Dengang » Søgeresultater » Aventoft – Byen ved grænsen\nSøgeresultater på "Aventoft – Byen ved grænsen"\nDato: juni 18, 2008\nAventoft blev en gang beskrevet\nsom fattig, og beboerne som storsnuede. Det var inden danskerne valfartede\ntil den lille by og forsynede sig mel alskens cigaretter, vin og øl.\nMen aventofterne har altid været kreative, når det gjaldt indtægter.\nOg så har byen engang været storleverandør af måtter til Hamburg\n– Amerika linjen.\nVi tog til Aventoft for at\nfå en lille ”Gewesen”, og søndag formiddag til en ”Frühshoppen”.\nMen også om aftenen. Men ofte lukkede grænsen, så måtte vi hjem\n– knajt har drukket af Æ Stævl\ni Aventoft. Det er noget med, at du skal have den i en helt bestemt\nretning, når du når et vist punkt. Har du ikke det, så skvulper øllet\nud over dig, til stor morskab for alle andre end dig selv.\nVores import af diverse varer,\nafhang faktisk af hvem der sad i det røde skur. Var det nu en tolder,\nsom vi kendte? Eller var det en af de emsige. Vi regner ikke med at\nlæserne går videre med denne oplysning.\nI familie med\nDet var også her de store\nsupermarkeder begyndte at skyde op. Armin (staves det ringtig) med efternavnet\nBruhn, havde også en Gaststätte.\nHer var familien ofte på besøg. Meget sent har vi så opdaget, at\nvi sandelig er i familie med denne ”Bruhn”. Vi kunne have opnået\nen klækkelig familierabat.\nJeg husker også Armin, da\nvi lavede blindebånd i Tønder Båndamatørklub. Her fortalte han om\nSå er det også Sonja og Volfgang.\nVores store søn gik i gymnasium i Aabenraa. Med deres den store.\nBeskyldt for at\nFra gammel tid, har der hersket\nfattigdom i Aventoft. Beboerne passede deres eget. Derfor blev de af\nandre ofte betragtet som storsnuede. I Tynne\nsagde om dem i Aventoft:\nÆ Tag dæ groe\ndem inden for æ Dørre\nÅ æ Fisk svømme\ndem ind a æ Dørre\nverdammte Wirtshaus niks vær\nDann vær de\nAventofter en formøgende by.\nNu vil yngre tøndringer sikkert\npåstå, at dette var fuldt af stavefejl. Men sådan skrev og talte\nMange år senere, når vi sad\ni Aventoft og fik en lille en, sad vi og sang til melodien Dovntown\nmed Petrula Clark:\nBisst du allein,\nvon allen Sorgen verlassen\nDann gehe in\ndie Stadt – Avntowt, Awntowt o.s.v.\nPå vej til Aventoft passerede\nman engang Lægan Kro. Her havde kromændene i generationer været bådbyggere.\nFolk kom fra Tønder for at drikke kaffe, og spise hjemmebagt honningkage.\nFor at tiltrække kunder, havde kromanden en netovertrukket vandfyldt\nbåd, hvori der befandt sig to sælhunde.\nFiskeri i Aventoft\nKigger man i Traps beskrivelse\naf Hertugdømmet Slesvig fra 1864 står der følgende om Aventoft:\nDe mange Husmands\nFamilier ernærer sig ved Dagleje, Fiskeri og Bådfart. Landbruget er\nikke Hovederhvervet i Sognet. Afsætning af Rør er ikke ubetydelig\nNu skal man ikke tro på alt,\nhvad der står i bøger. Beskrivelsen var også kun delvis rigtig.\nBådfart var ikke et selvstændigt erhverv i Aventoft. Der var godt\nnok engang en lade – og losseplads.\nI tiden mellem 1900 og afvandingen,\nvar der omkring 14 – 20 fiskere i byen, mens 16 – 17 havde andre\nEnkelte fiskere havde helt\nop til 25 ruser.\nNår vinden var i øst, glædede\nfiskerne i Aventoft sig. For så var der rigtig mange ål i ruserne\nved Fressmark Gaf. Alle disse ål kunne man ikke selv spise.\nSå de blev solgt til fiskerøger Petersen eller købmand Dethlefsen\nKonen med fangsten\nSom regel var det konen, der\nmåtte til Tønder og sælge en del af fangsten.\nHvis en ung fisker blev gift\nmed en pige, der havde haft plads hos bønderne, kunne man ikke forlange,\nat hun skulle drage til Tønder. Men hvis manden efter tre gange var\nkommet fuld hjem uden penge, måtte hun dog alligevel af sted.\nDet skete også, at man tog\nrundt i nabobyerne og solgte fisk. Men her var der helt bestemte regler,\nhvor man måtte sælge.\nVed Aventoft Sø havde 10 mand\nSkulle man i kirke kunne man\ntage en kanal hertil. Ude foran kirken kunne der fortøjes op til 50\nMan havde ikke problemer med\ndrikkevandet, da grundvandet var ret godt. Her kunne man nøjes med\nbrønde og senere punper.\nByen lå på en sandmuldet\ngestø. Her kunne man drive jordbrug. Og det gjorde de flittigt. De\nvar kendt for deres kartofler. Og dette er slet ikke nævnt i Trap´s\nIndtil 1900’tallet dyrkede\naventofterne en sort, de kaldte blanke kartofler eller æggekartofler,\nsom var særlig velsmagende. Men denne art blev angrebet af en sygdom.\nSå blev de nødt til at finde en anden slags.\nVed byen var der store områder\nmed tilgroet sump, kaldet sejkat.\nNogle steder med et græslag så tyndt, at børnene sank igennem og\nblev tilsølet af mudder. Så måtte de ud i søen og skylles rene.\nKvæg til Nibøl\nEn række storbønder i Vidding\nHerred købte hvert år et par hundrede kreaturer i Tønder. De blev\nså opfedet på marsken. Dyrene blev så sejlet fra Tønder til Nibøl\npå store pramme. Hver pram kunne måske rumme en halv snes. Og hver\npram blev staget af fem – seks bønder.\n– Amerika – linjen storaftager\nNogle af aventofterne bjergede\nbødkerfleg. Det var en slags dunhammere, som voksede i marsken\ninden afvandingen. De blev solgt i bundter til bødkere i Tønder og\nFlensborg, som anvendte dem til fremstilling af tønder og kar.\nSumpplanter blev flittig dyrket\ni Aventoft. Af søkogleakslens\nstængler kunne man således fremstille måtter og sivsko.\nI tidligere tider lå der tæpper\nfremstillet af disse sumpplanter i et hvert hus i marsken. De lå som\nregel i æ Frankel (forstuen).\nFolk valfartede til Aventoft,\nfor at købe disse produkter. Balndt dem var købmændene Chr. Johansen\nog Peter Sørensen samt grosserer S.C. Lorentzen, alle fra Tønder.\nDet siges, at Hamburg – Amerika linjen fra storaftager.\nOgså bånd blev fremstillet\ni stor stil Aventoft. Købmand Petersen i nærheden af Skibroen i Tønder\nvar blandt aftagerne.\nanvendte marskboerne til sengefyld. Det erstattede halm, på grund af\nmangel på dette under krigen.\nOprensning af Sønderå\nEn anden vigtig indtægtskilde\nvar arbejdet med at renholde Sønderå og Grønå, som skulle oprenses\nto gange om året. Renholdelsespligten påhvilede amtet, der lejede\naventofterne til at udføre oprensningen.\nBager Andersens gode ide\nBager Andersen fik den gode\nide, at sejle rundt og sælge brød fra sin båd. Det foregik så til\nbeboerne i udbjerg, Grippenfeldt, Lyst, Fiskehusene, Rosenkrantz og\nRudbøl helt frem til Første Verdenskrig.\nSe litteratur, Tønder, Højer og Møgeltønder\nBådfolket fra Rudbøl\nTil artiklenVis hele artiklen\nDato: marts 15, 2017\nMan bliver ofte spurgt om spørgsmål om Sønderjylland. Vi henviser også til 53 yderligere artikler. Prøjserne sløjfede §5. På et folkemøde på Folkehjem besluttede man at opstille fem krav. H.V. Clausen tegnede allerede grænsen i 1891. Men det var en skuffelse, at vi ikke fik Flensborg ikke kom med til Danmark. Vi starter i Siltoft og slutter ved Flensborg Fjord. Vi kigger på Vidåens udløb og Vadehavsmaleren Nolde. Vi tager til Aventoft, Ubjerg og Sæd. Her hør vi en meget trist historie. Hertugen gik på jagt og byggede et jagtslot. Og så blev kolonister lokket hertil. Vi kigger på Frøslev og Fårhuslejren. Så er det transportbyen Padborg, slaget ved Bov og den ældgamle by, Kruså. Og så går vi langs Gendarmhuset.\nAltid spørgsmål om Sønderjylland\nVi har efterhånden taget nogle cykelture langs grænsen. Og det gør vi atter engang. Når man er ude, og holder foredrag om sønderjysk kultur, kaffebord m.m. så bliver der ofte stillet de samme spørgsmål. Ja det behøver ikke engang, at være sønderjyske ting, der er på programmet. For når publikum hører, at man er sønderjyde, så stilles, der ofte spørgsmål. Og disse har ”Den Gamle Redaktør” forsøgt at besvare i denne artikel.\nSå vidt vides er den dansk-tyske grænse den eneste eksisterende grænse, der er fremkommet efter en folkeafstemning. Egentlig burde man fra sønderjysk side gøre mere for at udbrede den historiske og kulturelle viden om dette.\nDu kan fordybe dig yderligere\nVi skal lige gøre læserne opmærksom på, at vi i slutningen af artiklen har en ret så omfattende henvisning til tidligere artikler om de emner, vi tager op. Så har man mulighed for yderligere at fordybe sig.\nVi har samlet en liste på 53 artikler. Og du kan bruge hjemmesidens søgefunktion. Vi kunne godt have fundet endnu flere.\nSønderjylland var den nordlige del af Slesvig er blev kaldet Nordslesvig. Ja det er der nu stadig mange, der gør. Således kaldes det tyske mindretals avis Der Nordschleswiger.\nEgentlig burde vi have startet allerede i 1848 med vores historie, men det kan du læse om andre steder på vores side.\nAfstemningen i første zone blev afholdt den 10. februar 1920 og i anden zone den 14. marts 1920.\nUnder fredsforhandlingerne med Preussen og Østrig blev der indført en paragraf 5 i fredstraktaten. Denne paragraf sagde, at hvis den nordlige del af Slesvig ved en afstemning tilkendegav at de ville hjem til Danmark, ja men så måtte sejrherrerne give afkald på Nordslesvig til Danmark.\nPrøjserne sløjfede §5\nMan kan hvis rolig påstå, at denne paragraf efterlevede man ikke, og i 1878 sløjfede man den simpelthen. Det var den samme paragraf, man tog op igen den 11. november 1918 som afsluttede Første Verdenskrig.\nKrav fra Folkemødet\nAllerede den 23. oktober havde H.P. Hanssen rejst kravet i Rigsdagen i Berlin. Få dage efter våbenstilstanden blev der den 16. og 17. november 1918 afholdt et folkemøde på Folkehjem. Man vedtog en resolution på fem punkter.\nNordslesvig skulle opfattes som en helhed, hvor afstemningen skulle foregå samlet.\nNordslesvigs sydgrænse skulle markeres ved en linje, der stort set følger den nuværende grænse.\nAlle over 20 år, der var født og hjemmehørende i landsdelen eller som har boet der i mindst 10 år eller som var født i området, men var udvist af magthaverne, skulle have stemmeret.\nDer skulle være hemmelig afstemning\nDen mellemste del af Slesvig skulle stemme sognevis om deres nationale tilhørsforhold.\nH.V. Clausen tegnede grænsen\nEgentlig var det H.V. Clausen, der tegnede grænsen, ja det gjorde han allerede første gang i 1891. Han var dog lidt usikker på, om grænsen skulle gå nord eller syd om Flensborg. Han foretog mellem 1901 og Første Verdenskrig mange ture langs grænsen. Han foretog observationer af sprog og sindelag i området og blev mere og mere sikker på, at grænsen skulle forløbe nord om Flensborg.\nH.V. Clausen blev udpeget som den danske regerings sagkyndige. Han deltog også i fredsforhandlingerne i Versailles, og hans studier blev retningsgivende for de efterfølgende afstemninger.\nMange tyske byer\nVed folkeafstemningen i første zone den 10. februar 1920 stemte ca. 75 pct. af befolkningen dansk, mens ca. 25 pct. stemte tysk.\nByerne Aabenraa, Sønderborg, Tinglev, Tønder og Højer havde tysk flertal. Og det havde Ubjerg syd for Tønder også. Det tyske flertal var særlig markant i Tønder og Højer. At grænsen skulle gå syd om disse to meget tyske byer skyldtes et dansk ønske om, at Vidåens udløb i Vadehavet skulle være dansk.\nTyske myndigheder måtte ikke udnytte en krigs- eller krisesituation til at kontrollere sluser og diger.