že dostal medaili za občanskou odvahu. (Vždyť to taky bylo namístě.)\nJedné kuchařce dali vyznamenání, protože za pět let služby v bohaté domácnosti ukradla všehovšudy pár zlatých a stříbrných tretek.\nNějaký děda dostal metál za to, že zestárl a neumřel.\nKdosi si vysloužil řád tím, že za necelý půlrok závratně zbohatl, neboť dodával státu plesnivé obilí a plno dalšího vadného zboží.\nJednoho poctili vyznamenáním za to, že zdědil obrovský majetek, ale že ho hned nerozházel a přispěl pěti dináry na dobročinné účely.\nKdo by si to všecko pamatoval! U každého laureáta jsem si bohužel dokázal zapamatovat tak nanejvýš jednu zásluhu. Ostatně kampak bychom se dostali, kdybych vám je měl vypočítávat všecky!\nKdyž tedy došlo na facky a kopance, řízení dalších událostí se chopila policie. Strážníci začali rozhánět dav a jeden chlapík, zřejmě starosta, nařídil, aby přijeli se zavřeným fiakrem. Šoupli mě do fiakru obklopeného kordónem policistů, starosta přisedl ke mně a někam jsme se rozjeli; davy pádily za námi.\n„Kam jedeme?“ zeptal jsem se starosty — aspoň já mu tak říkám.\nZastavili jsme před rozlehlým, nízkým, notně omšelým stavením.\nKdyž jsem vystoupil z fiakru, uviděl jsem, jak se rovnou u vrat té barabizny perou dva chlapi. Kolem stáli policajti a sledovali vývoj zápasu. I náčelník policie a další úředníci s potěšením přihlíželi.\n„Proč se perou zrovna tady?“ podivil jsem se.\n„Tak zní nařízení. Veškeré skandály se nesmějí dít jinde než tady, na očích policii. No uznejte sám — přece nikdo nemůže chtít po panu náčelníkovi a ostatních pánech od policie, aby se trmáceli po bůhvíjakých zapadlých podezřelých koutech! Takhle je to pro ně snadnější i přehlednější. Když se lidé pohádají a chtějí se poprat, přijdou pěkně sem, a hotovo. Vyvolávání výtržností, rvaček a dalších skandálů jinde než na místech k tomu vymezených se u nás přísně stíhá,“ vysvětlil mi starosta (nebo kdo to byl).\nNáčelník policie, pupkáč s prošedivělým knírkem, vyholenou kulatou bradičkou a pořádným podbradkem, div nepadl do mdlob, když mě spatřil.\n„Co jsi zač?“ vybafl a jal se mě ostražitě obhlížet od hlavy k patě.\nTen chlapík, co mu říkám starosta, si s ním začal něco špitat; asi mu referoval, co se všecko strhlo. Náčelník se zamračil a výhrůžně zavrčel:\n„Odkud jsi? A už ať je to venku!“\nZačal jsem mu dopodrobna líčit, kdo jsem, co jsem a kam mám namířeno, ale on měl asi chudák pocuchané nervy či co; zrovna když jsem byl v nejlepším, zničehožnic se na mne utrhl:\n„Slabomyslné povídačky si běž blábolit někam jinam! Koukej kápnout božskou! Jak to, že ses opovážil objevit v tomhle stavu na ulici za bílého dne? Ven s tím! A hezky fofrem!“\nTeď jsem se zas já začal prohlížet od hlavy k patě, co je na mně tak závadného, ale na nic jsem nepřišel. Prošel jsem přece lán světa, a nikde jsem neměl žádné popotahování kvůli tomu, jak vypadám.\n„Tak otevřeš tu hubu nebo ne?“ zařval náčelník šaramantně, jak dle litery zákona vesměs vystupuje policie v té zemi, zvlášť když jde do tuhého; a tady šlo: všiml jsem si, že se třese vzteky. „Strčím tě do basy! Ztropil jsi výtržnost na nepatřičném místě! Jsi nebezpečný provokatér! Podvratný živel! Celé město je vzhůru nohama!“\n„Nechápu, čím jsem se mohl tak provinit, pane…“\n„Dědek jako ty — pomalu jednou nohou v hrobě, že by nevěděl, co ví každé malé dítě? Na to ti tak skočím! Ptám se tě naposled: proč, z jakých pohnutek nebo na čí popud sis troufl ukazovat se v tomto mravně pohoršlivém stavu na veřejnosti?“\n„Necítím se vinen…“\n„Necítíš se vinen, říkáš? Alealeale! A kde máš vyznamenání?“\n„Lžeš, elemente jeden stará rozvratnická!“\n„Kolik je ti let?“\n„Za šedesát let že by sis nevysloužil ani jeden metál? Povídali, že mu hráli! Kde jsi žil těch šedesát let? Na Měsíci, ne?“\n„Při všem na světě vám přísahám, jako že je Bůh nade mnou, ať na místě umřu, jestli nějaký mám!“\nTo náčelníka dočista uzemnilo. Otevřel ústa, vyvalil na mne oči a chvíli nebyl mocen slova.\nKdyž se trochu sebral, rozkázal podřízeným, aby honem přinesli pár metálů. Aspoň deset.\nOdkvapili do sousední kanceláře a za minutku byli zpátky s plnou náručí různých stužek, hvězd, takových těch medailí, co se nosí na krku, a dalších cetek a tretek.\nNa pokyn šéfa mi narychlo připjali dvě tři hvězdy, do klopy mí vetkli řádovou stužku, pár řádů mi navěsili na krk, pár mi jich přišpendlili na kabát a nádavkem mi uštědřili i několik pamětních medailí; už ani nevím, jakými všemi metály mě tenkrát vyšňořili a opentlili. Hlavně že v tom okamžiku vůči mně náčelník roztál.\n„To je ono, drahý příteli!“ liboval si navýsost spokojen, jak geniálně zabránil dalším skandálům. „Už se začínáte podobat normálnímu člověku! Vždyť jste mi pobouřil celé město, když jste nám sem vpadl jako monstrum… Že máme dneska slavnost, to zřejmě taky nevíte, co?“ zaskočil mě novou otázkou.\n„Neuvěřitelné!“ poznamenal dotčeně, ale pak mi s noblesou sobě vlastní prominul mou neznalost a poučil mě:\n„Dnes je tomu pět let, co se narodil kůň, na kterém poslední dobou nejraději jezdím. Dopoledne jsem jeho jménem přijímal blahopřání od nejváženějších občanů. Večer projde můj kůň v čele pochodňového průvodu méstem a pak v našem nejluxusnějším hotelu, kam má přístup pouze lepší společnost, pořádáme večírek s tancem.