Køkkenhaven er i gang - Helt hen i haven\nOn 13. marts 2017\nDet er med ikke ubetydelig fryd, jeg kan meddele, at det trækker alvorligt op til æggekage har på matriklen. Årets første høst af purløg blev andægtigt bragt i hus i weekenden. De friske grønne skud er ikke ret lange, men hvad de mangler i længden, har de så absolut i smagen. Det smager af forår! Purløgene er ikke alene om at være i gang. Buen af vinterløg, Allium ‘Radar’ står som soldater i fin og forårsgrøn uniform. Stikløgene blev sat i oktober og har tydeligvis klaret sig fint igennem vinteren, så forhåbentlig bliver det en lige så god og frem for alt tidlig høst som sidste år. Jeg satte hvidløg samtidig med vinterløgene, og de var meget ivrige efter at komme ud af starthullerne. Det har givet dem lidt frostsvidninger i kanten, men jeg er nu ikke bekymret for, at det går ud over udbyttet. Vinterærterne, Pisum ‘Winterkefe’, der blev sået midt i december har også – om man så må sige – klaret ærterne og er nu begyndt at spire lystigt ved foden af deres klatrestativ. Så nu er jeg begyndt at glæde mig ikke bare til sprøde, grønne ærter men også til den meget smukke blomstring, der ses her. Det varer heller ikke længe, før køkkenet kan tilbyde rabarbertærte som dessert efter æggekagen. De friske skud er dukket op med deres næsten psykedeliske farver med løfter om snarlige forårsfornøjelser. Herligt med så praktisk en plante som rabarber, der er leveringsdygtig i nogle af årets første vitaminer fra egen have år efter år, uden at man behøver at gøre noget som helst.\nAllium RadarAllium sativumAllium schoenoprasumHvidløgKepaløgPisum 'Winterkefe'PurløgVinterærtVinterløg\nDet er utroligt så forskelligt det vokser og gror i vores haver i vores lille Danmark. Sidste forår sad jeg flere gange, grøn af misundelse, og læste dine indslag og tænkte at mit da vist var gået galt og ikke kom op. Nu ved jeg at min have “blot” er 2-3 uger bagefter din 🙂 Dejligt at se at det vokser og gror og skønt at foråret og sommeren er lige om hjørnet.\nDu har helt ret – det er utroligt så stor forskel, der kan være i tidlighed, i sådan et lille land. Min have ligge temmelig nær den østjyske kyst på en sydvendt skråning. Der er godt med læ, og jorden er meget sandet. Så jeg er helt klart begunstiget af et for danske forhold lunt haveklima – men også udfordret af et stort vandingsbehov.\nHeld og lykke med forårshaven. der er meget at glæde sig til 🙂


destructoid review: strong bad episode 3: baddest of the bands - Wiiware\nMed dette, Strong Bads tredje episode i en planlagt femdelt serie, er bryllupsrejseperioden officielt forbi. Enhver af de oprindelige spændinger, som mangeårige fans af Strong Bad måske har fået fra at se deres foretrukne web-tegneseriefigur gøre springet til en førende rolle i et videospil, er sandsynligvis afsluttet. Nu er serien virkelig nødt til at styrke den op for at bevare interessen for både mennesker som mig (som kunne have været interesseret i karakteren før disse spil ramte), og Anthony Burch (som var meget fortrolig med bjergene i helt gratis Stærkt dårlig komedie allerede før disse spil blev til).\nSå hvordan går denne episode? Hit springet for at gennemgå den fulde anmeldelse med tilladelse fra Anthony og mig selv.