\nStor skuffelse for danskerne – Flensborg blev tysk\nVed afstemningen i zone 2, der foregik sognevis, havde ingen sogne dansk flertal. Hovedbyen Flensborg havde kun 27 pct. danske stemmer. At denne by skulle tilfalde tyskerne var en stor skuffelse for mange danskere.\nPørksen måtte over grænsen til sine marker\nMen lad os nu tage en cykel/vandretur langs grænsen. Lige inden havdiget har vi den meget lille by Siltoft. Her følger grænsen vejgrøften langs den ene side af vejen. Beboerne på den danske side kan ikke komme ud på vejen uden at skulle krydse landgrænsen. Da ”Den Gamle Redaktør” var ung, måtte Pørksen til Tyskland, hver gang han skulle ud på sine marker.\nEt lignende og meget mere kendt fænomen har vi i landsbyen Rosenkrantz lige syd for Rudbøl. Her går grænsen midt ned gennem gaden. Dette er markeret med en grænsesten. Og talrige turister har stået med et ben i hvert land.\nLandarbejderen, der blev udsat for stikkeri\nLige vest for Rudbøl ligger et lille husmandssted. Selve huset ligger i Tyskland, mens husets have ligger i Danmark. Her boede i 1930’erne landarbejder Carsten Atzen. Han var kommunist og havde af den grund kontakter til antinazister i Nordtyskland.\nEfter Hitlers magtovertagelse i 1933 hjalp han mange antinazister over grænsen ved at lade dem passere hans hus og have. De fik at vide, at de skulle gå en lille kilometer mod øst og derefter dreje mod nord, så kom de til Nørremølle. Der var det forholdsvis sikkert.\nCarsten Atzen blev stukket i slutningen af 1930’erne. Han måtte tilbringe flere år i en KZ – lejr med overlevede. Han døde i midten af 1950’erne.\nHer var Vidåens udløb\nDe mange inddigninger har flere gange ændret Vidåens udløb og stederne for læsning og losning af skibe til Tønder\nNavnet på den lille landsby ”Ved Gaden” lige nord for Rudbøl tolkes af sprogforskere som en omskrivning af ”ved gattet” (ved udløbet). Dette tyder på, at Vidåens udløb har været her på et tidspunkt efter 1550’erne.\nDet var på det tidspunkt, da Hertug Hans den Ældre byggede det dige, hvor vejen fra Højer til Tønder i dag ligger på.\nJohannes Meyer korttegneren fra Husum benævnte på et kort stedet Ved Gaden som ”Gaate”, en betegnelse der støtter forestillingen om stedet som Vidåens udløb i middelalderen.\nEn kæmpe gård i Marsken\nEt par kilometer øst for Rudbøl ligger en stor gård, bygget om til en haubarg af den markante frisiske storbonde Cornelius Petersen. Haubargen brændte desværre i 1950. Gården er kun en svag afglans af sin tidligere storhed, men stadig ret markant i landskabet.\nGården har navn efter Vester Anflod sogn, der gik til grunde under den store stormflod i 1436. Kirken mener mange har ligget ved hjørnet af landevejen østpå fra Rudbøl til Tønder og vejen fra Rudbøl til Højer, mens andre placerer stedet for kirken længere mod nordvest.\nKampsten fra Vester Anflod kirke blev under alle omstændigheder samlet sammen og brugt som synlige byggematerialer i begge korsarme på Højer kirke.\nEmil Nolde var ikke tilfreds med afvandingen\nVed Magisterkog syd for Rudbøl-Tønder vejen, på det gamle dige nord for Vidåen/grænsen ligger et par små ejendomme. I en af ejendommene boede den berømte Vadehavs-maler Emil Nolde fra 1916-1927. Han kaldte stedet for Uttenwarf hvilket på plattysk betyder uden værft.\nHan elskede sit hjem, især fordi stedet i store dele af året var omgivet af vand på alle sider, således at han og hans kone Ada måtte bruge båd til at komme til og fra huset.\nDa den danske regering fremlagde planerne for marskens afvanding i 1926 protesterede Emil Nolde voldsomt og forsøgte at få myndighederne til at ændre afvandingsplanerne. Han fremlagde endog en skitse til en alternativ plan men forgæves.\nSkuffet over ikke at blive hørt solgte Emil Nolde i 1927 Uttenwarf for at slå sig ned syd for grænsen få kilometer i luftlinje fra Uttenwarf, i Neukirchen sogn. Her ligger hans museum, som i dag hører til en af de fineste seværdigheder i Tyskland. Og det er virkelig også et besøg vær. Læs også vores artikler om maleren på vores side.\nUttenwarf ligger i dag stort set, som da Emil Nolde boede der. Haven som han og Ada anlagde i løbet af de 11 år, de boede der, fastholdes i store træk af de nuværende ejere.\nAventoft – var andet end grænsebutikker\nDen lille by Aventoft er præget af grænsebutikker. Vi kom der meget i vores ungdom, og så var det at komme over grænsen inden den lukkede klokken 22. Det er en af de sogne, der blev stærkt minimeret ved grænsedragningen i 1920. Næsten 300 ha af sognets jord blev afstået til Danmark.\nAventoft er opbygget på små holme i det tidligere Vidådelta. Fra 1700-tallets midte var stedet leverandør af kartofler og grøntsager til Tønder. Befolkningen levede af fiskeri og høst af søkogleaks til tagrør og til fremstilling af måtter, tæpper og sivsko.\nFra Aventoft følger grænsen Sønderå, indtil den løber sammen med Gammelå lidt øst for landsbyen Sæd (ved Elhjem).\nVi besøger Ubjerg med dens mange polde og værfter. Her er den lille landsbykirke. Og ved siden af præstegården, der også er bygget på en værft (forhøjning) Ubjerg præstegård er opført 1674-75 og er en af Danmarks ældste præstegårde.\nKirken har et spændende loft udført i 1747 af brødrene Sönnichsen fra Tønder, der også har malet det meget mere kendte loft i Møgeltønder kirke.\nLige syd for Ubjerg ligger landsbyen Bremsbøl, der består af en række gårde bygget på værfter, sådan var skikken i hele marsken siden bebyggelsen af marsken begyndte omkring 1100.\nDen triste historie om Karen Chrestens\nLandsbyen Sæd Ligger få kilometer sydøst for Tønder og cirka en kilometer nord for den nuværende grænse. Hvis man fra landsbyen følger den gamle vej mod Husum, støder man i udkanten af byen på venstre side på en lav rektangulær sten, der står i et lille anlæg.\nIndskriften på stenen er blevet eroderet bort af vejr og vind. Men historien om stenen kan stadig fortælles. Der stod følgende:\nPå dette sted er af bødlen henslæbt og nedgravet legemet af Karen Chrestens fra Sæd, fordi hun i året 1712 ved gift har begået et forbandet mord på sig selv og sine fire børn.\nIndskriften tyder på en hjerteløs kvindes grusomme udåd. Men sandheden er dog en helt anden.\nFamilien kunne ikke få nogen som helst hjælp hverken fra hendes mands slægtninges mangel på hjælp eller andre steder fra. Derfor fik hun fat i ”Rottekrudt” som hun blandede i en grød, som hun kogte til sine sultne børn.\nDe tre ældste, tre drenge på henholdsvis ti, otte og fem år spiste så meget af grøden, at de straks døde. Det mindste barn, en lille pige på et par år, kunne ikke lide maden og kun spiste lidt. Resten af grøden var ikke tilstrækkelig til straks at slå hende selv og pigen ihjel.\nDe to døde først næste dag efter at Karen Chrestens havde aflagt fuld tilståelse for sin fortvivlede handling.\nProvsten lyttede ikke på de to lokale præster\nSkønt to lokale præster gik i forbøn for Karen, besluttede Tønders provst, at kun de fire børn skulle have en kristen begravelse på Ubjerg kirkegård. Karen Christens lig blev derimod slæbt gennem byen af bødlen og kulet ned ved alfarvej.\nOver hendes grav blev skamstøtten sat for at minde vejfarende om hendes skændselsgerning. I dag har vi nok mere ondt af kvinden, hvis håbsløse og fortvivlede situation fik hende til at dræbe sine børn og sig selv.\nHertugen gik på jagt\nVejen mellem Sæd og Rens løber nogle hundrede meter nord for grænsen gennem et område, der er meget tyndt befolket. Grænsen følger her Gammelå til Skelbækkens udløb i Gammelå, hvorefter Skelbækken danner grænsen til få kilometer vest for Sofiedal.\nDet er i dag vanskeligt at forestille sig, at hele dette område i 1500-tallet var dækket af tætte skove. Hertug Hans den Yngre, der blandt andet havde Tønder som sit område, yndede at gå på jagt i de store skovområder.\nGrøngård – et flot jagtslot\nHan valgte i 1569 at opføre et jagtslot, Grøngård, et par kilometer nord for Lydersholm. Slottet, der stod færdigt i 1570, synes efter fund af bygningsrester at dømme, at have været et meget smukt renæssanceslot med fine sandstensdetaljer i det røde murværk. Dets bygmester formodes at være Hercules von Oberberg.\nSlottet allerede nedrevet i 1648\nBroderen Adolf, der i forvejen var hertug over Gottorp arvede slottet, men modsat sin bror, så opholdt han sig aldrig her. Så slottet forfaldt mere og mere. Allerede i 1648 rev man slottet ned igen. Slottets placering blev i 1946 fundet af en lokalskolelærer Leick. Dets fundament er siden blevet frilagt gennem flere udgravninger foretaget af Nationalmuseet.\nDa grænsen i 1920 var blevet fastlagt kom en ny gruppe tjenestemænd til grænseområdet. Det var grænsegendarmerne. Det var deres arbejde, at patruljere langs den nye grænse for at forhindre illegal transport over grænsen. Dengang foregik der masser af smuglerier.\nFor at kunne tiltrække mænd til dette arbejde, blev der langs grænsen opført dobbelthuse, de såkaldte gendarmboliger. Disse dobbelthuse var opført i nyklassicistisk stil. Et smukt eksempel på disse dobbelthuse kan ses et par kilometer vest for Lydersholm ved en lille vej, der løber få hundrede meter nord for grænsen. Andre gendarmhuse kan for eksempel ses i landbyen Rens.\nBlev kolonisterne lokket hertil?\nFor at kunne få opdyrket jorden langs den midterste del af grænsen påbegyndte kong Frederik den Femte en koloniseringspolitik i 1761. Ved Lille Jyndevad oprettedes en koloni på fem gårde. Kolonisterne kom fra Würtenberg. Fra dansk side var der blev sat en agitation i gang.\nKolonisterne blev lokket til landet med løfte om 40 ha jord, et hus med løsøre samt en besætning på to heste, en ko, to får samt en plov og en harve. Kolonisterne skulle til gengæld binde sig til en fæstetid på 20 år.\nI den tid skulle man være fritaget for skatter, militærtjeneste og militær indkvartering. Men man fortalte ikke, at de 40 ha land var nøgen hede, hvilket gjorde, at flere af kolonisterne snart rejste igen.\nKolonien ved Lille Jyndevad fik navnet Christianshåb efter Frederik den Femte’ s søn, den senere Christian den Syvende.\nLidt længere mod øst grundlagdes et par år senere kolonien Sofiedal, opkaldt efter Frederik den Femte’ s mor, dronning Sophie Magdalene med 20 kolonistfamilier. Kolonisthusene, der blev opført, eksisterer for en dels vedkommende endnu. Flere steder er de blevet ombygget. Men deres karakteristiske udseende er bevaret.\nI sommeren 1944 oprettede den tyske besættelsesmagt i Frøslev Plantage en lejr til internering af fængslende modstandsfolk og politisk uønskede personer. I august 1944 blev de første 700 danske fangere overført fra Horserødlejren. Egentlig var lejren beregnet til 1.500 mennesker, men tyskerne internerede op mod 5.000 fangere. 1.500 blev sendt videre til KZ-lejre syd på. Af dem vendte 600 ikke hjem.\nEfter maj 1945 indrettedes lejren til Fårhuslejren. Her blev medlemmer af Det Tyske Mindretal samlet sammen med landsforrædere. Men man skelnede ikke så meget mellem landsforrædere og medlemmer af det tyske mindretal.\nEn uheldig tilknytning til fortiden\nI 1949 overgik lejren til forsvaret og fik navnet Padborglejren.\nI 1969 blev der oprettet et museum for Frøslevlejren. Og senere under meget debat blev der også lavet en udstilling for Fårhuslejren. Ind imellem har der været lejrskole med lidt uheldig tilknytning til forhistorien.