“\nTohle zas dočista uzemnilo mne, ale duchapřítomně jsem se včas vzpamatoval a rovněž jsem mu poblahopřál:\n„Tisíckrát vás prosím za prominutí, leč vskutku jsem netušil, že dnes oslavujete tak význačnou událost. Nesmírně lituji, že jsem vám nemohl pogratulovat v dobu k tomu určenou; dovolte mi proto, abych tak učinil nyní.“\nNáčelník mi srdečně poděkoval za upřímné city, jež chovám k jeho věrnému koni, a okamžitě nařídil, aby přinesli pohoštění.\nNabídli mi víno a dorty a pak jsem se s náčelníkem rozloučil a odebral se v čestném doprovodu jednoho policajta do hotelu. Už jsem se mohl klidně pohybovat po ulici, aniž bych vyvolával nežádoucí poprask — metálů na mně cinkalo a řinčelo habaděj!\nStrážník mě dovedl do hotelu U naší draze milované vlasti-mučednice. Hoteliér mi přidělil pokoj a já si šel odpočinout. Nemohl jsem se dočkat, až budu sám a budu se moci vzpamatovat z neuvěřitelně osobitých dojmů, jimiž na mě zapůsobila tato země.\nKrálevic Marko podruhé mezi Srby (5/5)\nKdo chce s vlky býti, musí s nimi výti… A tak se i Marko musel do jisté míry přizpůsobit zavedeným zvyklostem a začít po boku svých zdárných potomků přešlapovat, strkat se a uplivovat před ministerskými dveřmi a čekat, až ho přijme pan ministr, aby si vyprosil nějaké místečko, třeba mizerné — jen když bude mít z čeho žít.\nToť se rozumí, že to postávání a popocházení před páně ministrovými dveřmi trvalo pár dní, a pak mu řekli, aby žádost předal k zaknihování v archívu.\nPan ministr z té Markovy žádosti velkou radost neměl.\n„Lidičky, co mám s tím člověkem dělat? Vážíme si ho, to prosím ano, komu čest, tomu čest, ale neměl se vracet z onoho světa. Není to člověk do naší doby.“\nNakonec mu s ohledem na jeho velkou proslulost a dřívější zásluhy přidělil místo policejního praktikanta v jednom okrese, kde lišky dávají dobrou noc.\nPo velkém handrkování se Markovi podařilo získat zpátky oděv a zbraně a ostatní věci. Na ministerstvu je uprosil, aby mu dali jeden plat dopředu, a nejdřív ze všeho se vypravil pro Šarce.\nŠarac, přestože si k posledku nežil nejhůř, nevypadal ani zdaleka jako kdysi, tuze sešel; ostatně i Marko byl o dobrých deset dvacet kilo lehčí.\nPak si Marko oblékl svůj oděv a brnění, ozbrojil se, osedlal Šarce, naplnil měch vínem, pověsil si ho na sedlo, nasedl na Šarce, pokřižoval se a vydal se, kam ho volala povinnost; po cestě, kterou mu ukázali. Hodně lidí mu radilo, aby jel vlakem, ale on o něčem takovém nechtěl ani slyšet.\nZa necelé dva dny dojel k cíli. Vjel do dvora okresní policejní stanice, sesedl, přivázal Šarce k jedné moruši, sundal měch a po zuby ozbrojený se usadil v chládku a dal se do vína.\nVyjevení panduři, praktikanti a písaři vykukovali z oken a i ostatní lidé obcházeli junáka pěkně zdálky.\nObjevil se náčelník; dostal sice hlášení, že mu byl přidělen nový praktikant, ale když ho viděl, vyhrkl:\n„Dejžto Pánbůh, neznámý junáku!“ odpověděl Marko. Jak měl zpátky svoje zbraně, oděv, Šarce a víno, všechno trápení bylo totam, hned se začal zase chovat jako za starých zlatých časů a mluvit v deseterci.\n„Ty jsi ten nový praktikant?“\nMarko se představil a náčelník mu povídá:\n„S těmi zbraněmi a s měchem mi do kanceláře ne smíš!“\n„Takový jet starý mrav u Srbů:\nOzbrojeni pijí rudé víno,\nozbrojeni k spánku uléhají!“\nNáčelník byl ale neoblomný: ty zbraně musí pryč, pokud Marko míní vykonávat povolání praktikanta a brát plat.\nMarko viděl, že nemá na vybranou; z něčeho člověk být živ musí, a i to málo peněz, co měl, už zase stačil utratit. Ale dostal nápad a povídá náčelníkovi:\n„Znáš-li práci, jež zbroj vyžaduje, rci jen, reku, chutě se jí ujmu!“\n„A co kdybys dělal pandura?“\n„Jakéž pak má pandur povinnosti?“\n„Doprovází úředníky na cestách a má zbraň, aby je bránil, kdyby je někdo přepadl; dbá na udržování pořádku, na to, aby nikdo nikomu neškodil, a podobně,“ povídá náčelník.\nA tak se Marko stal pandurem.\nKdo chce s vlky býti… avšak tentokrát už se Marko nedokázal přizpůsobit svým zdárným čackým potomkům… Byl dokonce horším pandurem než ten nej horší z jeho druhů.\nJak tak provázel svého náčelníka po okrese, viděl mnoho zlořádu, neštěstí a bídy, a když se mu jednoho dne zdálo, že ani jeho náčelník si nepočíná, jak by měl, praštil ho, až mu vyrazil tři zuby.\nPo dlouhém zápolení — toť se ví, že se Márko nedal jen tak! — ho přemohli, spoutali a poslali do blázince na vyšetření.\nTuto ránu už Marko nevydržel a skonal — doslova k smrti utrápený.\nKdyž předstoupil před Pánaboha, Pánbůh se chechtal, až se třásla nebesa:\n„Tak co, Marko, pomstil jsi Kosovo?“\n„Zažil jsem strašného trápení, Panebože, a nešťastné Kosovo jsem vlastně ani neviděl! Prali se se mnou vsadili mě do vězení, musel jsem dělat pandura, a nakonec mě ještě strčili mezi blázny,“ vyléval si srdce Marko.\n„Já ti to říkal, že se potážeš se zlou!“ povídá mu Pánbůh soucitně.\n„Děkuju ti, Panebože, žes mě vysvobodil! Dostal jsem za vyučenou. Už vím, že na ty věčné nářky mých potomků, na to jejich hořekování nad Košovém se nesmí dát, že je to faleš nad faleš… A jestli potřebují pandury — na to mají lidí ažaž, jednoho lepšího než druhého. Odpusť mi to, Panebože, ale mně ti se zdá, že to snad ani nejsou moji potomci, i když mě tolik opěvují, že to jsou spíš potomci cikána Sulji.“\n„Toho jsem taky měl v úmyslu poslat zpátky do Srbska, jenže tys mě tolik prosil… Já věděl, že ty jim tam nebudeš k ničemu,“ pravil Pánbůh.\n„I Sulja by byl dneska v Srbsku tím nejmizernějším pandurem! Co je cikán Sulja proti Srbům!“ řekl Marko a dal se do pláče.\nA Pánbůh si ztěžka povzdechl a pokrčil rameny.\nZdroj: Radoje Domanović, Cejch: výbor satirických povídek, Odeon, Praha 1984. (Sest. Irena Wenigová)