\nStrong Bad's cool spil for attraktive mennesker, afsnit tre: Baddest of the Bands (PC / WiiWare)\nUdviklet af Videlectrix og Telltale Games\nUdgivet af Telltale-spil\nUdgivet den 27. oktober 2008 (USA)\nHvis du har holdt styr på, har Anthony og jeg hidtil haft modstridende smag til SBCG4AP (den officielle forkortelse for seriens fulde titel, Strong Bad's cool spil for attraktive mennesker ) episoder hidtil frigivet. jeg fandt SBCG4AP Ep1 at være meget sjovere og mere charmerende, end jeg havde forventet, hvorimod Anthony fandt, at spillet var for svagt i puslespil- og komediafdelingerne til fuldt ud at støtte det. Med SBCG4AP Ep2 , Jeg følte en vis skuffelse over spillets karakterer og deres pludselige omdannelse fra relatable goofs til parodier af verdensledere, mens Anthony fandt, at tempoændringen var forfriskende og sjov.\nSBCG4AP Ep3 er en tilbagevenden til stilen i den første episode, da alle figurerne i spillet spiller 'sig selv'. Det var en lettelse for mig at se, at ingen foregik at være en hærgeneral eller verdensleder denne gang, da jeg lige begyndte at lære disse figurer at kende som SBCG4AP Ep1 sluttede. Denne gang er forudsætningen fokuseret på Strong Bad's brændende behov for at få sin videospilkonsol løst (noget mange Xbox 360-ejere kan forholde sig til), og de længder, han vil gå til for at få det til at ske. Som skæbnen ville have det, er den eneste velsmagende måde for S.B. at skaffe penge er at organisere, producere og til sidst spille i en kamp om bandets koncert. Disse fortællinger er langt fra originale, men de giver en vis behagelig forudsigelighed, der fungerer godt med seriens underskrift underlige.\nJeg vil bare kæmpe med forfølgelsen og fortælle dig, at dette er min favoritepisode i serien indtil videre, på trods af at det er det mindst gode spil ud af de tre. SBCG4AP Ep3 har ikke de bedste gåder (de er generelt lettere end dem i de sidste to episoder), og det har ikke så meget i vejen for nye miljøer, så objektivt set kan man sige, at det er det mindst godt fremstillede.\nSå hvorfor er det min favorit? Det er skrivningen, skuespilleren og historien. I modsætning til tidligere episoder, SBCG4AP Ep3 indeholder et scenarie, som enhver, der nogensinde har været i et forstads-amatørrockband, kunne forholde sig til. Som ex-lead singer af Jonny Holmes og Friggin 'Speedbumps, ved jeg en ting eller to om emnet, og det kan jeg fortælle SBCG4AP Ep3, bandets navne, deres holdning om selvvækst og den måde, de lyder på, er alle upåklagelige i deres rekreation af teenage-garage-oplevelsen. Det er muligvis en billig kliché, men 'historien om et rockeband' -forudsætning fungerer stadig for at vise os, hvem disse figurer er, og for at få os til at lide dem. I forudgående episoder så jeg de fleste andre figurer end Strong Bad, Homestar og Marzipan som intet mere end sæt stykker i bedste fald og billigt fyldstof i værste fald. Hvis Bubs 'og Coach Zs rapgruppe' Two-o-Duo 'fik sit eget spin-off-spil, ville jeg købe det i hjerteslag. Det kan jeg ærligt sige ved udgangen af SBCG4AP Ep3 , Jeg fandt, at jeg kunne lide hver eneste karakter i historien (undtagen måske Pom Pom, der stadig ikke taler.)\nApropos slutningen af SBCG4AP Ep3 , Jeg har givet rekvisitter til denne episode for at have gjort mere end dem, der kom før den, for at motivere mig til færdiggørelse. En af SBCG4AP 's signaturegenskaber er det' spil i et spil 'Videlectrix-serie, men i SBCG4AP Ep3 , kan du ikke spille det nye Videlectrix-spil, før du har slået hovedspillet. Selvom jeg oprindeligt fandt det skuffende, at jeg ikke kunne spille Limozeen: Hot Babelian Odyssey på Fun Machine fra starten af at blive frataget oplevelsen gav mig motivation til at komme igennem hele spillet, og det var det værd. Som en, der begge er gammel nok til at huske at have spillet Rejse: Flugt på Atari 2600 og en fan af superharde SHMUP'er, Limozeen: Hot Babelian Odyssey var perfekt til min smag. Det håner samtidig den slags crappy spil, jeg plejede at elske (i en alder af 5) og giver et nyt forsvare -sque shooter for mig at nyde alle på samme tid.