\nMystiske dødsfald i området\nLige efter krigen forekom mystiske dødsfald i området. Det har vi beskrevet i særskilte artikler. Det var også hernede, at der blev indrettet karantænestationer til indsatte fra KZ-lejre.\nFrøslev – Sønderjyllands største landsby\nFrøslev Kros ejer gennem mange år var Karsten Thomsen (1837-1885). Han er kendt som en af de mest betydelige sønderjyske digtere, der har skrevet på dialekt. Den mest kendte er vel nok:\nJa og i Frøslev, der engang var Sønderjyllands største landsby, lå der også kolonisthuse.\nPadborg og Bov\nSiden 1920 voksede Padborg frem på en bar mark. Her voksede en moderne transport-by frem med masser af transport- og speditionsvirksomheder frem.\nNæsten bygget sammen med Padborg ligger Bov. Det var her slaget stod den 9. april 1848. Her vandt danskerne en overvældende sejr. Men det skyldtes måske, at danskerne udgjorde 10.000 mand mod 6.000 mand fra fjendes side.\nOg så var det lige Oldemorstoft, som indeholder mange spændende historier.\nKruså – en gammel by\nKruså er modsat Padborg en ældgammel by. I middelalderen bestod den af en større og to mindre gårde. Til Krusås største gård hørte ret store jordtilliggender. Det var her, at Christian den Fjerde anlagde en hammermølle, Kobbermølle.\nGrænsen løber øst for Kruså gennem Flensborg Fjord, der danner en naturlig grænse. Langs den danske side af Flensborg Fjord er Gendarmstien blevet genskabt og markeret vandringssti fra Kollund til Egernsund. Stien udgør en smuk spadseremulighed, som man kan foretage i små bidder eller som en samlet vandring over flere dage.\nEgentlig burde Gendarmstien genetableres i sin fulde længde helt til Siltoft i vest. Ja egentlig kunne vi have sagt meget mere. Og det har vi egentlig også gjort. Se engang under denne artikel. Her finder du meget mere.\nTrap: Tønder Amt\nTrap: Aabenraa og Sønderborg Amter\nHenrik Becker Christensen: Grænsen i 75 år\nLorenz Rerup: Slesvig Holsten efter 1830 (Pol. Danmarkshistorie)\nDiverse artikler på dengang.dk (se oversigt nedenunder)\nHvis du vil vide mere: Vi har lavet en liste over artikler, der berører de emner og steder, der er omtalt i artiklen og som du kan finde mere om på www.dengang.dk\nUnder Sønderjylland er der 138 artikler\nUnder Højer er der 62 artikler\nUnder Tønder er der 216 artikler\nUnder Padborg/Kruså/Bov er der 54 artikler\nUnder Aabenraa er der 124 artikler\nKampen ved Bov og de slesvigske krige\nApotekeren i Højer\nTønderegnen 1814 – 1848\nTønderegnen 1848 – 1852 (2)\nGenforeningen i Bov Sogn\nBallade i Sønderjylland\nFra Siltoft til Rudbøl:\nHøjer-Stormflod og Diger\nTøndermarsken 1 – 2\nFra Aventoft til Rens:\nAventoft – en by ved grænsen\nAvlsgården Grøngård – endnu mere\nFra Frøslev til Kruså:\nFrøslevlejren i den seneste tid\nFrøslev og omegn dengang\nFra Kollund til Egernsund:\nDato: november 4, 2010\nhører om malerens store glæde ved at bo i Uttenwarf. Han\nvar uenig med Tønder Kommunes håndtering af afvandingen,\nderfor flyttede han til Seebøll. Han var dansk statsborger,\nmen medlem af Det Tyske Mindretal. Han var medlem af nazistpartiet og\nhavde nogle kontroversielle meninger om jøderne.\nimponeret over Tønder\nhar i tidligere artikler beskæftiget os med maleren Emil\ndengang han hed Emil\nboede i Nolde.\nhar også hørt om hans mange rejser. Men hvordan havde\nhan det egentlig her vest på.\nmor, spurgte ham ofte, hvor mange ansatte, han i grunden fik. Og helt\nuret havde hun jo ikke i sine spørgsmål. Andre store\nmalere havde jo medhjælpere. Men det var nok mere skoleelever,\nder hjalp Emil\nsine værker, forstod hun ikke altid meningen med dem.\nmeget imponeret over de store markeder inde i Tønder.\ntiltrak bønder fra et stort område. Og også\nbondesønner, der på den måde lærte at\ngodt lide det liv, der udspillede sig. Det var okser, stude og heste,\nder blev solgt. Men også de specielle svinemarkeder vakte\nStuderede former og\nfarver i naturen\nNår der var\njagtvejr tog han ofte geværet og gik ud i marsken. Han kunne gå\nder dag efter dag. Men det var ikke altid, at selve jagten\ninteresserede ham. Han kunne sætte sig på en høj\nog tænke på former, farver og linier. Han studerede\nhimlen, dyrene og naturen.\nHan havde altid sin hund\nmed. Og sammen kunne de i timer sidde bare og studere naturen her\nden lille landsby var rygterne gået forud. Kunstmaleren skulle\nhave et forhold til en skuespiller. Herude mente man at kunstnere,\nog lignende var samme folkefærd. De havde et sorgløst\nliv, og levede lemfældigt lige som sigøjnere.\nI området var der\ndog endnu ikke født nogen kunstner.\npræsentere sin kærlighed, som han havde mødt i\nder problemer. Svigerinden turde ikke møde skuespilleren. Og\ni sin soldatertid været meget tysk, bebrejdede Emil,\nhan havde fundet en dansk kvinde. Hende ville han ikke møde.\nfik fremvist den flotte natur.\nså de steder, hvor man fangede de store fisk. Hun så\nsandbankerne og stalden med de 70 okser, køer, kalve og heste.\nOgså naboerne kom\ntil at hilse på den nye kærlighed.\nAt gengive korrekt er\nkommet tilbage. Nu ville han godt hilse på Ada.\nblev ret gode venner. Adas\nvar præst. Det var et stort savn for Emil,\nhans elskede mor, døde. Disse to havde mange dybe samtaler.\nikke, at det var kunst at gengive naturen fotografisk korrekt. Han\nvar heller ikke meget for, at gengive en simpel voksfigur. Sol, vind\nog skyer skulle forme værket, mente han.\nunder sit arbejde, blev han dødssyg. Han havde drukket\nforurenet vand. Hurtigt kom Ada\nvarede i flere uger.\nmalede nu konstant, dag og nat. Målet var Den\nsidste Nadver. Et\npinsemotiv fik han også malet. Familie til hans far så de\nto motiver, og kunne ikke rigtig forstå dem.\ngodt lide sine ophold på Als.\nmalede han flittigt. Men han længtes tilbage til det flade land\nsommeren 1912 kørte han med sin svoger, Lornz\nkørte længere vest på. Mod Lyst\nbo, men Peter\nsom om, han ikke ville sælge sit lille hus. Men svogeren havde\ngennemskuet ham. Et lille forfalden hus var blevet købt.\ngik turen mod Tønder\nvar begejstret for naturen omkring Vidåen\ndengang i 1912 vidste han ikke, at Utenwarf\nvar omgivet af vand hele vinteren. Ja selv om sommeren kunne der ske\nBedre til at male –\n1916 satte han Utenwarf\nstand. Der blev hamret og malt. I skuret blev der indrettet et\natelier, og i stalden blev der bygget soveværelse.\ndag var Emil\nud og stange ål og fiske. Der var masser af fisk. Det kneb mere\nmed andre levnedsmidler.\nhavde købt et nyt gevær, men kunne ikke ramme. Det viste\nsig, at geværet skød skævt. Men indrømmet,\nbedre til at male end til at jage.\nhan i 1917 fylde halvtreds forsøgte han sig med et\nselvportræt. Han erkendte, at det var han ikke særlig god\ntil. Vinteren var ikke god. Emil\nat de sultede.\ntog til Berlin.\nde kom tilbage kunne familien næsten ikke genkende dem, så\nafmagret så Ada\nog Emil ud.\nPludselig fik de mælk, smør, kød og brød.\nde foræret en ko af svogeren, som Ada\nOg ude på marsken åd parrets 12 unge okser sig tykke og\nHaven kom op at stå,\nkunstneren i seng\nhavde to smukke døtre, Misse\nog Lisbeth. Især\nden sidste var med hendes blå øjne og blonde hår\nen skønhed. Han brugte hende som motiv til nogle af sine\nalt det grove arbejde, alt imens Emil\nkoncentrere sig om sit malerarbejde.\ngennem høj vand, den var ikke vandskræk. Det var en\nfordel, for ofte var Utenwarf\nlyset i sit atelier, syntes han, at kunne høre råbet: Nu\ngår kunstmaleren i seng. Det\nvar ofte omkring midnat, når ålefiskerne drev forbi ude\nstore bønder i omegnen havde ikke så meget til overs for\nmen de var ifølge ham selv altid hjælpsom. De regnede\nheller ikke det at fiske for noget. Til gengæld regnede de\njagten for noget.\ntog parret med deres hund ud på vandet, blot for at nyde\nnaturen. Skønheden kunne ikke erstattes af noget som helst\nandet, mente Emil\nde vilde gæs fløj over det lille landsted, smed Emil\nog farver og skyndte sig ud for at kigge efter de store grå\nvar sjældent Emil\nram på dem med sit gevær.\nKæmpe ål blev\nder fanget. De blev ofte røget.\nI det store vandlandskab\nstak store gårde op på værfter. Men nogle gange\nsteg vandet så meget at beboerne måtte søge\ntilflugt på høloftet. Så måtte man bare\nvente på, at vandet igen faldt. Mange dyr druknede. Utallige\nstore og små stormfloder ramte egnen. De helt store katastrofer\nfra 1362 og 1634 har kostet mange tusinde mennesker livet.\nlangt fra Utenwarf\nder fundet skeletter af drukne mennesker. I Gudskog\nder fundet træ og pæle, der vidner om menneskernes kamp\nden lille landsby Lyst\nhjalp til på Utenwarf.\nboede også fiskeren, Adolph\n1919 var Utenwarfs\nblevet et sandt blomsterrige. Fordommen at der ikke kunne vokse\nblomster på marsken var manet i jorden. Et lille stykke paradis\nsagde man i omegnen. Helt fra Møgeltønder\nman gående langs diget og beundrede blomsterne.\nlille familie genoptog forbindelsen til Adas\nOg egentlig ville man gerne have taget en tur til Grønland\nog Island. Men\ni stedet blev det en tur til Hallig\nvekselvirkning mellem ebbe og flod, de mange priler og dannelse af\nnyt land. Men også det land, der forsvandt blandt andet\nindtryk på maleren.\nselv videre til Hallig\nsig havde han farve og lærred. Han blev selv overrasket over\ninspirationen. Mange kendte malerier blev til under denne tur.\nmente selv, at Farve\ner energi – energi er liv.\nfarver kan man bestemme stemningen, mente han. Sorg,\nJubel, Glæde, Drama og Drøm kan\nman danne med farver, udtalte han.\nat dem, der er født i et grænseland er meget mere præget\neller imod. Man\ner tysk?, hvad er dansk? Delingen\nham hårdt. Grænsen blev trukket lige uden for deres hus.\nHus og land lå pludselig i Danmark,\ner født i Slesvig – Holsten, sagde\nNolde. Jeg elsker mit land og kigger uden foragt både nord og\nDanmark har leveret\nmin livsledsager. Tyskland med sin indre skønhed med musik og\nDansk, tysk, plattysk\nder i 1612 først tre gårde. Derefter blev der fem gårde.\nPå en af disse gårde fandtes en slægtsbog. Nu var\ndet ikke de store begivenheder, der blev nedskrevet. Det var mere\ntørre tal. Alle indskrifter var på tysk. Indtil 1885, da\nblev slægtsbogen videreført på dansk. Omgangstonen\nog Nolde området\nvar dog på dansk.\nafvandingen af marsken begyndte, frygtede Emil\negnens skønhed ville forsvinde . Stilheden blev afløst\naf larm og aktivitet. Emil\nselv regnet og tegnet på sin egen private afvandingsplan. Han\noverrakte denne til den ledende ingeniør.\npludselig fandt Emil\naf, at hele afvandingsplanen var politisk. Derved forsvandt han egen\nplan. Han var skuffet over ikke at kunne gøre noget nyttigt\nfor den egn, han elskede.\nDen 30. august 1923\nopstod et mærkeligt vejrfænomen. Barometeret faldt\ntemmelig hurtig og det var en trykkende stemning. En mærkelig\nspænding opstod. Pludselig opstod et kæmpe stormvejr. En\nstormflod var uundgåelig.\n19 digearbejdere længere\nnordpå var blevet overrasket af stormfloden.\nlænge efter nedbrændte den flotte frisergård\ni nærheden. Emil\ni tanke om en storbrand i Bylderup\nsin ungdom. Her nedbrændte ti huse og gårde.