Dneska jsme si pro vás, pro inspiraci připravili pár tipů na výlety a procházky s dětmi, kde můžete něco vidět a zažít. Jedná se o stezky, které se nacházejí v okolí, takže nemusíte nikam daleko dojíždět. Občas jsou k tomu připojeny různé šifry, či aktivity.\n1) Bojovku po klánovickém lese si pro vás připravil MDDM Úvaly. V odkazu si můžete stáhnout soubor kde máte mapu, pokyny a otázky které se týkají stezky v Klánovicích. Zvládnete odpovědět na všechny otázky?\n2) QR hra kterou si pro vás také připravil MDDM Úvaly. Tahle hra je o něco složitější ale věřím že ji zvládnete. V odkazu naleznete důležité pokyny a pravidla, také dokumenty ke stažení. Ale pozor, tahle hra má omezenou časovou platnost, takže neváhejte a vrhněte se na to.\n3) Šestajovická šifrovačka. V následujícím odkaze naleznete krásný výlet a zábavu v jednom. Jestli znáte Klánovický les dokonale, tak můžete vyrazit prozkoumat Šestajovice. Nezapomeňte si pořádně přečíst pravidla a pořádně si to užít.\n4) Včelí stezka. Pokud nechcete nic luštit a nad ničím nepřemýšlet , jen se dozvědět něco nového, je tu pro vás včelí stezka. Stezka je vytyčená od Sídliště Rohožník až do Úval. Nejen že si budete moci přečíst různé zajímavosti, ale i na vlastní oči uvidíte krásné včelí úly.\n5) Skara- Další tip na krásnou procházku je Skara (též Stará) - zaniklý hrad na jihozápadním okraji Úval v okrese Praha-východ. Jeho pozůstatky se nachází na pravém břehu potoka Výmola v nadmořské výšce okolo 270 metrů na okraji přírodního parku Škvorecká obora – Králičina.\n6) Rozhledna Vinice. Pokud chcete procházku, zakončenou pěkným výhledem, běžte se podívat na Úvalskou rozhlednu. Rozhledna zároveň slouží jako vysílač pro mobilního operátora.Celková výška rozhledny je 31,2 m, vyhlídková plošina je ve výšce 21 m a vede na ni 113 schodů.Z rozhledny Vinice je pěkný výhled na České Středohoří, horu Říp, Bezděz, Ralsko, Ještěd, Krkonoše, na východě vysílače u Českého Brodu, na jihu Úvaly, na západě Prahu.Cesta na rozhlednu je značena šipkami od základní školy v Úvalech.\nVíme, že během doby koronaviru je všechno náročnější, proto se občas nezapomeňte uvolnit a vyrazit na čerstvý vzduch. Pokud chcete mít nějaký cíl a nechcete jen bezmyšlenkovitě bloumat, můžete vyzkoušet nějaký z našich tipů. Také nám můžete napsat, jak se vám naše tipy líbily anebo nám sami poslat nějaký tip a trasu ať ho můžeme poslat dál.\nMichaela Urbanová (Myška)


Mademoiselle M: Prague Fashion Night report - photos, video\nPrague Fashion Night report - photos, video\nPěkný den všem, ač upršený :)\nDnes přicházím netradičně - článek o módní akci, anglický název příspěvku, video pochybné kvality...\nKdo sleduje moje facebookové stránky, jistě ví, že jsem se tento čtvrtek zúčastnila Prague Fashion Night. Původně jsem měla být nápomocná hosteska, nabídku jsem však musela z časových důvodů odmítnout (pracovalo se celý den, čas jsem měla až od 15 hod.). Nakonec jsem se zúčastnila pouze jako návštěvník, a proto vám přináším malý report o celé události :)\nJednalo se o nákupní akci pořádanou Karolínou Bosákovou, Barborou Bergovou a Petrou Němcovou. V buticích v Pařížské, Široké, Železné... byla otevírací doba obchodů prodloužena do 22 hodin a v některých byly připraveny i doprovodné akce. Cílem toho všeho bylo samozřejmě přilákat zákazníky. Většina se však přišla podívat na Petru Němcovou, stejně tak jako já :)\nVše mělo začít v 17 hod. před hotelem InterContinental v Pařížské ulici. Překvapilo mne, že tu nebylo moc lidí - asi 40 návštěvníků (přičemž tak 10 čekalo před hotelem kvůli ubytování a vůbec se nešli podívat) a asi 10 fotografů či kameramanů. Určitě spoustu lidí odradilo nevlídné počasí. Na hvězdy se chvilku čekalo, dorazily asi v 17:25. Vzhledem k tomu, že celý den lilo jako z konve, byli všude nápomocní muži s deštníky, abych nikdo pěkně nepromokl.\nKvalitu fotek, prosím, omluvte,. Vše je foceno ve spěchu, strkání, dešti a při špatných světelných podmínkách.\nJako první šla Barbora Bergová.\nA za ní hvězda večera Petra Němcová. Je vysoká, ale myslela jsem si, že bude vyšší:) Ovšem ty nohy... ty brala taky :)\nNásledovaly Karolína Bosáková, Tatiana Kovaříková, Klára Nademlýnská, Bára Nesvadbová, Zora Kepková...\nCelá společnost se velmi rychle přesunula pod menší stan před hotelem, kde probíhalo zahájení. Na tak malý prostor se kvůli dešti museli vejít celebrity, novináři a spousta návštěvníků se tam chtěla dostat samozřejmě také. Překvapilo mne, že nikde nebyla žádná bariéra, bodyguardi. Zoře Kepkové jsem div nedýchala na záda a Petra byla ode mne asi metr.\nZe začátku mluvila Zora Kepková, která byla moderátorkou akce. Musím říct, že mi přišla neskutečně nesympatická. Když se jí novináři ptali, zda by mohla popojít trochu doprava, aby si vyfotili Petru, tak jen odsekla: A kam asi??! Hvězdnější manýry než ostatní dámy...