\nJeg kan forestille mig, at selv efter at denne serie er færdig, SBCG4AP Ep3 vil altid være min favorit af gruppen. Jeg var faktisk lettet over, at spillet var lettere end resten, da det fik oplevelsen til at komme hurtigere frem og efterlod mindre ventetid mellem nye plotudviklinger. Kridt det op til mig at være en sucker til rock and roll historier, men jeg kan faktisk forestille mig, at jeg spiller gennem denne episode snart igen, bare for latter. Et andet salgssted for SBCG4AP Ep3 er, at det er det eneste videospil, eller fortællingsskibet eller enhver art, som jeg nogensinde har kendt for at indeholde både en henvisning til Yngwie Malmsteen og Wesley Willis tekster. Hvis det ikke er værd at være ti dollars, ved jeg ikke hvad der er.\nRock over London, rock på Chicago og køb SBCG4AP Ep3 .\nHvis der er en konsekvent ting ved vores anmeldelser af Stærkt dårlig episoder, det er, at Jons og mine meninger altid vil være modsatte. Baddest of the Bands er ikke anderledes.\nJon fandt, at episode 3's gåder var for lette; Jeg fandt, at de samtidig for første gang nogensinde har givet en klar, men generel 'dette er, hvad jeg har brug for' vibe (hvilken episode man manglede) og en kompleks, interessant, 'men hvordan gør jeg det'? conundrum (hvilket var alt for enkelt og ligetil i afsnit to). Selvom puslespil-løsningerne lejlighedsvis bliver lidt for uklare - et nødvendigt emne vises i Strong Bad's hus i starten af spillets sidste akt, uden nogen forklaring eller spilleranmeldelse - fandt jeg mig mere behageligt forvirret end jeg havde været med nogen af de to foregående episoder.\nNår det er sagt, fandt jeg dog, at afsnit 3 var den svageste i serien, både fortællende og humor… ly. Bortset fra en eller to lysende fyrtårne med komisk hilaritet, det meste af Baddest of the Bands ”vittigheder falder desværre flade. Kampen om bandscenariet giver faktisk figurerne chancen for hovedsageligt at være sig selv, som Jon nævnte, men dette er noget af et problem, når (A) de interessante figurer har meget lidt at gøre, og (B) Coach Z og Bubs, de kedeligste figurer i Free Country USA, får mest skærmtid. Efter den absurde, varmvarmende glans af Stærk Badia den frie , plot og humor, der vises i Baddest of the Bands skuffet helvede ud af mig. Jeg lo ikke højt en gang, med undtagelse af bogstaveligt talt den sidste linje i hele episoden, som faktisk fik mig til at skrige højt af glæde (jeg vil ikke sige for meget, bortset fra at antyde, at hvis du er fan af serie, gør ikke se forhåndsvisningen af den næste episode fra hovedmenuen, indtil du allerede er færdig med spillet).\nAlt i alt, Baddest of the Bands er en blandet taske: gåderne er ret gode, men jeg fandt, at humoren var kedelig og uinteressant. Videlectrix-spillet ville have været anstændigt, hvis det var tilgængeligt fra begyndelsen af episoden à la Snake Boxer eller Math Blasters , men ender med at blive en skuffende pseudo-belønning, når den placeres i slutningen af spillet. Hvis du er fan af Homestar Runner, men ikke har købt hele sæsonen endnu, er du måske bedre stillet til at vente på næste måneds episode.\nEndelig score : 7,0 (7'ere er solide spil, der bestemt har et publikum. Måske mangler replayværdi, kan være for kort, eller der er nogle vanskelige at ignorere fejl, men oplevelsen er sjov.)