\nkom. Og for Emil\ndet en frygtelig tid. Han så, hvordan folk gik til grunde og\nhvor andre udnyttede situationen til pludselig rigdom på\nbekostning af andre. Selv i det stille og ellers fredelige\nder ligefrem røverforretninger,\nhan. En af de klogeste bønder med to af de flotteste gårde\ni området havde opnået pludselig rigdom, men også\nlige så pludselig fattigdom. Han gjaldt som en af de klogeste i\nområdet omkring Tønder.\nfandt man pludselig druknet, fortalte Emil\nvar blevet forvirret, og først efter noget tid blev maleren\nigen produktiv. Emil\nat medierne boykottede ham. Og heller ikke en ny bog om Neue\ni 1921 udkom, havde noget med af den 54 – årige maler,\n1926 tog man den beslutning, at forlade Utenwarf.\nvar stærk utilfreds med den måde, afvandingen foregik på.\nMange naboer havde også protesteret over for Tønder\nde var blevet afvist.\nbeboere var anvist på vand fra Vidåen.\ndet forhold havde Tønder\ntænkt på, ifølge Emil\ntog den beslutning, at han ville syd på. Mange rejser blev\nforetaget langs vestkysten ned til Hamborg.\nde fandt ikke rigtig det rette sted at bosætte sig.\nen dag fandt de et tomt værft. Problemer opstod, men Seebüllhof\nforåret 1927 foregik flytningen fra Utenwarf\ntre både og to overfarter. Allerede samme år blev et nyt\nMuseum modtog kun\nmodvilligt hans kunst\ni dag den vigtigste repræsentant for tysk ekspressionisme. Det\ner nok de færreste, der ved, at han var dansk statsborger fra\n1920 til sin død i 1956. Han var i klemme mellem dansk og\nskrev på tysk til sin forlovede, hun svarede på dansk. I\nblev der talt sønderjysk. I skolen blev der undervist i\nhøjtysk og mange i omegnen talte plattysk.\ni 1946 testamenterede han en række vigtige værker til\nMuseum for Kunst i\nden måde håbede han på at fremme forståelsen\nnation, der på det tidspunkt ikke hørte til de mest\npopulæreste. Det var kun yderst modvilligt at museet modtog\nafvisning skyldtes sikkert, at Emil\nmeldt sig ind i den nordslesvigske forgrening af nazistpartiet. Han\nhavde været fuld af beundring over den stærke nationale\nrejsning. Men nazisterne ville ikke rigtig vide af ham. Han blev\nsmidt ud, fordi hans billeder var forfærdelige,\ndekante, ubrugelige, umulige, primitive, farvestærke, spontane\nog grumme i\nden nazistiske ideologis øjne.\nnøjagtigt, så meldte Emil\nind i Nationalsocialistisk Fællesorganisation Nordslesvig\n(NSAN). Et år senere blev denne organisation tvangsindlemmet i\ndet Nationalsocialistiske parti i Tyskland\ner jo ikke den første afvisning, han oplever. På hans\n– rejser møder\nhan tidens store kunstnere, J.F.\nWillumsen, Joakim Skovgaard, Viggo Johansen og Vilhelm Hammershøj\nkende. Men han blev aldrig lukket ind i varmen og følte sig\nmen nazisternes chefideolog Albert\nDe over tusinde værker\naf ham blev beslaglagt, og senere solgt fra eller destrueret.\ndirekte forbud mod at male flere billeder.\nstedet begyndte han at male akvareller. Disse kunne ikke lugtes, når\nder kom kontrolbesøg. Disse akvareller blev hans Ungemalte\nblev først rigtige malerier efter krigen, hvor hans\nmalerforbud var ophævet.\nforkæmper for tyskheden.\nafstemningen i 1920 ville han ikke stemme\nimod sin kones fædreland. Efter\ngrænsedragningen tog han bevidst imod det danske\nstatsborgerskab og blev medlem af det tyske mindretal.\nstøttede ikke jødeudryddelsen. Efter hans mening var\ndet bedste at udvise alle jøder af Det\nTredje Tyske Rige.\nvar det mange sammenfald mellem mellem nazisternes filosofi og Noldes\nI hans bog Jahre\nder Kämpfe skrev\nhan om jøderne:\nulykkelige bosættelse i de ariske folks byer og gennem deres\nstærke indblanding i det ariske folks magtapparat og kultur er\nder gradvist opstået en uholdbar tilstand.\n1938 skrev Nolde\nnedrakningen som speciel hård, fordi jeg fra\nnationalsocialismens begyndelse som den eneste tyske kunstner gik i\nåben kamp mod den fremmede dominans af tysk kunst og imod den\nikke skjul på, hvad han mente med den\nurene kunsthandel. Det\nvar jødiske gallerister og profitmagere.\nreligiøs, men på et tidspunkt havde han svært ved\nat finde sit andre jeg. Eventyrlige væsener, groteske\nskikkelser, lys og mørke fik krop og skulle ud.\nBarndomshjemmets religiøse fortællinger blandede sig med\ni en sen alder blev han anerkendt. Som 80 årig blev han gift\nmed den 26 – årige, Jolanthe\n1957 året efter hans død, åbnede Nolde\nStiftung Seebüll. I\ntillægget til sit testamente skrev kunstneren:\nI taknemlighed over\nfor hjemstavnen, som har ladet os opleve en solrig barndom, og i\ntaknemmelighed over for de lande, Danmark og Tyskland, som skænker\nos beskyttelse og fremgang i svære og gode tider, grundlægger\nvi en selvstændig stiftelse til fremme af offentlighedens\nkærlighed til kunsten og til almennytte.\ndette museum/Galleri/spisested er et besøg værd.\nOverraskende er at se den spændvidde der er i Noldes\nDet er som om man kunne se, om han var i god eller dårlig\nhumør. Han har været utrolig flittig med sin kunst.\nAventoft – Byen ved\nDrømmen om en havn\nTønder, Marsken og\nog diger (under Højer)\nBådfolket fra Højer\nDato: april 5, 2010\nHvordan levede man på\nRømø i gamle dage. Vi kigger lidt på\nderes kikke. Selv på kirkegården kan man læse historien. Søfolkene\ntog sæljagt på Grønland. Tønder\n– købmænd havde store interesse i dette. Der var slagsmål\ni luften i forbindelse med bjergninger. Og tænk, der var en sporvogn\npå Rømø, ja egentlig skulle der have været et damplokomotiv. Under\nkrigen var ca. 2.500 ansatte i de tyske bevogtninger.\nHver fredag i sommerperioden var Ribelandevej\ni Tønder dengang i 60erne fuld af tyskere på Vej til Rømø.\nOg ofte stod vi derude for enden af Lærkevej\nog fulgte når redningskøretøjer satte kursen mod Rømø,\nfordi en tysker igen engang var drevet til havs på sit badedyr eller\nmadrads. Jeg fulgte med Falcks\nAntallet af ferieovernatninger på\ncampingpladser, hoteller og sommerhuse udgør i dag ca. 2,5 millioner.\nI modsætning til det mondæne Sild\ner adgangen til stranden gratis.\nJeg husker også vores cykeltur til\nRømø. Tour de Frances tinder er vand i forhold til de prøvelser,\nder var, at cykle til Rømø fra Tønder. Og det er særlig barsk, når\nblæsten pludselig vender, så man også har modvind på vejen hjem.\nRømødæmningen var en frygtelig forhindring.\nEgentlig havde man længe haft planer\nom en dæmning, men den blev først påbegyndt den 8. april 1940 –\ndagen før besættelsen. Projektet kun have taget to – tre år,\nmen først i 1948 var man klar til indvielsen.\nMen den historie er nok ikke helt rigtig.\nMin far var der allerede i 1939.\nI årene 1940 – 41 var der ansat\n400 mand på projektet.\nTalrige gange er den blevet repareret,\nsåledes efter stormfloden i 1976, hvor omtrent halvdelen forsvandt\nMan valgte at anlægge dæmningen så\nden fulgte vandskellet mellem Juvre Dybs og Lister Dybs\ntidevandsområder. Men nærmest Rømø\nfik dæmningen et lidt sydligere forløb. Derved afskar man et havområde\npå cirka 5 km2, hvor tidevandet blev tvunget nord om øen.\nTænk at der er brugt 2 millioner m3\njord. I 1963 blev den 8 meter brede kørebane udvidet til 12 meter.\nomtales i 1226\nHvad betyder ordet egentlig? Det stammer\nfra det jyske rimme, der betyder langstrakt forhøjning og\nø. På frisisk hedder øen Rem\nog på tysk Röm\nomtales allerede i 1226 i et paveligt håndskrift og betegnes i 1231\ni Kong Valdemars Jordebog som Rymø.\nHvornår øen er blevet befolket,\nvides ikke med sikkerhed. I en fortegnelse fra 1291 blev det gods, der\ntilhørte Ribe Domkapitel, nævnt at de afgifter i smør og ost,\nsom Øregården og en anden gård på Rømø\ner muligvis ophav til det nuværende Juvre, der således er det\nældste bebyggelsesnavn på øren. Men kirken er jo også bygget på\net tidligt tidspunkt.\nOmkring midten af 1600tallet boede der\ncirka 1.500 på Rømø. I 1910 var indbyggertallet faldet til\n802. Tilbagegangen skyldtes at befolkningen udvandrede til Danmark\nog Amerika. Det var blandt andet for at undgå preussisk militærtjeneste.\nIndtil 1864 var øen delt i en sydlig\ndel under Kronen og en nordlig slesvigsk del, der også rummede en del\nkongelig strøgods henhørende under Hvidding Herred.\nGrænsen mellem de to dele gik i øst\n– vestlig retning fra et punkt lige nord for Rømø\nKirke. Delingen blev fremkaldt ved at Dronning Margrete\nden Første omkring år 1400 afkøbte slægten Limbek\nforskellige landstrækninger, bl.a. Mandø, den sydlige del af Rømø\nog den nordlige del af Sild.\nOmråderne skænkede dronningen til\nRibe Domkapitel og udskilte dem derved som kongerigske enklaver.\nFra hertugdømmet Slesvig.\nDen omstændighed, at såvel den sydlige\ndel af Rømø som List forblev kongerigsk domæne,\nsikrede helt frem til 1864 Danmarks herredømme over det vigtige farvand\nNår en sømand skulle på langfart,\nså rejste ingen sømand før han havde sagt ordentlig farvel.\nOver hele øen gik det for at sige farvel til slægt og venner. Sådan\nSkibsbjælker i Rømø\nRømø – gårdene er gene\nbygget i vinkel eller t – formet med øst – vestlig retning.\nSå har den barske vestenvind mindst mulig angrebsflade. Det vigtigste\nopholdsrum blev lagt så lunt og trækfri som muligt bag stald og lade.\nHusene var som regel bygget af mørkbrændte rødviolette sten og muret\nDen mørkerøde farve farve, står godt\ntil landskabet. Mange steder beklæder fajancefliser i både dagligstuen,\nopholdsstuen og køkkenet på de rige gårde.\nMange bjælker i de gamle Rømø\n– huse har en fortid som dæksbjælker på et skib. Der strandede\ntidligere mange skibe på Rømø.\nMåske har man også købt udtjente skibe til ophugning.\nDe blå – hvide hollandske\nfliser bærer ofte bibelske motiver. Men også skibsmotiver prydede\nVi talte om strandinger. I 1716 strandede\nden kongelige spanske fregat Princesse\nved Rømø Nørlands kyst. Der blev reddet i alt 70 personer.\nEm bonde i Juvre fik bjerget noget krudt. Åbenbart omkom en\nspansk gesandt sammen med sin familie.\nNu gik alt ikke lige gnidningsfrit, når\nder skete en stranding. Det kan måske have noget at gøre med den slesvigske\ndel og den kongerigske del. Således første en stranding i 1717 til\ntre sagsbehandlinger i Hvidding Herreds ting,\nseks behandlinger i Ballum ting\nog en gang på Fanø birketing.\nSøndag den 26. september 1717 opdages\net vrag vest for Knuds. Fem både fra Fanø,\ntog derud- men mørket overraskede dem. De tog nogle småting med sig.\nNæste morgen befandt vraget sig ud foran Bollert Strand\nca. 1 mil ude i vandet.\n– folk tog derud i Peder Præsts\nbåd. De havde ordre fra herredsfogeden om at føre vraget til havnen\nDer kom også to både fra Sønderlandet\nmed 10 mand. Sammen blev man enige om at bringe skibet ind gennem\nBlådybet, der dengang endnu dannede en sejlrende mellem Havsand\nog Rømø. Men det lykkedes ikke. Vraget stødte på grund.\nOm natten drev vraget længere sydpå\nog ind på Sønderlandets\nforstrand. Ved lavvande kunne man gå ud til det. Til sidst lykkedes\ndet at få vragte bugseret ind til Havneby.\nDe mange retssager endte med, at Sønderlandets\nfiskere fik bjergningslønnen.