\nZora Kepková, Petra Němcová\nPoté si slovo vzala Bára Nesvadbová. Petra několik minut byla otočená zády k fotografům. Nevím, jestli nechtěla být moc focená. Možná ano, na konci se jí někdo ptal, jestli by se mohla ještě otočit a ona řekla, že ne, že to stačí. Ale ne nijak ošklivě, byla opravdu milá.\nKdyž tam kousek ode mě stála, úplně jsem si uvědomila, jak je plná energie. Z ní ta dobrota a živost úplně sálala, což z fotografií není ani trochu patrné. Stojí před vámi světová modelka, co přežila tsunami, přišla o snoubence, vzpamatovala se, dala se na charitu, projezdila půlku světa, nafotila tisíce fotografií, chodila s takovými hvězdami jako Bruce Willis, James Blunt, Sean Penn... Nikdy mě na fotografiích neokouzlila tak, jako včera v Praze.\nPřidám i menší drby :) Překvapilo mě, jak moc má zničenou pleť. Hodně rozšířené póry, pupínky, výrazné vrásky od smíchu. Vlasy má velmi dlouhé, přesušené a zničené. Daň modelingu. Kamarádka, co dělala hostesku místo mě, jí pomáhala zapínat šaty a všimla si i celulitidy, já křečových žilek. Takže, dámy, nepropadejte panice, i světovou topmodelku tyhle věci trápí :) Ale je krásná, o tom žádná. Skoro žádná fotografie to nedokáže vystihnout, ani ty profi pro Pirelli...\nPoté Petra oficiálně zahájila PFN svou řečí, kterou jsem vám natočila na foťák. Jen mi nedošlo, že když to natočím na výšku, bude to pak naležato. Omlouvám se, že musíte otočit hlavičky :/\nPoté následoval přípitek.\nKarolína Bosáková, Klára Nademlýnská, Tatiana Kovaříková, Beata Rajská, Bára Nesvadbová, Petra Němcová\nPo přípitku si fotografové vyfotili Petru, na které hned bylo vidět, že to na červeném koberci umí "rozbalit". Profesionálka každým coulem :)\nKrajková aplikace na kabátku byla krásná :)\nPřičemž ve spěchu vznikly i skvělé momentky :)\nA musím říct, že Karolína Bosáková je ve skutečnosti taky nádherná a vůbec bych netipovala, že je dvojnásobnou maminkou :)\nPak se všichni odebrali do hotelu a o chvíli později navštěvovali butiky. Když šli do hotelu, Petra šla rychle a první. Slyšela jsem Karolínu B., jak říká někomu: Kde máme Peťuuu? A řekla to tak hezky starostlivě a mně se úplně vybavil článek o tom, jak právě Karolína hledala Petru v Asii po tsunami a navštěvovala jí. Jako když se starší sestra stará o tu mladší. Vážně mě to dojalo :)\nBohužel jsem mohla mít fotku i s Petrou, v butiku, kde jsem chvilku byla, se ochotně fotila. Minuly jsme se asi o 15 minut. Sakra :D Jinak se s lidmi fotografovala ochotně, ale hlavně v hotelu nebo obchodech, venku před novináři se jí moc nechtělo, možná kvůli zimě.\nBarbara Nesvadbová dávala rozhovory\nKdyž jsem procházela Pařížskou, nejvíce lidí bylo u Tiffanyho, Louis Vuitton, Gucci. Prázdno bylo v Pradě, Cartier.... Ne všechny obchody se zúčastnily. Víceméně to bylo všude stejné - šampaňské pro příchozí zákazníky, menší módní přehlídky. Ve všech obchodech byly hostesky z Unique One, v Dieselu pomáhaly missky Leová a Kovandová.\nCelá organizace byla dle mého hodně špatná. Všude bylo, že vše začíná v 5, některé obchody však zahajovaly akce až v 7 večer. Hostesky ani nevěděly, proč v buticích jsou, když jsou v každém prodavačky. Kromě roznosu letáků a podávání šampaňského, tam byly poněkud zbytečné. Ale i tak mě mrzí, že jsem tam nebyla. Jo mohla jsem třeba taky zapínat šaty Petře Němcový a mít s ní fotku :) Snad příště, na záříjovém Prague Fashion Week.\nOficiální vůní byla La vie est belle, k dispozici byly vzorečky.\nNevzala jsem si ho, ta vůně je dost sladká.\nKromě chystaných akcí v obchodech, které nalákaly spousty návštěvníků (kteří si však většinou nic nekoupili), byla připravena i soutěž s Lancome. Kdo se vyfotil ve stanu, kde se zahajovalo, mohl vyhrát kosmetiku Lancome v hodnotě 5 000 Kč. Fotky by měly být zveřejněny snad na facebookových stránkách Bazaaru, kde budou hlasovat uživatelé i redakce Bazaaru pro nejlepší outfit. Jen moc nechápu, když někdo vyhraje, jak se s ním zkontaktují, když nemají číslo, email, nic...\nPřed focením měly každého návštěvníka nalíčit vizážistky od Lancome, které líčily i Petru, Karolínu, Báru... hostesky. Když jsem tam přišla v 6 hodin, už se poněkud neochotné dámy ptaly fotografů, jak dlouho tam budou, a že ony už asi půjdou. Zájem byl z řad návštěvníků tak malý, že fotografové odešly hodinu po nich. Určitě tomu nahrála nepřízeň počasí.\nNa červeném koberci si mohl zapózovat každý :)\nNa rozdíl od vizážistek byli fotografové opravdu milí :)\nNavíc vizážistky ani lidi, kteří se chtěli vyfotit, nelíčily. Jen čas od času upravily makeup někomu z organizátorů. Hostesky si ho musely upravovat sami. V téhle zemi chybí neochota opravdu hodně...\nOsobně bych víc uvítala kadeřníka :D Půl hodiny si natáčím vlasy, abych zjistila, že se mi venku rozbije deštník a mé kadeře vypadají hůř než ty vodníka... A to mi to tááák slušelo :D\n4 různífotografové a 1 cizinec mi řekli, že jsem stylová, mám skvěle sladěný foťák a prý She is beautiful :D No nevim, oproti móním blogerkám jsem hadr. A překvapilo mě, že tam žádná nebyla.