Rocknroll | jensunmack.dk | Side 511\n30. november 2006 Jens 2 kommentarer\nTid til at komme tilbage på rette spor. Og hvad bedre dertil, end tre billeder af Kim Gordon, bassist/co-sanger i Sonic Youth, et fremragende og inspirerende band, vi har besunget alt for lidt her på siden. Sonic Youth udsendte tidligere på året den meget fine Rather Ripped, endnu et sundt skud på stammen af de landvindinger, bandets kompromisløse bagkatalog udgør. Nu i december kommer Sonic Youth til Europa for at spille nogle få shows. Den tour rammer ikke Danmark, hvis mentale som musikalske klima ellers ville have godt af et seriøst sonisk besøg fra New York City. Well, vi må så nøjes med pladerne…\nIkke noget kapløb, men…\n28. november 2006 Jens 5 kommentarer\nListerne over årets plader vil fra nu af dukke op overalt. Selv ser jeg frem til samtalen her på siden med Pastoren, hvor vi traditionen tro vil give vores bud på, hvad har været bedst og/eller mest interessant i det snart forgangne år. Den snak vil kunne læses lige op til jul. Men ingen grund til at vente så længe på en musikalsk perspektivering af de seneste 11 måneder. Uncut, England’s bedste musikmagasin, er nemlig allerede nu ude med sin egen 50 Best Albums Of The Year 2006-liste, og den går sådan her:\n21. Vetiver – To Find Me Gone\n22. Espers – Espers II\n24. Howlin’ Rain – Howlin’ Rain\n25. Scott Walker – The Drift\n26. TV On The Radio – Return To Cookie Mountain\n27. Yo La Tengo – I’m Not Afraid Of You And I Will Beat Your Ass\n28. Tom Waits – Orphans: Brawlers, Bawlers And Bastards\n29. Oakley Hall – Second Guessing\n30. Neko Case – Fox Confessor Brings The Flood\n31. Mastodon – Blood Mountain\n32. Johnny Cash – American V: A Hundred Highways\n33. Clap Your Hands Say Yeah – Clap Your Hands Say Yeah\n34. Granddaddy – Just Like The Fambly Cat\n35. Sonic Youth – Rather Ripped\n36. Scissor Sisters – Ta-Dah\n37. Outkast – Idlewiled\n38. Lilly Allen – Alright, Still\n39. Lambchop – Damaged\n40. Joan As Policewoman – Real Life\n41. Jenny Lewis – Rabbit Fur Coat\n42. Donald Fagen – Morph The Cat\n43. Bruce Springsteen – We Shall Overcome\n44. Kasabian – Empire\n45. The Walkman – A Hundred Miles Off\n46. Band Of Horses – Everything All The Time\n47. Gnarls Barkley – St Elsewhere\n48. Muse – Black Holes & Revelations\n49. Belle & Sebastian – The Life Persuit\n50. Drive-By Truckers – A Blessing And A Curse\n27. november 2006 Jens 4 kommentarer\nHvis du kun køber én plade i år, så lad det være denne. Cirka sådan skrev Berlingskes musikanmelder Thomas Soie Hansen sidste mandag om Tom Waits’ nye Orphans-triple-CD. Store ord, der fik overtegnede til straks at investere. Andre på disse webkanter har sikkert gjort det samme, for hele vejen rundt, både her og i resten af verden, har modtagelsen af Orphans’ 54 (!) sange været sjældent overdådig.\nMen er vi så blevet glade her for det nye skud på stammen af Tom Waits’ karrierelange tur gennem Amerikas tabte sale og ditto sjæle? Mig, jeg ved det faktisk endnu ikke. Har svært ved at kapere hele 54 nye Tom Waits-sange på én gang. I den sidste uge har jeg flere gange sat Orphans på – specielt CD2, som er den med ballader og de langsomme valse – og musikken, tonerne, orkestreringen lyder absolut fin og under this world-speciel, men alligevel flyder sange og deres søgende historier hurtigt sammen og bliver til en kabaret-kværnende dronelyd. Et øjeblik hjerteskærende, det næste for gennemsigtig traditionsbundet, som en Tom Waits, der næsten karikerer sig selv i sin egen musiks mørke teater.