\nDet var en livlig sejlads der foregik\nomkring øen. Og bejerninger kunne udgøre et meget stor indtægt. Før\n1700tallet lå strandingssagerne i stens hænder. Derefter blev\ndet almindelig at bortforpagte rettighederne til private. Strandingsgodset\nrepræsenterede ofte en betydelig værdi. En sport, var det for mange\nRømø – borgere for efter en storm for at se, om noget kunne\nbjerges. Ofte blev borgere fra Rømø\nanklaget for strandrøveri. Den der kom først havde retten, skulle\nman mene. Men sådan var det ikke altid. Ofte ende en bjergning med\nskænderi og slagsmål. Det retslige blev afgjort af diverse af retssager.\nI 1760 kom en sag for Ballum tinget.\n11 oksehoveder (a 217 liter) fransk vin var bjerget. Egentlig var det\npågældende skib strandet ved Helgoland.\nEn købmand fra Bremen meldte sig som den retmæssige ejere af\nvinen. Ja egentlig kunne vi lave en artikel, der kun handlede\nom strandinger ved Rømøs kyst. Der var mange af dem.\nEgentlig er det mærkeligt at forstille\nsig men 90 pct. af øen er ren natur.\nMon nord er øen afgrænset af Juvre\nDyb på cirka 17 meter mod syd af Lister Dyb\npå indtil 37 meter.. Man tror næsten det er løgn, når indbyggertallet\nkun er ca. 720. Om sommeren er øen nærmest overbefolket.\nEn 3 meter klitzoner går ned gennem\nøen. Her er fredede heder og plantager. Mod nord ligger Juvre Diget\nanlagt i 1926 – 1928 og forstærket i 1965 – 1965. Men dette har\ndog ikke kunnet stoppe vandet.\nStik mod vest ligger Lakolk.\nStedet blev allerede i 1898 omdannet til badested med badehotel og sommerhuse.\nSandstranden er enestående, vel nok\ntre meter bred. Så mangen en Tynne\n– Knajt har taget sine første køretime her hos far.\nIkke så sært, at turisme er øens\nModen med strandbadning går kun tilbage\ntil midten af 1800tallet. Først i løbet af 1900tallet blev det almindeligt\nat tage til stranden. Langs vadehavskysten havde bademoden bredt\nsig fra Før. Her blev det første kurbad bygget allerede i 1819.\nMon ikke Christian den Ottende\nog H.C. Andersen har været ude at bade her?\nblev oprettede af den meget initiativrige præst, Jacobsen\nfra Skærbæk. Lokale købmænd fra Skærbæk\nog en enkelt gæstgiver fra Hvidding\nkøbte et klitareal på 70 ha. Ligeledes købte man en stribe jord tværs\nover øen. Her ville man anlægge en tilkørselsvej.\nMen det var lidt af en rejse, at komme\nhertil. Først kom man med toget til Skærbæk.\nHerfra gik det med hestevogn til brohovedet nord for Skærbæk\nmed damperen Röm til Kongsmark.\nTil sidst gik det med en hestetrukken vogn tværs over øen. Den første\nsæson var der kun to blokhuse og fire værelser på Lakolk.\nOmkring 1900 blev der opført omkring\n40 blokhuse i forskellige størrelser. Det var vel nærmest et jævnt\nbilligt kursted for den tyske middelstand. Desuden var der et hotel\nDrachenburg, et logihus og en restaurant Kaiserhalle.\nOg en troljebane,\nsom var en lille hestetrukken skinnebane blev indrettet fra badestedet\ntil Kongsmark på Rømøs\nøstkyst. Tanken var, at vognene skulle strækkes af et damplokomotiv.\nMen den 10. december 1900 blev der midlertidigt givet:\ntil drift af en hestebane for person\n– og godstrafik mellem Kongsmark og Lakolk.\nFaktisk bestod denne bane i 40 år. Den\nblev først nedlagt i 1939.\nTo varmbadshuse uden toilet blev indrettet,\nog ude ved stranden blev forfriskningsstedet Strandhalle\nindrettet. Men ak og ved. I 1903 gik selskabet bag badestedet fallit.\nBadet blev endelig lukket omkring første verdenskrig.\nEfter Genforeningen blev blokhusene udstykket\nog solgt til private.\nbrændte i 1965 og Kaiserhalle\nforfaldt op gennem 1900tallet. I 1989 blev det nedrevet.\nHvis man ikke lige er til strandlivet,\nså skulle du tage at aflægge øen et besøg i eftersommeren. Lyngen\nblomstrer og farvelægger hele øen. Trækfuglene samler sig i store\nNår efteråret går ind, viser havet\nsit sande ansigt. Det barske Vesterhav\ngår ind over stranden og måske efterlader det sig noget rav. Og os\nfra vestkysten har haft den smukke oplevelse med en travetur langs stranden\nved vintertide – det er godt for både sjæl og legeme.\nFør dæmningen lå Rømø\nhen som et fredens paradis. Rotter og ræve er nu kommet over på øen\ntil skade for fuglelivet. Men også rådyr og muldvarp har indfundet\nsig. Meget sjældent forkommer hugorme.\nPå vej ned mod Havneby\nDen blev bygget dengang skibsførerne kaldet kommandører opererede\nfra Rømø. Den er bygget i 1748.\nLige nordøst for Kommandørgården\nrejser sig et gammelt værft. Det er resterne af Borgbjerg (Borrebjerg).\nStedet omtales i overleveringen som en gammel sørøverborg. Den gang\ni Middelalderen foregik transporten gennem Lister Dyb\nog så øst om Rømø. Så det var jo et fantastisk sted at kigge\nen sørøverborg. Men det kunne også have været et forsvarsanlæg,\nder skulle beskytte befolkningen mod sørøvere. I 1875 skulle stedet\nMen det kunne også være hændt før.\nI 1361 gjorde befolkningen på mange af de frisiske øer oprør og nedkæmpede\nforskellige borge. Det kunne være sket omkring 1409, da Margrete\nden Første lod en mængde små borge nedrive.\nI alle årene var Borgbjerg\nforladt. Og spøgeriet tog fat.\nEngang fandt en mand således en stor\nspand guldmønter her. Spanden var for tung til, at han selv kunne løfte\nden. Senere på aftenen dukkede han frem med nogle venner for at\nhente skatten. Men jo mere mændene sled for at løfte spanden, jo dybere\nsank den ned i mudderet. Til sidst forsvandt den helt og kun heldet\ngjorde, at mændene ikke røg med. Og det er ganske vist. Mon ikke vi\nsnarest skal foranstalte en udgravning på stedet.?\nEn anden gang hentede de underjordiske\nen kone fra en af nabogårdene og bad hende hjælpe en fornem ung dame\nmed en fødsel. Modvilligt gjorde hun som ønsket. Som tak for hjælpen\nfik hun et tørklæde fuldt med træspåner. Tankeløst kastede hun\nspånerne på ilden derhjemme. Men ikke alle spåner brændte. Næste\ndag var de forvandlet til det pureste guld.\nDen omtalte borg gik der mange rygter\nom. Nogle mente endog, at det var en gammel vikingeborg. Andre mente,\nat det var Claus Limbæk, der i slutningen af det 14. århundrede\n, havde bygget den.\nMærkelig nok bestod højen af ler, som\nellers ikke fandtes på Rømø.\nEt sagn fortæller om en fodsti, der\nfra borgen førte til Frudal, et stykke hede nordvest for kirken.\nAd denne sti skal en elsker i ældgammel tid have vandret til sin kæreste,\nder boede derude.\nskulle der i sin tid have stået en by, som sikkert er blevet offer\nfor en sandflugt. I Riberhus Jordebog\nfra 1581 omtaltes Niels Chrestens aff Fruerdall.\nIfølge Ballum Birks Tinglysningsprotokol\nblev der i 1652 henrettet en kvinde ved navn Anna Boyes\nfra Rømø. Hun blev aflivet, fordi hun var heks. Sikkert under\ntortur indrømmede hun, at Mette Thøffrings\nogså var heks. Men denne blev først dømt 14 år senere sammen med\nMaren Peder Bodzers, som var indespærret på Møgeltønderhus.\nI nærheden af Kommandørgården\nligger landets mindste bevarede skolebygning. Den er nu fredet og restaureret\naf Nationalmuseet. Den lille skole, der kun er 6 x 6 meter, var\nramme om undervisningen fra 1784 til 1874. Til tider rummede bygningen\nMod syd ligger Havneby\nmed færgeforbindelse til Sild.\nSelve fiskerihavnen blev anlagt i 1964.\nPå havbunden ud for Ribe, Rømø\nog Fanø lever nogle af verdens mest delikate østers. Det er\nde såkaldte Stillehavsøsters. Delikatessen kan findes i en\nbestand på cirka 11.000 ton i Vadehavet.\nDe kommer til syne ved lavvande, hvor den kan håndplukkes direkte fra\nbunkerne på havbunden. Bankerne med de op til 30 centimeter store østers\nligger op til tre kilometer ude i Vadehavet.\nMen pas lige på, når du begiver dig\nud iført gummistøvler eller waders. For højdeforskellen på\nebbe og flod er cirka to kilometer.\nkirke, der stammer fra 1100 tallet,\nhar ud over et gotisk tårn rester af et gotisk skib, som dog er udvidet\nmod både nord, syd og øst i takt med sømandssamfundets voksende velstand\ni 1600 og 1700 tallet. Fra kirkerummets lave loft hænger skibsmodeller\nog på kirkegården findes en stor samling af udsmykkede kommandørgravesten\nfra 1600 til 1800.\nKirken er selvfølgelig viet til Sct.\nClemens – sømændenes skytsengel.\nSom så mange andre steder solgte\nman kirkesæderne. Pengene brugte man til at vedligeholde kirken.\nBlandt dem, der købte disse sæder var skibsreder A.P. Møllers\nMeget særpræget så hænger der\n15 hatteknager ned fra loftet. På flere af dem finder man ejermændenes\nDen store tilknytning til havet og havets\nfolk er ikke mindst udtalt på kirkegården med den enestående\nsamling af karakteristiske gravsten over kommandører. Disse storskippere\ntog i flere tilfælde deres egen gravsten med hjem fra egnene omkring\nRhinmundingen. Hollandske mestre huggede både indskrift og billeder\ni kalkstenen. Som regel blev det en hel levnedsbeskrivelse. Der stod\nogså en plads åben til kommandørens og hans kones død.\nDe meget talende billeder gengiver ofte\nskibe. På en enkelt sten har kunstneren foreviget det øjeblik,\nda skibet sejler af med vajende flag, mens kommandørens kone og børn\nstår og vinker inde på stranden.\nAndre sten bærer udtryk for glæden\nSee her er vi og de Børn,\nsom Herren har givet os, står der under et relief, der viser kommandøren\nog hans kone med deres 12 børn. En anden gravsten beretter, at den\nkommandør, som stenen er rejst over, og som døde i en alder af 45\når, foretog 27 rejser fra Hamburg\nFra gammel tid var øens beboere knyttet\ntil søen. Landbruget spillede kun en beskeden rolle.\nOmkring år 1500 deltog Rømø\n– fiskerne i den store silde – fangst ved øen Helgoland.\nDet vides at i 1513 deltog 11 skibe og 70 mand fra øen i dette eventyr.\nFra 1534 søgte silde – stimerne andre veje. Så startede rødspætte\n– fiskeriet ved de hjemlige strande. Foruden rødspætter gik naturligvis\nandre fiskearter i garnet som torsk og ål. I tiden mod år 1800 var\nder en del rokker, som dengang var en yndet spise.\nSælfangst og Tønder\nRygter vil vide, at Rømø\n– fiskere sammen med fiskere fra Helgoland\ndeltog i sælehundefangst. Men her på dengang.dk har vi kunnet\nfinde bevis på dette. Godt nok var der masser af tran på øen. Det\nkunne selvfølgelig være nøglen til dette. Da sælefangsten var på\nsit højeste i 1685 var der på Rømø\nca. 10 – 11 skibe, der var velegnet til dette.\nSandsynlig er det dog, at et mindre antal\nRømø – skibe senere deltog i sælfangsten ved Grønland.\nSåledes sejlede skipper Lauritz Michelsen af Rømø\nden 3. december 1716 med sin 1 læsters skude til Tønder\nmed 82 tønder tran af dette Aars fra Grønland hjemførte Sælflæsch.\nDer nævnes 3 skibe, som havde været\nNoget tyder også på, at der var\nnær forbindelse mellem Tønder\n– købmænd og Rømøs Grønlands\n– skibe. I Tønders relationsprotokol\nfra 6. februar 1739 findes et notat om, at mandskab fra tre Grønlands\n– skibe skulle fritages for flådetjeneste.\nI 1730 skulle Tønder\n– købmændene have sendt 7 sælfangstskibe til Grønland.\nI Tønder blev der således i 1769 oprettet et Grönländisches\nOg i 1716 havde Tønder\n– købmændene bygget et pakhus på Rømø\nfor 1.748 rigsdaler.\nAf toldbogen 1769 fremgår det, at\nSøren Amders den 23. september sendte 48 potter tran og 36 stk.\nskind af de af ham fangede sælhunde til Tønder.\nSamarbejdet mellem Tønder\nog Rømø med hensyn til sælfangst varede i cirka 70 år. Regner\nman lidt på det, så må man formode at 30 – 60 familier på Rømø\nMeget tidligt var der tale om et betydeligt\nantal østersbanker i Vadehavet.