\nVpravo foceno profi fotografem na můj kompaktní digitál :D\nCelá akce se mi líbila a užila jsem si ji, i když jsem si nic nekoupila (jo mít taky ty prachy :D). Byla jsem zmoklá, promrzlá, ale vidět tu krásu, mě vážně bavilo :) Navíc jsem si pěkně prošla Pařížskou , kterou jsem už dlouho nenavštívila.\nOmrkla jsem tamější luxusní výlohy, nejvíc mě uchvátily šaty u Armaniho.\nA dostala se dokonce i do videa pro Blesk :D\nNo to vážně nevím, co jsem dělala, že mám tak otrávený nabubřelý výraz :D\nPříští článek bude o mém makeupu a "outfitu".\nA co vy, také jste se byli podívat, popř. by vás to lákalo? Já půjdu příští rok znovu, státnice nestátnice :)\nP. S. Pěkný rozhovor s Petrou najdete na super.cz\nVytvořila Mademoiselle M v 5/31/2013 03:28:00 odp.\nŠtítky: PFN, ze společnosti\nAn. 31. května 2013 16:46\nJá na tu módu až tak nejsem, ale je fakt, že konat se něco takového u nás, asi se aspoň podívat zajdu, přeci jen, známé ženy člověk nevidí každý den. :)\nA myslím, že Ti to velice slušelo.:)\nNikol M. 31. května 2013 17:07\nDíky :) Taky jsem víc přes kosmetiku, módě rozumím max. takhle: Líbí se mi to, nelíbí :D\nIri Novak 31. května 2013 17:31\nMoc děkuju za report, já jsem kvůli nemoci zůstala doma, ale vidím, že jsem o nic moc nepřišla :D Drby jsou skěvlý, popis atmošky taky a Tobě to mooooc slušelo :)\nNikol M. 31. května 2013 17:42\nTo já slyšela i jiný drby, halvně o misskách :D Taky jsem to čekala akčnější a víc lidí. Ale to počasí tomu moc nedopřálo a lidi na takovýhle věci enmají peníze. Kdyby to udělali jako v Americe, pro konfekční řetězce, bylo yb to lepší.\nBrzo se uzdrav :))\nHana K. 31. května 2013 18:23\nPěkný report :) jinak na módu taky nejsem, ale ráda jsem se podívala. Vůni bych si vzala :) protože mám doma celý flakónek a miluji ji. Je to jedna z mých oblíbených vůní. A tobě to na fotce moc sluší :)\nNikol M. 31. května 2013 21:33\nVážně? :) Já mám nejraději YSL Parisienne :)\nMartina, Elegant 40 31. května 2013 20:51\nVelice ti to slušelo. Pěkná reportáž. Jak je možné se na takovou akci dostat? Normálně přijít? Příští rok jdu s tebou :-)\nJá měla pozvání na módní přehlídku Chanel, ale zrovna jsem byla v Japonsku. Jinak mne nikdo nikam nezve. Co dělám špatně?\nIri Novak 31. května 2013 21:09\nMartino, to byla veřejná akce. Přijít mohl kdokoliv :)\nNikol M. 31. května 2013 21:32\nPřesně, Marti, byla to veřejná akce .) Já jsem o ní věděla hlavně díky agentuře.\nKlidně půjdeme (jestli zrovna nebudu u státnic), ale ty mě celou zastíníš :D Taková krásná a se stylem, to se můžu jít zahrabat :D\nA Chanel přehlídku tit tiše závidím. Ale do Japonska bych možná radši :)\nU dvou Verunek 31. května 2013 23:20\nSupr report, dík za něj! O akci jsem slyšela, ale jednak to počasí a jednak mě ani moc nelákalo tam jít. Takhle mi to ale zní docela fajně a když to časově vychytám, tak se ráda podívám na tu zářijovou :) Drby (proč drby vlastně? když je to pravda...) o nedokonalostech světové topmodelky mě pobavily :D Ještě že existuje ten fotošop, že? A z narovnaných vlásků si nic nedělej. Mně se líbíš na obojích fotkách, s lokny i bez nich. Fotografové měli pravdu, styl ti tedy nechyběl!\nNikol M. 1. června 2013 9:40\nBojím se, jak zářijový bude probíhat. Budou to většinou přehlídky, na které musíš mít pozvánku :// Ale taky bych to šla ráda omrknout, snad nějaká fashion show bude i pod širým nebem pro všechny :)\nKdyby byly narovnaný, oni byli hlavně hrozně mokrý :D :D\nA jinak já drby a zajímavosti hrozně ráda, horší jak Kelišová s Cecilkou :D\nPeťulaBook 1. června 2013 20:38\nMuselo to být fajn Nikčo..docela mě zarazilo, že Zorka je nesympatická.. z rádia mi příjde totiž hrozně milá a sympatická..\nPetru Němcovou mám hrozně ráda.. je krásná, hrozně milá, působí šťastně, i když si toho prožila celkem dost. To, jak dokáže pomáhat je až obdivuhodné.\nMoc Ti to sluší..hlavně na videu :)\nNikol M. 1. června 2013 22:20\nSE Zorkou nevím, televizi nemáme a rádio neposlouchám :)\nPetru mám taky moc ráda, četla jsem její knížku a moc se mi líbila. Ale toho večera mě dostala úplně :)\nZa kompliment děkuji, ale fakt si myslím, že v tom videu vypadám děsně :D Tak nějak otekle, nabubřele a přitom mě to fakt bavilo :D\nCácorka 3. června 2013 11:08\nJéééj, ty drby mi fakt pobavily, i potěšily tak nějak :D A tobě to fakt seklo a v tom videu extra, i když tam máš zmoklý vlasy, ale prostě tam ti to sekne ;) A nevím proč, ale vzpomněla jsem si u té fotky z videa na film Ďábel nosí Pradu :D Nevybavuju si ani, jestli tam byla nějaká "zmoklá" scéna, ale prostě se mi to vybavilo :D\nNikol M. 18. srpna 2013 13:16\nTak to moc děkuji :D Budu chodit s mokrými vlasy častěji, když říkáš :) A fén poletí do koše :D Hmm taky si zrovna zmoklou scénu z ďábla nevybavuji, jen v tý Paříži možná pršelo, ale všichni měli auta nebo deštníky :D\nMichaela Synková 15. srpna 2013 22:41\nAhojky, super článek! Jen sem se chtěla zeptat, jak se na takovou akci dá dostat jako hosteska, nebo případně i na PFW? :)\nNikol M. 18. srpna 2013 12:46\nMám známou v Unique One a většinou se tam posílají modelky z agentur (UNique One/Czechoslovak models). A jinak na přehlídky PFW se dostávají pozvánky, pokud vím :) Nejsem si jistá, ale možná některé přehlídky pod širým nebem v Paříské by mohly být trochuk vidění zdarma