\nMåske jeg får overblik og bliver dus med sangene, de larmende, skramlende på CD1, de mere eksperimenterende på CD3 og dem jeg sådan nogenlunde kender nu på CD2. Eller måske jeg bare mister lysten og giver op. Ikke oplevelsesmæssigt at kunne overskue et album ret hurtigt, er vel som at gå rundt i gaderne i en ny by og slet ikke få stedorientering; okay først, men hurtigt ret frustrerende. Det er den følelse af forvirring Orphans efterlader her.\nMåske jeg bare har brug hjælp. Så hvis nogle har haft tid og – vigtigst af alt – tålmodighed til at få kortlagt Orphans og dens 54 sange, må de meget gerne fortælle her, om det har været det store lyttebesvær værd, og om Orphans ikke bare er et imponerende album, men også et ligeså givende et af slagsen? Indtil det svar muligvis tikker ind, vil jeg lytte til noget helt andet…\nDe elskede uniformer\n24. november 2006 Jens 28 kommentarer\nOkay så. Ovenstående billede er taget i vinteren 1980/81, en fredag aften på Viborg Amtsgymnasium, hvor århusianske Kliché spiller højt. Deres debutplade Supertanker, med fremmedartede sange om militskvinder, bodyguards og totalkrig, er braget igennem og live høster Kliché også stor succes med et kantet sceneshow, hvis brug af uniformer og kun en formel kontakt med publikum fremkalder aggresive reaktioner, specielt hos mange af tidens venstreorienterede, der mener at se facismen lure i gruppens militante front.\nI forgrunden ser vi Klichés keyboardafløser Steffen Brandt, normalt sanger i århusianske Taurus, hvis albumtitel Whatever Happened To The Sixties? siger alt vi behøver at vide om dem. Men Steffen Brandt er på tour med Kliché den vinter, spiller mange jobs og ser hvordan Den Nye Lyd vinder ind hvorend Kliché kommer frem. Det kræver ikke den store fantasi at forestille sig, hvilke tanker han gør sig på den baggrund.\nFor kun et halvt år efter hedder Taurus ikke længere Taurus, men TV-2 og udsender debutpladen Fantastiske Toyota, der både i attitude, lyd og toneklang går ikke så lidt som you know who, dog minus skarpe kanter og minus forsanger Lars Hug’s farlige temperamant. Overtegnede overværer ved et tilfælde TV-2’s debutkoncert, en nervøs opvarmning for Adam & The Ants i Odd-Fellow Palæet, hvor gruppens ens påklædning og maskinelle optræden ikke mindsker indtrykket af, hvor meget Steffen Brandt netop har lært hos Kliché.\nEfterhistorien kender vi alle. Kliché opløses, mens TV-2 finder sig selv, sin egen musik og bliver folkeligt kæmpestore. Det er sådan det går. Vi har intet ondt her at sige om Steffen Brandt, en værdig mand med både hjerte og sangtekst på rette sted, så denne beretning skal ikke frakende ham nogetsomhelst, blot erkende, vi alle først kommer et sted fra.\n22. november 2006 Jens 4 kommentarer\nSpillelisternes magt (?)\n21. november 2006 Pastoren 4 kommentarer\nEn af mine gamle studiekammerater er professor. Han står i spidsen for et forskningsprojekt, der skal gøre det muligt at klassificere musik automatisk efter et stort antal parametre. På den måde vil det blive muligt at lave spillelister, hvor man kan sørge for at lyttere kan høre musik, der er “velkendt”. Det kan være beslægtede numre inden for den musiksamling, man allerede har, men også musik, lytteren ikke kender, men som ligner noget, man allerede kender.\nMange af os kender ideen fra samtaler med slægt og venner: “Nu siger du, at du godt kan lide at lytte til det nye album med…, men så vil du sikkert også synes om…”\nDet er via de kanaler, vi opdager en masse ny og spændende musik. På den måde er forskningsprojektet fascinerende.\nHvis man kender http://www.pandora.com, vil man allerede have en idé om hvad vi har i vente. Pandora-projektet bliver til via manuel klassifikation – en række medarbejdere sidder og lytter musik igennem og klassificerer det. Nu er man altså på vej med software, der kan klassificere musikken for os og hjælpe os med at opdage en masse nyt. En triumf for databaseteori, signalbehandling og kulturel mangfoldighed.