\nSærlig omkring Ribe var der mange. Selv standsfolk spiste østers.\nI 1643 befalede Christian den Fjerde\nat der til Glückstadt skulle sendes 40 tønder af østersøfangsten\nfra bankerne ved Lister Dyb.\nI 1740 drev 14 både østersfangst fra\nblev der i 1605 fisket med 18 både. Fra 1612 blev der også fisket\nfra det nu forvundne Helmodde\npå Rømøs sydkyst.\nFiskeriet s betydning fremgår blandt\nandet af en afgift, der skulle erlægges til Haderslevhus\npå bl.a. 13.270 skuller (fladfisk) og 530 rokker.\nI 1700 – tallet spillede øens\nsøfolk en stor rolle ved bemandingen af de hollandske hvalfangerskibe,\nder opererede ved Svalbard.\nI 1770 havde øen ikke færre end 40 hvalfangerkaptajner, såkaldte\nkommandører, hjemme på Rømø. Som regel var de fører af hollandske\neller hamborhske skibe.\nI 1777 var det dog et ulykkeligt år for øen, 23 søfolk omkom ved\nskibsforlis under Grønlands\nSørøvere mødte Rømø\n– sømændene også. Men ofte tog man nord på, og sørøverne\nopererede dog mest omkring Middelhavet. Andreas Sørensen Decker\nblev dog den 29. maj 1724 fanget af sørøvere fra Algier.\nHans befrielse kostede 2.000 rigsdaler. En del kom fra Slavekassen\ni København. En ven stillede en kaution på 300 rigsdaler. En\nindsamling fra 261 bidragydere på øen samlede dog kun 21 rigsdaler.\nMen også på fastlandet og\nde andre øer blev der samlet ind for at få frigivet den uheldige sømand.\nFra ca. 1800 blev Islandsfarten\nog almindelig fragtfart mere almindeligt.\nFra 1880erne gik skibsfart og fiskeri\ntilbage og fra 1900 tallet blev turisme øens vigtigste erhverv.\nFor længe siden, da Ribe\nhavde sin storhedstid som handelsby oplevede Rømø\ndet samme. Indsejlingsforholdene til Ribe\nvar ikke optimale. Man løste problemet ved at de store skibe lagde\ntil på Rømø. Lasten blev så læsset om og fragtet videre\ntil Ribe. Men da\nHandelsbyens status forsvandt blev søfolkene\nI storhedstiden tjente rømøboerne store\npenge, når de fragtede varerne videre ind til Ribe.\nOgså Christian den Fjerdes\nsaltskibe fra Spanien måtte anke op ved Rømøs\nsydspids, når varerne skulle afsættes i Ribe.\nBorgerne i Ribe fri Besiddelse af deres Forstrand, List, Manø\nog alle Kyster, som ligger mellem fornævnte Steder og Ribe By, tillige\nmed deres eget Dyb. Allerede i 1588 syntes Juvre Dyb\nat sande til. Hollænderen Lucas Westerschein\nadvarede i en navigations – guide\nat bruge dette dyb. I stedet skulle man bruge det nuværende Knudedyb\nmellem Fanø og Manø, hvis man ville ind til Ribe.\nhavde ret til Rømø Havn dengang, kan godt betvivles. Men et\ner sikkert , Ribe tjente på tolden.\nfik opbygget en anseelig handelsflåde. Af de i alt 109 skibe, der i\n1605 anløb Ribe var de 19 fra Rømø.\nI 1608 passerede 23 skibe Øresund.\nSvenskerne brændte Rømø\n– fejden i 1643 brændte svenskerne 26 af øens 32 skibe. De har\nværet årsag til meget ondt i Sønderjylland\n– disse svenskere.\nMen trods store vanskeligheder rejste\nman sig igen på Rømø.\nSåledes oprettedes i 1687 en navigationsskole på øen.\nDesværre fortrængte dampskibsfarten\nefterhånden den traditionelle sejlads.\nIndtil ca. 1805 var der øst for Tvismark\nLandbrug har ikke givet det store på\nRømø. Men fra præstens indberetning ved vi, at der i hvert fald\ni 1649 blev bedrevet landbrug på øen. En lignende indberetning stammer\nfra 1690. Meningen var at præsten skulle have tiende, men det bar nu\nikke meget, han fik.\nI 1902 blev der foretaget en såkaldt\nkvægtælling på øen. Den viste, at der var 140 heste, 937 stykker\nhornkvæg, 1696 får og 66 svin.\nDet var kvinderne, der stod for landbruget.\nMændene var på søen. Men der skulle også sørges for fremstilling\naf tøj. Sandflugt og oversvømmelser hørte også til dagens orden.\nI 1840erne, da skibs – eventyret\nforsvandt begyndte mændene at tage del i arbejdet derhjemme.\nvar noget man foretog i fællesskab. Der var ikke rigtig nogen mose\naller skov på Rømø. Det eneste brændsel var lidt drivtømmer\nog lyng. Ko – heste – og fåregødning blev også anvendt.\nTørvegravningen foregik på bestemte\ndage i forsommeren. Efter tilsigelse af æ Pandmand\nmåtte enhver, der ville have tørv, den bestemte dag møde på stranden\nmed et bestemt antal folk. Morgenstunden benyttede man til at opsøge\nen velegnet plads. Klokken 9 hejste æ Pandmand\nsit flag til tegn på, at nu måtte man begynde. Der gravedes til kl.\n12. Senere blev der igen gravet fra 15 til 18.\nOfte taler man om, at Rømø\nvar en fattig ø. Således var der i 1725 problemer med at bygge en\nDegnebolig, fordi befolkningen ikke have råd til det. Man sagde,\nat søfarten var så dårlig som aldrig før. Sø\n– og sandflugt ødelagde jorden.\nMen i midten af 1700tallet syntes velstanden\nat have fundet vej til øen.\nIfølge sagnet ejede Harcke Thadens\ni Toftum så meget, at han fik 1 rigsdaler i rente hver gang klokken\nslog. Han havde arvet en formue efter sin kones morbror, en Kaptajn\nPetersen i Toftum, der ved sejlads fra Göteborg\nskulle have tjent 160.000 rigsdaler. At sagnet måske ikke er helt forkert,\nviser det hus, som Harcke Thades\nboede i. Det var udstyret med en næsten overdådig pragt.\nEt vidnesbyrd om øens pludselig velstand,\nvar, at bønderne fra hele det nordvestlige Slesvig\ntog til Rømø for at låne penge. Ifølge Ballum Birks Tinglysningsprotokol\nvar der alene i tiden fra 1738 til 1740 tinglæst 16 obligationer udstedt\ntil mænd på Rømøs Sønderland.\nMen omkring 1813 ramte krisen Rømø.\nPengene fra lånene var betalt tilbage. Men værdien af pengene var\nikke så meget værd. Modløshed fulgte.\nOg så siger man, at skibsreder\nA.P. Møllers slægt stammer fra Rømø.\nDet kommer så igen an på, hvor langt tilbage, man går. Jeg mener,\nat den første Mærsk – slægt\ngår tilbage til Ballum – egnen\ni begyndelsen af 1600tallet. Således er de to slægter, købmandsfamilien\nOlufsen fra Tønder og bondeslægten Knudsen\nOg tænk et par gange, er der strandet\nkaskelothvaler på Rømø.\nFlere gange barslede man med planer om\nen kæmpe havn på sydsiden af Rømø\nved Lister Dyb. Så sent som i 1889 havde tyskerne planer om\ndette. Med anlæggelsen af Rømø\n– dæmningen forsvandt kystsejladsen.\n– dragten adskiller sig fra Fanø\n– dragten ved sine lyse og livlige farver. Mændene på Rømø\nhar dog ikke brugt nogen nationaldragt. Man havde desuden en fest -,\nkirke og sørgedragt.\nMan spurgte aldrig en dreng på Rømø\ndengang, hvad han ville være. Det var forudbestemt, at han skulle være\nsømand. Hjemme i de trange stuer blev der fortalt om Grønlands\nisbjerge og Kina og Indiens\nsærheder. Indtil det var så vidt, måtte knægten deltage i markarbejdet.\nOg kvinderne lyttede til mændenes tale. De kom stort set ikke ud for\nKaptajn P.J. Michelsen\ni Toftum var agent for Donners Kompagni\ni Altona. Af efterladte papirer fremgår det, at han i 1783 –\n84 havde hyret 152 mand, deraf 40 – 50 fra Rømø.\nMen der blev også hyret folk fra Ballum, Brede, Hjerpsted, Visby,\nEmmerlev og Højer Sogne.\nMan forlovede sig i en meget ung alder,\nmen giftede sig først når man havde fået sin eksamen (Styremandseksamen).\nForlovelsestiden strakte sig ofte over 6 – 8 år, og det var de unge,\nder selv traf valget.\nTre ugers tid før brylluppet gik det\nunge pars fædre eller brudgommen med to vidner op til præsten og forlangte\ntingslysning, som så på sædvanlig vis skete tre søndage\ni rad. I bryllupsgården fejredes trolovelsen med et kaffegilde.\nEfter en tid blev der travlt i bryllupsgården.\nBrudeparret gik personligt rundt og inviterede gæsterne. De nærmeste\nslægtninge udpegede en skaffer, en redekone, fire skænkere og fire\nEn uge før brylluppet skulle der være\nBrudeseng. Fra de gårde, hvor man ville give flæsk, kød og pølser\n(et Fad Mad), som brudegave, mødete de ældre frem med dette\nhem imod aften.\npåsyn blev brudesengen nu opredt. Her måtte alt være til stede, hvad\nder af undertøj hørte til en fuldstændig beklædning,\nog alt hvad der hørte til et sovekammerudstyr.\nNår de, der var mødt til Brudeseng\nhavde fået en kop kaffe, blev sengen og alt tilbehør dem forvist af\nredekonen. Dette gav ofte anledning til drøje vittigheder. Det\nvar slemt for redekonen, hvis ikke alt var i orden.\nSå blev der drukket skål på\ndet, og gæsterne dansede hele natten.\nTo dage før brylluppet mødte alle skænkere\nog brudepiger i Bryllupsgården.\nDe to skænkere blev med paraply i hånden sendt ud med en formel indbydelse\ntil alle de indbudte. Det lød nogenlunde sådan:\nÆ skuld helsen fra Peter\nFisk å hans kjærest om I vild væe så goj o komm\nå Torsde Morn å drikk en kop Kaffe\nå følle mæ dem te kirk å høe æ viels\nå følle mæ hjem te ma å tej del i\nlånte borde og bænke i nabolaget. Brudepigerne gik parvis og lånte\ntallerkener, knive, gafler, skeer, kopper, kaffekander, lysestager,\nlamper og hvad der ellers hørte til gildet.\nvar udstyret med et tykt spanskrør. Han bestemte rangfølgen ved bordet.\nHan bestemte også, hvornår der skulle spises, drikke punch og meget\nmere. Han slog på en bjælke for at få ørenlyd og give ordre.\nsørgede for at pynte bruden, og var dennes anstandsdame. Fædrene var\nforlovere. Mødrene derimod, kom ikke engang med i kirken og heller\nikke med i køkkenet. De måtte blive i køkkenet, for at checke om\nalt gik rigtig for sig.\nPå bryllupsdagen om morgenen blev\ngæsterne mødt af brudepiger og skænkere. Mændene blev budt\npå en brændevin og en slurk øl. Kvinderne fik en Skefuld Mjød\nog tvebak af et fad.\nDen efterfølgende opvartning bestod\ni kaffe og belagt smørrebrød, et stykke Sinnka´g (hvedebrød med\nrosiner og krydderier i ). Dertil tre til fire punche, hvoraf i\nhvert fald den ene var en Rumpunch.\nDerefter tog man i kirke.\nVed middagen bærer skænkerne\npå de store stegefade flæskeskiver (Bøster) ind til skafferen, som\nfordeler dem på bordene. Spisesedlen bød som regel på flæsk og kød\nmed kartofler og sauce. Hertil flere flaske brændevin og snaps.\nAnden ret er vinsuppe med mange rosiner\nog kanél. Desserten bestod af tvebakker (kavring) med smør og øl\nMens der blev fortæret gik tre underkopper\nDansen om huset var den egentlige afslutning\npå brylluppet. Der sluttes med en afskedsskål. Som regel fortsatte\nbrylluppet om søndagen med æ søndagshytte.\nJa egentlig varede et bryllup på Rømø\nen hel uge.\nNår en person var død på Rømø\nblev der ikke ringet med klokkerne. Æ Bojmand,\nen unge pige klædt i sort og med paraply i hånden gik rundt til hvert\nÆ Klok 5 i gåe døe Peter\nEt par dage før begravelsen samledes\nde nærmeste slægtninge til Ke-stlæg.\nSamme dag gik Æ By – mand,\ndenne gang en ung mand og indbød slægtninge og bekendte. Somme tider\nvar det hele øens befolkning til at følge den slig Hensovende til\nhans sidste Sovekammer og Hvilested.\nI lighuset blev man beværtet med kaffe\nog smørrebrød og to eller højst tre kaffepunche.\nEn gammel pebermø havde ønsket,\nat hendes begravelse blev fejret som hendes bryllup. Dette ønske fik\nPå vejen til kirken, skulle to\naf de nærmeste sidde på kisten.