Sacharidy v potravinách – SuprŽena.cz\nGabriela Kortova 08 Bře 2016 Hubnutí, Zdraví, Životní styl Zanechat komentář 580 Zhlédnutí\nSacharidy patří k nezbytné součásti naší stravy, přesto o nich mnozí slyší neradi. Dodávají energii tělu pro všechny typy aktivit a nestravitelnou vlákninu nutnou k dobrému fungování trávení. K sacharidům, jež jsou produktem rostlin, řadíme škroby, cukry, lignin. Mnohé jsou i živočišného původu, a ty se nalézají ve formě glykogenu většinou v játrech.\nSacharidy jsou v mléčných potravinách, ale i těch rostlinného původu. Dle počtu cukerných jednotek vázaných v molekule dělíme sacharidy na monosacharidy, oligosacharidy a polysacharidy. Sacharidy, jež mají sladkou chuť, nazýváme cukry. Ovšem sladkou chuť mají i disacharidy, řadíme sem sacharózu – řepný cukr, mléčný cukr a sladový cukr. Glukóza je zároveň s fruktózou hlavním monosacharidem většiny potravin. Oba jmenované cukry jsou zastoupeny ve větším množství v ovoci. Jejich obsah kolísá jednak podle druhu ovoce, stupně zralosti a také podmínkách při sklizni a zpracování.\nSacharidy v potravinách – klady i zápory\nJsou obsaženy nadále i v medu, vínech, luštěninách a zelenině. Fruktóza i glukóza patří k tzv. kariogenním cukrům a podílí se na tvorbě zubního kazu. Z řad oligosacharidů jsou významné hlavně disacharidy sacharóza, laktóza a maltóza, jež vzniká štěpením škrobu v obilovinách. Komplexní složené sacharidy zvané polysacharidy mají v naší výživě nezastupitelné místo. Nejbohatším zdrojem jsou luštěniny, obiloviny, zelenina a ovoce. Polysacharidy z potravin se dělí podle schopnosti štěpit se prostřednictvím lidských enzymů na využitelné a nevyužitelné polysacharidy. Přesto, že jsou sacharidy pro lidský organismus důležité, nic se nemá přehánět. Jejich nadmíra vede k obezitě, ale naopak nedodržení minimálního denního příjmu vede k strádání a faktu, že si tělo bere následně energii z vašich svalů.\nJídelníček a sacharidy\nJakmile dojde k nedostatku sacharidů v jídelníčku, dochází sice k odbourávání tukových zásob, ale bohužel rovněž k úbytku svalové hmoty. Při těchto dietách je nezřídka negativně i ovlivněná psychika. Naopak u nadbytku sacharidů dochází k hromadění energie do tukových zásob a to i tehdy, přijímáte-li poměrně málo tuků ze stravy. Nadměrná konzumace sacharózy vede k zvýšenému výskytu zubního kazu, obezity a zhoršení průběhu cukrovky. Žádným přínosem pro lidské zdraví není pojídání sladkostí, popíjení lihovin, likérů a slazených nápojů.\nVše jmenované má vysokou energetickou hodnotu a nulový přínos pro zdraví. Pojídání cukrovinek zejména pak čokolády, zlepšuje krátkodobě náladu, a právě na tento pocit může vznikat závislost. Po nějaké době se může dostavit pocit slabosti a nutkání na sladké – je to dáno tím, že tyto potraviny mají vysoký glykemický index a člověk je se svým krevním cukrem, jako na kolotoči. Což úzce souvisí i se vznikem cukrovky.\njídelníček potraviny sacharidy 2016-03-08\nTagy jídelníček potraviny sacharidy\nJaroslav 26 Led 2018


Užitečné tipy - Poprvé – Jan Andrle (osobní stránky/blog)\nPoužívání rozšíření z konkurenčního prohlížeče\nVkládání textu jinak…\nPlacené programy zdarma\nV tomto seriálu bych vás rád, vždy na několika řádcích, seznámil s užitečnými postupy, “udělátky” a programy. Pro většinu nadšenců do počítačů půjde spíše již o známé věci, ale budu se snaži zaujmout i vás.\n[pro uživatele Windows]\nNež se zaměříme pouze na složky, musíme zmínit, co to ten prefix shell: vlastně je. Jedná se o způsob jakým můžou nejenom programátoři přistupovat k objektům (šložkám a příkazů) operačního systému. Podrobné informace lze nalézt v MSDN - Dev Center Library a MSDN - Developer Network Library, kopletní seznam možných příkazů pak v článku na mallvoid.com. Oproti “jednoduchým” zástupcům lze pomocí shell: vyvolat určité dialogy ale hlavně systémové složky (např. AppData) či složky závislé na přihlášeném uživateli (např. složka s volbami Odeslat). Oproti proměnným (např. %userprofile%) volají “přímo” daný objekt, proměnná je prostě jen nahrazena skutečnou cestou.\nNyní k aplikacím. Tento způsob přináší možnost rychlejší navigace (buď z adresního řádku v Průzkumníku Windows, či vyhledávání v nabídce Start, případně dialog Spustit vyvolaný klávesovou zkratkou WIN+R) do speciálních složek, například (kompletní seznam viz dříve): shell:Recent (naposledy navštíveno), shell:Contacts (složka Kontakty), shell:Templates (šablony), shell:Fonts (složka nainstalovaných fontů), shell:History (složka historie prohlížení Internetu Explorer), shell:RecycleBinFolder (Koš), … Další a asi zajímavější aplikací je vytvoření “zástupce” na tyto složky, takovéhoto zástupce lze pak totiž umístit do Rychlého přístupu (platí pro Windows Vista a starší), či připnout (platí pro Windows 7 a novější) na Hlavní panel nebo do nabídky Start. Zvlášte pak pro Koš je to zajímavá alternativa ke klasickému umístění na Ploše.\nKompletní návod pro vytvoření zástupce je k nalezení v článku na askvg.com (v angličtině) a další tipy k možnostem navigace ve článku Jiřího Brejchala “Elegantní navigace mezi složkami”. Nazávěr zbývá již jen upozornění, pokud by Vás, jako mně, napadlo vyhledat shell:RecycleBinFolder pomocí nabídky Start a nalezný záznam následně připnout, tak je asi důležité říci, že již pak nelze odepnout a ani přejmenovat.