\nJeg aner følgende sandsynlige scenario: Musikindustrien og radiostationerne vil gribe de automatiske spillelister med kyshånd. De, der elsker Depeche Mode, får mere Depeche Mode-agtig musik. De, der elsker Fleetwood Mac, får mere Fleetwod Mac-agtig musik. De, der elsker kammermusik af Brahms, får mere kammermusik, der lyder som om det var skrevet af Brahms.\nDe største indtryk er dem, jeg har fået, når jeg har opdaget musik, der var ny og anderledes for mig: Joy Division, Nirvana, The Orb, Public Enemy, Talk Talk, Gustav Mahler, Arvo Pärt osv. osv. osv. Jeg har haft bofæller der var bestyrtede over at jeg i løbet én og samme aften kunne høre Bad Brains og Chopin.\nJohn Peel sagde: “Jeg vil bare høre noget, jeg ikke har hørt før.”\n← Forrige 1 … 510 511 512 … 529 Næste →\nJens til Here comes another regular\nnc til Here comes another regular\nAnders Lai til Imens i Marbella…


Dækrazzia begynder i dag\nDu er herForside»Miljø og politik»Dækrazzia begynder i dag\nDet er ikke mindst nu, at man skal sikre sig, at firmaets biler – og ens egen – kører med lovlige dæk.\nFor Rådet for Større Dæksikkerhed begynder nemlig i dag sammen med politiet efterårets ”Dækrazzia” aktioner.\nDet gør man for at få et overblik over dæktilstanden i den danske bilpark. Men samtidig vil man forsøge at formidle budskabet om, at køretøjets dæk er en af de vigtigste sikkerhedsfaktorer af alle – for fire små arealer af dækkene er de eneste forbindelse med omverdenen, når man sidder i en bil. Men det tænker de færreste desværre på.\n”Vores mål er det samme, nemlig at udbrede viden om og skabe interesse for køretøjets vigtigste del, nemlig dækket – og vi er utroligt glade for, at vi har fået et godt samarbejde i stand med politiet. Desværre tænker alt for få over, at den eneste kontakt køretøjet har til kørebanen udgøres af bilens dæk, og når kontaktfladen ikke udgør mere end en håndflade pr. dæk, så er det af yderste vigtighed at både dækmønster og dæktryk er i orden – og især i den årstid vi går i møde”, siger direktør Volker Nitz, Rådet for Større Dæksikkerhed.\nGod bil er ikke nok\nMange tænker at deres bil er et højteknologisk vidunder og udstyret med alle tænkelige hjælpemidler og sikkerhedssystemer, så hvad kan der gå galt. Det hjælper bare ikke, hvis dækkene er nedslidte eller mangler luft i et sådant omfang, at bilen mister kontakt med vejbanen.\nHer nytter alverdens elektroniske systemer ikke, og derfor er god grund til at se på sine dæk regelmæssigt. Derudover er der også penge at hente, for gode og velpassede dæk med det rigtige dæktryk giver også brændstofbesvarelse, hvilket igen giver et positivt bidrag til miljøet.\nFinland begyndte Dækrazzia konceptet i 1997 og i 2004 fulgte Sverige efter. Her viser erfaringer, at det har en indflydelse på bilisternes bevågenhed og gennem årene er den generelle fokus på dæktryk, dækmønster og dæktype til årstiden blevet bedre og bedre.\nFørste danske razzia i 2012\nDækrazzia i Danmark havde sin begyndelse i 2012, og i år er endnu en politikreds involveret. Dækrazzia kampagnen ruller i september måned i syv politikredse, hvor der vil være 15 kontrolsteder i alt – og målet er, at mindst 2.000 bilister skal have kontrolleret køretøjet. Udover køretøjets dæktilstand vil bilisterne også få udleveret informationsmateriale om god dækdisciplin, så budskabet ikke går helt i glemmebogen efter afsluttet kontrol.\nÅrets første Dækrazzia begynder i dag sammen med Københavns Vestegns Politi. Læs mere om Dækrazzia på www.dækrazzia.dk.\nForrige aritkelVerdens første fuld-skala testbane\nNæste artikel Ny el-stabler beskytter føreren