\nDe sad dog bag en stol umiddelbart foran kisten. Udtrykket blev dog\nbibeholdt. Efter begravelsen var der for de særlig indbudte såkaldt\nPå skibene herskede der respekt\nog rangorden, men når man først havde betrådt landjorden kunne kaptajnen\nog hans skibsdreng mødes til gilder og fest. Nu var det ikke så mange\ngilder dengang. De få gilder var koncentreret om høsten, svineslagtningen\nJulegildet var et almindeligt aftenbesøg,\nkun varede det noget længere. Der spistes to gange, første gang med\nkaffe og anden gang med the til.\nTil høstgildet Æ Opslit\nblev Slætteren og andre, der havde hjulpet med høstbjergningen\nbedt til middag. I den anledning blev der gerne slagtet et lam.\nSvineslagtningen var en af årets begivenheder.\nForuden en so og et par ungsvin slagtedes der nemlig 3 – 4 får og\nlam i en husholding. Dagen, da svinet skulle slagtes, var gerne bestemt\nlang tid i forvejen, og der skulle mange hjælpere til.\nOm aftenen blev naboer og venner indbudt\ntil pølsegilde og opvartet med sorte og hvide pølser.\nDe store folkefester som fastelavn og\nPeders Dag forsvandt efterhånden på Rømø.\neller nærmere aften den 21. februar var dengang en betydelig fest.\nOg det var det på alle øer i Vesterhavet.\nDagen til Pers Awten drog drengene i skare i byen rundt og bad\nom en knippe halm. Man anskaffede sig en tjæretønde. Halm og tønde\nblev bragt op til en bestemt klit i nærheden af byen. Tønden blev\nfyldt med halm og tønde og sat op på en nedgravet pæl. Ved mørkets\nfrembrud blussede bålene fra så godt som hver by. I tidligere tider\nsamledes ungdommen om disse bål.\nInden prøjserne satte grænser for friheden\nmorede borgerne sig med dans, tilfældig arrangeret privat eller på\nOg dem, der tror, at man ikke mærkede\nnoget til anden verdenskrig på Rømø,må tro om igen.\nI 1938 holdt nazisterne propagandamøde\npå øen under ledelse af Kreisleiter\nfor Tønder Amt, lærer Hansen fra Nørre Løgum\nog Ortsgruppenleiter for Tønder\nBy, margarineagent Jessen.\nI september 1939 mente flere beboere,\nat der var foregået en luftkamp over øen. En tysk vandflyver, der\nhavde været på opklaringsflyvning over Skagerak\nblev angrebet af to engelske fly. Et par dage efter kastes der flyveblade\nned fra et engelsk fly, der advarede tyskerne på tysk. Den 14. september\nankom der 10 grænsegendarmer.\nEt større fly styrtede i havet lige\nsyd for øen, en måned efter.\nI0. januar 1940 kastede et engelsk bombefly\ntre bomber ned over Rømø.\nPiloten troede, at han kastede bomberne over Sild.\nNæste dag passerede 12 bombefly i meget lav højde hen over Rømø\nI marts mærkedes lufttrykkene tydeligt\nfra et stort bombeangreb mod Sild.\nDen 9. april ankommer en masse tyske\nsoldater på øen. Grænsegendarmerne får at vide, at de er kommet\nefter anmodning af den danske regering. Ca. 300 soldater blev landsat\nLuftværnskanoner ankom til øen. Ved\nstranden fandt man en 19 – årig engelsk skytte fra et\nfly, der styrtede ned ved Sild.\nForskellige spærreballoner drev ind over øen og forrettede en del\nskade. 14 miner drev op mod stranden. En del af dem blev straks bragt\nTøj af spæreballoner fra London\nI marts 1941 blev der igen kastet engelske\nbomber over Rømø. Fem engelske marineflyvere drev i land og\nbegravedes på kirkegården.\nDen 27. september styrtede et engelsk\nfly ned ved Rømøs sydspids. Tre besætningsmedlemmer blev taget\ntil fange og senere sendt i krigsfangerlejr. Tre andre døde ved styrtet.\nDen 1. november kastes en masse brandbomber\nned over Rømø. En masse engelske spærreballoner drev ind over\nøen. De stammede antagelig fra Londons\nbombardement. Befolkningen bruger stoffet til at lave regntøj og vindtætte\njakker. Flere døde engelske piloter findes i løbet af året ved strandene.\nDen 1. september 1942 blev en landmand\nkørt ned af en værnemagtsbil, hvis fører havde været på besøg\npå Havneby Kro. Flere engelske lig dukkede op på stranden.\nI 1944 blev økommandant Seeger\narresteret. Han havde solgt flere våben til den danske modstandsbevægelse.\nHollandske krigsfangere blev overført til øen. Et canadisk fly blev\nskudt ned. Alle 10 ombordværende overlevede og blev taget til fange.\nDen 5. januar kunne Rømøs\nbefolkning observere 100 allierede bombefly passere Rømø\nmod øst på vej til Kiel. Men endnu flere overfløj øen natten\nmellem den 28. og 29. Engelsk pilot nr. 27 blev begravet på kirkegården.\nDen 11. februar blev to huse i Kongsmark\nfrarøvet ting af bevæbnede soldater. Overflyvningen af allierede fly\nDen 1. maj var det slut med at bade på\nRømø. Den tyske værnemagt bekendtgjorde at diger, forland og\nstrandområder på Rømø blev erklæret som spærreområder.\nDer var ingen adgang for civilpersoner.\nDen 13. maj nedkastes 150 brandbomber.\nEt enkelt hus nedbrændte. I juni blev indrejsebestemmelserne til\nNatten mellem den 16. og 17. august krydsede\nmere end 800 allierede bombefly Jyllands vestkyst. Målet var Kiel\nDen 30. august begik en tysk soldat selvmord.\nHan skød sig i barakbyen i Kongsmark.\nHans soldaterkollegaer forsøgte at få ham begravet uden kiste som\nlandsforræder. Men præsten nægtede og mente, han skulle have en værdig\nbegravelse. Og det fik han, den 3. september 1944.\nI 1945 steg antallet af tyverier på\nøen. Sognerådet oprettede et vagtværn, der skulle forhindre dette.\nI alt var nu 2.406 personer beskæftiget ved de militære anlæg på\nøen. Der fremkommer flere beskydninger af de militære anlæg på\nEfter befrielsen blev et 10 –\nmands udvalg nedsat på øen. De skulle blandt andet finde ud af,\nhvem der arbejdede for den tyske værnemagt.\nDen 6. maj afholdtes der takkegudstjeneste\ni Rømø Kirke. De tyske styrker på øen i alt 800 mand overgav\nsig til to betjente og to frihedskæmpere.\nEn engelsk oberst, en engelsk marinemajor\nsamt en fransk løjtnant kom med motorbåd fra Sild.\nEfter en time returnerede de igen.\n600 soldater forlod øen i fire store\nog 4 små skibe med kurs mod syd.\n26 englændere og 10 danske frihedskæmpere\nankom til øen den 22. maj. Om aftenen returnerede englænderne\nI slutningen af maj ankom 30 soldater\nfra Royal Airforce. De overtog bevogtningen af de militære anlæg.\nTyske soldater var i gang med at fjerne de cirka 6.000 landminer på\nøen. Under dette arbejde dræbtes flere.\nVi forlader den dejlige\nø, Rømø med et fantastisk minde, som må\nvære 40 år gammel. Vi var et par stykker, der en tidlig morgen i begyndelsen\naf juni indviede badesæsonen på\nRømø Sønderstrand. En fantastisk surrealistisk oplevelse, der\nvar både godt for sjæl og legeme. En mennesketom strand, en fantastisk\nnatur og en kold morgendukkert. Det står stadig mejslet i mit sind.\nVadehav og Marsk: Læs\nJordsand (under Højer)\n– engang ud for Højer (under Højer)\n– stormflod og diger (under Højer)\n– syd for Højer (under Højer)\n– Byen ved Grænsen (under Tønder)\nDigebyggeri i Tøndermarsken (under\n– syd for Tønder (under Tønder)\n– under vand (under Tønder)\n– Emil Nolde (under Tønder)\nDato: oktober 13, 2009\nHvilke fisk fangede man i Tøndermarsken?\nHvordan tilberedte man dem? Få\nnogle gode tilberedningstids. Marsken var særdeles fiskerig.\nHjemme hos os flygtede ålene hen af køkkengulvet. Læs om\nbrasen i flere varianter, om blodpølse og røget\nål. Den kedelige rimte og spørgsmålet om\nstrømskallen er egnet som spisefisk. Så\nskal vi lige kigge på den kraftige\nsudersuppe og ålepotte. Ål i surt skal vi også\nbehandle og diskutere hvor mange snaps, der skal til\nsat ål på Højkro.\nPå min væg hænger adskillige\nfotos fra min familie. En af disse fotos viser fire fiskere fra Højer,\nder er ved at røgte garn. De befinder sig mellem den gamle sluse og\nden nye sluse, men længe inden man har tænkt på denne.\nDen ene af disse fiskere er min opa (bedstefar).\nHan var erhvervsfisker ved Højer Sluse, og havde egen fiskekutter.\nFotoet viser, at det blæser kraftigt,\nmen det holdt ikke disse fiskere tilbage. Som det vil være de trofaste\nlæsere bekendt, så er undertegnede ikke den store fiske – spiser.\nMåske var det fordi, at jeg fik alt for mange fisk, dengang, da jeg\nbesøgte Opa og Oma u i æ kow (Ny Frederikskog).\nBoligen på 1. katastrofevej\npå vej mod Sildtoft bar i høj grad præg af min Opas beskæftigelse.\nOg da transistorradioen kom, anskaffedes en sådan. Så blev der ellers\nlyttet på Blåvands Radio.\nInden afvandingen af marsken blev foretaget\nvar marskens vandløb særdeles fiskerige. Selv om fattigdomen var stor\nhos nogle af beboerne, så behøvede de ikke at sulte.\nVadehavets maler, Emil Nolde\nfortæller også, at han en nat fangede 15 ål, som vejede fra et til\ntre pund pr. stk. Han fortalte, at hans karl på gården fangede endnu\nmere. Der var så mange ål i garnrusen, at mange var klemt halvt ihjel.\nDet var svært at løfte redskabet ud af vandet.\nDer var så mange fisk dengang,\nat tjenestepigerne på de store marskgårde blev formanet, når\nde skulle hente ål i hyttefadet:\ntag kun de store, vi har\nikke tid til at gøre de små\nMyndighederne var godt klar over den\nstore fiskerigdom. Da der under første verdenskrig var knaphed på\nlevnedsmidler i Tyskland overtog Staten fiskeriet i marsken. Der blev\nantaget lokale fiskemestre, der så skulle afregne med staten. De satte\nså mange ruser i søer og vandløb som de var i stand til at passe.\nDe fik så hjælp af marskboer, der ikke var indkaldt til krigstjeneste.\nblev der fanget aborrer, brasen, gedder, karper, karudser, ferskvandskrabber,\nniøjne, rimter, skaller, snuder,\nsamt laks, snæbel og ørred. De sidste fire fiskearter forekom dog\nkun i Vidåen. Flere af de nævnte fisk forekom næsten lige\nså talrigt som ålene.\nDet minder mig om, at jeg engang på\nbesøg i anlægget bag Øvelsesskolen i Tønder så en mægtig\ngedde tage en and op fra overfladen. Det var et voldsomt syn.\nFiskeretten kunne høre til bestemte\ngårde og huse. Bortset fra det tilhørte rettigheden det offentlige.\nGrænseændringen i 1920 ændrede da ikke noget ved det. Bortset fra\nat fiskerettighederne mellem Rudbøl og Højer Sluse\novergik fra det tyske vandløbsvæsen (Die Generalwasserlösung)\ntil Rudbøl Kog og Ny Frederikskog.\nI den tyske del af marsken overgik fiskerettighederne på et senere\ntidspunkt fra amtsmyndighederne til digebygningsvæsnet.\nHvis en fisker i marsken ville fiske\nlovlydigt, måtte han eller sammen med andre leje fiskeretten i en del\naf et vandløb eller en sø. Men det kostede nu ikke særlig meget at\nfå en fiskeret.\nI den yderste del af Vidåen\nmellem Rudbøl og havet havde fiskeretten langt tilbage været\nudlejet til en gammel fiskesammenslutning, der måske stadig består.\nDet gjorde de i hvert fald i min opas tid. Den originale lovtekst er\nHeri fastlægges at det er beboere fra\nHøjer, Rudbøl, Ny Frederikskog og Rosenkrants,\nder kan optages som medlemmer. Man skiftedes til at have rettighederne\ntil bredderne. Retten til medlemsskabet gik i arv. Og det var forbudt\nat overgive forpagtningsrettighederne til tredje part. Såfremt et familiemedlem\nikke vil bruge fiskerettighederne, så kan han sælge dem til en af\nVed grænsedragningen mistede fiskerne\nfra Rosenkrants deres rettigheder, men de danske myndigheder\ngav dem dog fortsat tilladelse til at kunne fiske i vandløbet.\nEngang om året mødtes sammenslutningen\npå Rosenkrans Kro til Fiskeregnskab.\nFiskeretten i Rudbøl Sø\nog Vidåen op til Tønder\nvar udlejet til fiskere fra Lyst, Rudbøl, Rosenkrans, Fiskehusene\nog Aventoft. Og disse fiskere mødtes også årligt til en hyggelig\nkomsammen på kroen i Filowt.