\n[pro uživatele (nejenom) Ubuntu]\nV Ubuntu je kvůli bezpečnosti defaultně možnost hibernovat (tj. uložit sezení na disk) deaktivována. Což by až takový problém nebyl, neboť je možné ji relativně jednoduše aktivovat na příslušném místě (podrobněji článku na GdH - Notes). V článku si můžete všimnout změny z verze 13.04 na 13.10, bohužel já jsem si toho nevšimnul a tak se mi hibernace opět deaktivovala. Jelikož však hibernuji přes vypínací tlačítko na laptopu (nikoliv z nabídky), tak jsem si toho nešimnul. Ne, že by hibernace přestala fungovat, ale pokud není aktivována, tak se počítač automaticky nezamyká.\nŘešením je tedy povolení hibernace (viz dříve), případně použití tohoto scriptu, který se umístí do /etc/pm/sleep.d. Pomocí scriptu lze samozřejmě pouštět i jiné příkazy. Při tvorbě scriptu jsem se narazil na problém, který je ve scriptu již vyřešen, totiž script se spouští s právy root, což pro gnome-screensaver nefunguje (není pro něj nastaveno heslo). Řešením je tedy spustit příkaz jako “klasický” uživatel (viz script). Samozřejmě pro obecnější řešení (více uživatelů) je potřeba zvolit toho, jenž hibernaci aktivoval!\n[pro uživatele Chrome/Chromium nebo Opera 15 a vyšší]\nPokud jste hrdý uživatel nové Opery (tj. verze 15 a novější) a brousíte si zuby na rozšíření z Chrome Web Storu, pak právě pro Vás je tu rozšíření Download Chrome Extension. Po jeho nainstalování stačí již jen navštívit Chrome Web Store a kliknout na zvolené rozšíření. A co naopak?\nTedy pokud používate Chrome/Cromium a hledáte třeba pořádné rozšíření pro čtení rss. Tak není nic jednodužšího, než navštívit Doplňky Opery a zvolené rozšíření stáhnout kliknutím na “Přidat do Opery” a následně “Or just get it anyway”. Rozšíření se stáhne s příponou .nex, tu stačí jen přejmenovat na .crx. Tento soubor již jen stačí přesunout nad stránku chrome://extensions/ otevřenou v Chrome (prohlížeč jinak totiž blokuje instalaci z jiných zdrojů než Chrome Web Store).\nPostup by samozřejmě fungoval i opačně z Chrome do Opery, ale bohužel z Chrome Web Store nelze stahovat pomocí jiného prohlížeče než Chrome. Jinak zmíněnou čtečku rss najdete pod jménem Smart RSS a hodit se bude taktéž RSS Detector, který na stránce detekuje rss zdroje. Já jsem si navíc oblíbil Translator (nepřekládá jen pomocí Googlu).\n[pro uživatele Microsoft Office 2010]\nMetoda, kterou většina z nás používá nejčastěji (pomocí kláveskových zkratek CTRL+C a následně CTRL+V), pro kopírování textu odněkud někam má jednu dost nepříjemnou vlastnost. Pokud totiž kopírujeme již formátovaný text tak cílová aplikace, v našem případě například Microsoft Word, vloží text včetně onoho formátování. A co když zrovna toto chování neoceňujeme? Pak zde máme rozsáhlý návod na oficiálních stránkách MS Office (platí pro verzi 2007 a novější), ve starších verzí lze postupova skrz nabídku Úpravy > Vložit jinak ....\nAle co většina lidí včetně IT profesionálů neví. Totiž, že MS Office ve své neskonalé moudrosti mají k tomuto účelu klávesovou “zkratku”. Postupuje se tak, že se klasicky stiskne CTRL+V, poté se stiskne samotné CTRL a poté opět buď samotná klávesa T (vložit pouze text), nebo U (vložit s formátováním zdroje), anebo M (sloučit), či G (grafika). Bohužel plně implementována je tato funkcionalita jen v novějších verzí jako Microsoft Office 2010.\nJen jeden den, ani o hodinu více, ani o hodinu méně. Jen jeden den na stažení, instalaci a aktivaci programu. A proč? Protože, pokud tak neučiníte, nabídka se stáhne a vy nebudete mít daný program zcela zdarma! To není sci-fi, prostě jen způsob, jak uživatelům nabídnout možnost vyzkoušet plnohodnotný placený program aniž by firmy na akci výrazně tratily. Jedná se vždy o jednu licenci, bez technické podpory a s dalšími podobnými omezeními - avšak bez omezení programu (žádná demo, trial, … verze). Nebudu zastírat, že v drtivé většině případů nabízené programy nikdy nevyužijete, ale jde právě o to malé procento. Chcete program na správu (a částečně úpravu) fotek? Tak právě takto můžete získat např. Zoner Photo Studio zcela zdarma! Pojďme si tedy ukázat, kde tak lze učinit.\nPrůkopníkem této myšlenky je web Giveaway of the Day. Na titulní stránce je vždy program, který je právě zdarma, visí zde vždy jeden den a poté se zde objeví nabídka zase na jiný program. Obdobně fungují též Daily Software Giveaway a BitsDuJour.\nPokud fandíte firmě Ashampoo, tak i jejich programy (většinou starší vydání) lze získat občas zdarma, konkrétně na ashampoo.com, na softpedii.com a opět na softpedii.com.\nAndroid „drop” Jak si lze přizpůsobit Firefox a Operu (Chrome) - … Vyhledávání v Internetu v prohlížečích Otevíráme dokumenty z Internetu All in one web Searcher


Agenturní zaměstnávání: shrnutí výsledků šetření agentury Sanep Pavel Janíčko ČMKOS. - ppt stáhnout\nPrezentace na téma: "Agenturní zaměstnávání: shrnutí výsledků šetření agentury Sanep Pavel Janíčko ČMKOS."— Transkript prezentace:\n1 Agenturní zaměstnávání: shrnutí výsledků šetření agentury Sanep Pavel Janíčko ČMKOS\n2 Agenturní zaměstnávání a ČMKOS Pozice ČMKOS: Agenturní zaměstnávání nesmí být zneužíváno jako nástroj prekarizace práce a sociálního dumpingu\n3 Čtyři pilíře „dobré práce“ podle MOP Pracovní standardy a práva Tvorba pracovních míst Sociální ochrana Sociální dialog\n4 Neplnohodnotná (prekérní) práce Charakteristické rysy „prekérní“ práce: malá nebo žádná jistota pracovního místa nízký nebo nejistý příjem žádná nebo nízká sociální ochrana (tj. nárok na penzi, zdravotní pojištění, podpory v nezaměstnanosti) žádná nebo nízká ochrana proti propouštění žádné rekvalifikační kursy malé nebo žádné zajištění bezpečnosti práce na pracovišti žádná odborová reprezentace\n5 Pozice EOK Kvalitní zaměstnanost: tvorbu pracovních míst, která umožňuje plné začlenění do společnosti prostřednictvím důstojné mzdy, dobrých pracovních podmínek, respektu k pracovnímu právu a kolektivním smlouvám; praxe na pracovištích, která napomáhá vytvářet rovnováhu pracovního a soukromého života; Spravedlivé trhy práce: důležitost kolektivního vyjednávání k dosažení rovnováhy mezd a pracovních podmínek; přiměřená opatření proti pracující chudobě, polarizaci trhů práce v závislosti na pohlaví, vzdělání a příjmech; Dynamické trhy práce umožňující zaměstnancům přizpůsobit se fluktuaci poptávky úpravou pracovní doby v dohodě sociálních partnerů a funkční flexibilitu. Celoživotní vzdělávání. Podpora vzdělávání a odborné přípravy a výsledků vzdělávání, které spojují potřeby zaměstnanců i zaměstnavatelů. Mobilita a migrace. Začleňující trhy práce se zaměřují na lidi, kteří jsou již déle bez zaměstnání, a ty, kterým nezaměstnanost hrozí, a poskytuje rámec pro jejich rozvoj. Zaměření na zařízení pro peči o děti a podpora péče o staré umožňují integraci více zranitelných skupin.\n6 Šetření SANEP: Základní údaje Kraje Praha, Plzeňský, Moravskoslezský, Jihomoravský Počet respondentů 15463 z 220000, tj. cca 7% z potenciálního vzorku Gender Muži 85%, ženy 15% Věk 70% 30-60 let Příjem 50% 20-50 tis. Kč 40% více než 50 tis. Kč\n7 Rozsah AZ Často 30% - Praha a JMK 40% - SMK a ZČK\n8 Důvod využívání AZ Operativnost – 25% Nízké náklady- 15-25% Snadná výpověď- 10-20% Kombinace důvodů – 30%\n9 Kmenoví versus agenturní zaměstnanci Explicitně „je to stejné“ 5-15%\n10 Výskyt stížností Ano 60% ne 40% Praha ano 20% 80% ne\n11 Počet využívaných agentur Většinou jedné 30% Dle potřeby 30%\n12 Nelegální agentury Využití jejich služeb 5% (SMKS 16%) Setkali jsme se, ale nevyužíváme 20%\n13 Angažovanost odborů 90-95% odborová organizace neexistuje\n14 Přechod agenturních zaměstnanců do statutu kmenových zaměstnanců Ano v 5% (Praha a ZČK kolem 15%)\n15 Platná legislativa Dostačující 25% Nedostačující 20% Nevím 20%\n16 Závěry příliš časté využívání agenturního zaměstnávání jako stálé formy důvodem využití AZ je lepší manipulace se zaměstnanci ze strany zaměstnavatelů (přeložíme jako jejich nižší ochrana)\n17 Závěry je obtížné zjistit, do jaké míry je respektován princip srovnatelných podmínek varující je poměrně častý výskyt zkušeností s nelegálními agenturami\n18 Závěry angažovanost odborů v této oblasti je nízká z důvodu jejich absence v daných firmách nízký je také přechod agenturních zaměstnanců do stálého pracovního poměru u uživatele\nStáhnout ppt "Agenturní zaměstnávání: shrnutí výsledků šetření agentury Sanep Pavel Janíčko ČMKOS."


Prosinec 2021 – Brilon Racing Team MB\nV sobotu 11. 12. se v Jičíně uskutečnilo mistrovství České republiky v cyklokrosu mládežnických kategorií. Zároveň se zde také uskutečnil poslední díl Toi Toi Cupu, Českého poháru v cyklokrose, pro elitní kategorie. Program odstartoval v 9:15 kategorií starších žákyň, zde první medaili dne pro Brilon Racing Team vybojovala Adéla Stránská, když dojela 2. Společně s nimi vyrazily na trať kadetky. V té …\nZ mistrovství České republiky v cyklokrosu si Brilon Racing Team odváží 4 medaile Pokračovat ve čtení »\nČáslav zakončila ČP, teď už Brilon Racing Team cílí na mistrovství republiky\nV sobotu 4. 12. se v Čáslavi uskutečnil poslední samostatný díl Toi Toi Cupu, českého poháru v cyklokrosu. Na startu se objevila kompletní sestava mladoboleslavského Brilon Racing Teamu. Program v Čáslavi odstartoval kategorií mladších žáků, ve kterém bral 4. místo František Hladík, na skvělém 5. místě se za ním umístil Jan Fara. V kategorii starších žákyň bral tým úspěch …\nČáslav zakončila ČP, teď už Brilon Racing Team cílí na mistrovství republiky Pokračovat ve čtení »\nJezdci z mladoboleslavského Brilon Racing Teamu mají za sebou náročný víkend, zúčastnili se dvou závodů, někteří dokonce i v zahraničí. Junioři Václav Ježek s Filipem Samcem se vypravili na závody do Belgie. V sobotu absolvovali díl prestižní belgické ligy Superprestige v Merksplas. Václav dojel 9., Filip hned místo za ním 10. O den později se zúčastnili legendárního závodu v Koksijde …\nBrilon Racing Team sbírá úspěchy doma i v zahraničí Pokračovat ve čtení »\nV sobotu 4. 12. se v Čáslavi uskutečnil poslední díl Toi Toi Cupu, českého poháru v cyklokrosu. Na startu se objevila kompletní sestava mladoboleslavského Brilon Racing Teamu. Program v Čáslavi odstartoval kategorií mladších žáků, ve kterém bral 4. místo František Hladík, na skvělém 5. místě se za ním umístil Jan Fara. V kategorii starších žákyň bral tým úspěch zásluhou …