\nHvert år stiftede man en orden Skalleordenen.\nDen blev tildelt en af de store bønder, der så mens festlighederne\nstod på, skulle gå rundt med en mere eller mindre friskfanget skalle\ni en snor om halsen.\nDe beboere, der ikke var med i fiskerisammenslutninger\nkunne købe såkaldte tattekort.\nDisse kostede indtil 1920 50 pfennig. Man måtte fange så mange fisk,\nsom man kunne bruge i husholdingen. Opdagede man, at han solgte fiskene\nvidere, blev tilladelsen inddrevet.\nI kanalerne ind til husene skulle man\ndog ikke have tilladelser.\nIfølge min Opa, så har ålen haft\nstørst betydning for marskfiskeriet. De fleste ål blev fanget i ruser.\nFør 1715 var havslusen i Rudbølkog\n– diget. Dengang var der placeret så mange ruser omkring diget,\nat der opstod oversvømmelser. Bønderne beklagede sig i 1690\nog igen i 1697 til hertug Frederik.\nFiskerne fik en alvorlig påmindelse med trusler om store bøder, hvis\nde ikke holdt sig efter reglerne.\nålfiskeri – fra Højer\nIngen tvivl om, at de bedste ålefiskeri\nforegik ved Højer Sluse. Fiskerne havde indrettet sig praktisk\nog effektiv. Man var fordelt med tre hold bestående af hver seks mand.\nSå fiskede man næsten uafbrudt i tre dage. Det var ingen problem i\nRudbøl, men det var det ved Nørremølle og Højer Sluse.\nDe to sidste steder havde man indrettet\net fiskerhus, hvor fiskerne overnattede og lavede mad.\nKosten bestod ofte af ålepotte. Det\ner en kraftig ret kogt på store ål – velbekomme.\nAlle de ruser og radgarn som fiskerne brugte, knyttede de selv på vinteraftener\nog dage med dårligt vejr. Min Opa har forsøgt at lære mig det.\nVed røgtningen var man to, ofte tre\nmand i båden. De fangede ål blev hældt i en tønde en fjerding\nsom stod midt i båden. Efter røgtningen blev ruserne taget på land\ntil tørring. Af hensyn til holdbarheden stod de kun i vandet et døgn\nEt fiskerhold havde 98 ruser at passe.\nDet var vel også maksimum. En stor del af fiskeriet foregik uden\nfor slusen ved Højer. Var slusen åben kunne fangsten sejles\nind i åen til de store hyttefade, hvori ålene blev opbevaret. Var\nsluseportene lukkede, hvad det ofte var tilfældet, måtte de store\nålefangster bæres op over diget til hyttefadene.\nÅlene, som før 1920 blev fanget i\nVidåen vest for Rudbøl Bro blev før 1920 for det meste\nafsat til Sild.\nblev afsat til røgerier i Flensborg og Tønder.\nMarskboerne anså den såkaldte\npiep – ål eller pief – ål (fordi den piber, når den bliver\nberørt) for giftig. Men under første verdenskrig blev russiske krigsfangere\nudstationeret som hjælp, og de spiste med glæde pief\nSlæbegarn blev kun bragt af dem, som\nhavde fiskeriet som erhverv. Redskabet blev brugt af fiskerne i Aventoft\nSø. Men også ved Rudbøl Bro\nblev det hyppigt brugt. Det var mest brasen,\nder blev fanget på denne måde. Men det kunne også godt være gedder\nFiskerne fra Rudbøl og Rosenkrans\ndrev slæbegarnsfiskeri i Vidåen\nom efteråret for at fange snæbel, som der undertiden var ret mange\naf. Samtidig kunne der godt snige sig en enkelt laks i garnet. Der blev\nbetalt en god pris for snæbel. De blev solgt i Tønder,\nmen de fleste blev sendt via Højer Sluse\ntil Sild før 1920.\nforegik med bådens sejl som drivkraft i Vadehavet\nnord og syd for Højer Sluse.\nSelv om fiskerne fulgte kysten skulle de være opmærksomme på vejrforandringer.\nSkulle – fiskeriet med slæbegarn foregik som regel i november\nDe saltede tørrede skuller var\nmeget værdsatte og derfor måtte fiskerne på mange ture i Vadehavet.\nTo både kunne sagtens fange 500 pund på en dag.\n– garn, der var meget tætmasket blev også brugt i marsken,\nmen på et tidspunkt blev det forbudt. Grimegarn og almindelig sættegarn\nblev også brugt.\nAt der var stor gedder i Vidåen\nhar jeg ved selvsyn set. Rudbøl\n– og Rosenkrans – fiskerne\nbrugte stormaskede ruser, de såkaldte skallehamme\ntil at fange dem. Fra sidst i marts til sidst i juni fangede Aventoft\n– fiskerne dem. Man kunne dengang sagtens fange 14 – 15 stykker\npå en nat.\nI 1920 blev der fanget en gedde på\nKøbmand Lorentzen i Tønder\ntog imod dem og solgte dem videre i Hamborg.\nblev der fremstillet såkaldte Vidjehamme.\nHer fangede man alle mulige fisk undtagen ål. Her kunne der også gå\noddere i fælden.\nSelv om ålestangning var\n– og er – forbudt i Tyskland foregik det i marsken før 1920.\nJa der er endda fundet stager med pigge på. Og det vides at der i 1950\nerne blev fremstillet ålestanger i marsken.\nÅlestangning foregik først på vinteren,\nnår ålene var gået i vinterdvale i mudderet. Ålestangning gav ret\nstore ål. Jeg glemmer aldrig, da min Opa kom kørende på knallert\nfra Højer til Strucksallè i Tønder\nmed et stykke af en ål. Den var så i mellemtiden blevet røget.\nÅlefangst kunne også foregå med\nålekam. På sønderjysk blev den kaldt kejs.\nDet var nu mest ved Aventoft og Nykirke\ndette foregik. Det var lokale smede, der fremstillede disse fiskeredskaber.\nMange forsøgte også at fange såkaldte boble – ål ( boffelål).Denne\nform for fiskeri kaldtes æ boflen.\nVandet skulle være stille og klart.\nMan skulle kunne se bunden og det skulle foregå ved solopgang.\nNår man fik øje på et hul i bunden, og der kom bobler fra hullet,\nstak man med ålestagen. Kom der ingen bobler fra hullet, ja så\nvar der ingen ål i hullet.\nMyndighederne var på\nMyndighederne forsøgte gang på\ngang at håndhæve forbuddet mod brug af ålestager. Men marskboerne\nløb risikoen, for fangsten var for god. Man har i tidens løb forsøgt\nat få det legaliseret. Således sendte borgmesteren fra Aventoft\nen ansøgning til regeringspræsidenten om tilladelse til at anvende\ndenne fangstmetode. Men det blev selvfølgelig afslået. Således red\ngendarmerne fra Tønder jævnlig gennem Aventoft\nfor at pågribe forbryderne.\nMen det lykkedes nu sjældent.\nvar den mest brugte ålefangstmetode i marsken. De fleste som tattede\n, var folk, der fiskede af lyst. Enkelte erhvervsfiskere fangede dog\nogså ål på denne måde. Tatteredskabet\nbestod af en stage på ca. 2 meter. Her blev der så fastgjort et tattelod\nbestående af regnorm. Ja og så fangede man også ål med kroger. Nogle\nhavde op til 1.000 kroger hver.\nÅlene i Vidåen\nhavde ikke mange chancer.\nTil geddefiskeri brugte man også\nsættekroge og blink. Problemet var blot, at geddene som regel døde\nkort tid efter den fangstmetode.\nFør 1920 blev der afsat en del aborrer\ni Tønder. Karper var der ikke mange af.\ngik ofte i vidjehamme. Men der var ikke så mange, der kunne\nlide denne fiskeart, så den havde ikke så stor økonomisk betydning.\nblev fanget i ruser. Men det var kun i ringe mængde, så fiskerne spiste\ndem selv. De blev betragtet som særdeles velsmagende.\nblev i mindre grad fanget i slæbegarn og sjældnere tilfælde i ruser.\nKun ganske få havørreder\ngik ofte i ruserne. Men dem var der ikke så meget fornøjelse ved,\nsom regel beholdt fiskerne dem selv.\nvar meget udbredt, men den havde ingen økonomisk betydning.\nfandtes næsten ikke i marsken før afvandingen.\nfandtes i store mængder. De kunne ikke afsættes. Også mine brødre\nfangede et par gange skaller\ni Grønåen til stor fortrydelse for min mor, der skulle rense\nvar nok den mest lækre fisk, der blev fanget i marsken. På grund af\ndens velsmag var den dyr. Den gav en hvis indtægt, selv om den ikke\nfandtes i større mængder. Fiskerne fortalte, at den blev fanget\nmens hylden blomstrede.\nHos mine forældre i Tønder\nblev der ofte sat fisk på bordet. Og hver dag var det fisk på bordet\nude hos Oma og Opa i Ny Frederikskog.\nGad i grunden godt vide, hvor mange erhvervsfiskere, der er tilbage\ni Højer og Rudbøl.\nDele af min familie har endnu den praksis,\nat der et par gange om året bliver inviteret til sat\nål med snaps. Det sker så under private former, men dengang i\nmin ungdom var det på Højkro\nnord for Højer, det foregik.\nBlodpølse og røget\nNår min Opa\nhavde afleveret en ladning fisk inklusive ål derhjemme på Strucksallé\nblev fiskene nogle gange placeret under køkkenbænkene inden de blev\nordnet. Det skete ikke så sjældent, at nogle af ålene gjorde sig\nselvstændige med en vild flugt over køkkengulvet. Det kunne godt ske\nsamtidig med, at murere, der skulle have udbetalt dagpenge befandt sig\ni køkkenet. De blev ofte trakteret med et kop kaffe. Min far var i\nmange år kasserer for Murerforbundet i Tønder.\nDet skete dog også at min mor smurte en madpakke til en af de arbejdsløse\nmurere. Det kunne være med blodpølse\neller røget ål.\nStegt ål, ålesuppe, røget ål, kogt\nål. Jo variationerne var mange. Og u i\næ kog blev der også serveret ristet og tørret fisk til morgen\n– og middagsmad. Til frokost var der selvfølgelig også fisk.\nsom vejede under et pund, stegtes. De største fisk kogtes i vand tilsat\nsalt, eddike og et løg.\nvar en fisk, der blev værdsat meget højt af marskboende. Men mange\ngad ikke at spise den.\nunder et pund kogtes ofte med eddike, løg og salt. Under et pund stegtes\nde altid. Sommetider blev de store også stegt, men først efter, at\nde var blevet flækket. Fiskefrikadeller, der blev fremstillet af\nbrasen, hævdedes at være meget delikate. Inden fiskene blev lavet\ntil fars fik de først et opkog. Så var skællene lettere at tage af,\nhvorpå det gik gennem kødhakkemaskinen sammen med flæsk og løg.\nInden stegningen rørtes fasen rundt med æg og rasp.\nBrasen -. frikadeller\nblev ikke kun spist som middagsret, men også kolde som pålæg på\nbrød med sennep til. Og minsandten om ikke man med henblik på kold\nservering henkogte brasen i surt.\nsmagte lige som røget ål. Men det var lidt vanskeligere at røge\nbrasen. For børnene skabte de store mængder af brasen ikke glæde.\nFor når fiskene after tolv timers saltning blev sammenbundet to og\nto, skulle hæges til tørring uden for huset, var det børnenes opgave,\nat holde fluerne borte.\nDe tørrede brasen\nblev opbevaret på loftet sammen med skinker og andre spegevarer.\nSaltede tørrede brasen spistes som klipfisk eller udvandedes helt\nog tilberedtes lige som ferske brasen.\nDe kunne også ristes på gløder fra ovnen.\nblev store brasener undertiden tilberedt på samme måder som\nspegeskinker. Det betød, at de kunne holde sig længere.\nindtil et par pund stegtes ofte. De større af slagsen blev kogt i saltet\nvand og tilsat eddike og et løg. De helt store af slagsen blev somme\ntider stegt i ovn. De blev spækket med røget flæsk. Bradepanden blev\nsmurt med smør og under stegningen blev der tilsat fløde.\nDe helt store gedder var ikke så\nvelsmagende. De blev oftest omdannet til frikadeller, nogle blev røget\nog dens lever spistes altid stegt.\nblev stegt eller røget. Sidstnævnte tilberedning smagte dog bedst.\nogså kaldet ålænder smagte kedelig i stegt tilstand. Men den\nvar god i kogt tilstand og fortræffelig til frikadeller. Marskboerne\nforetrak disse til kødfrikadeller.\nSammen med rimterne hakkedes flæsk i\nkødhakkemaskinen ved farsens tillavning. Nogle husmødre kogte rimterne,\ninden de brugte dem til fars.\nDer er meget forskellige meninger om\nStrømskallens egnethed som spisefisk. Men nogle fiskere brugte\nfølgende talemåde En Skalle i Frøst (frost) er lige så\ngod, som en ål i høst.\nNogle bønder brugte dem til foder til\nsøer. Måske var det ikke så meget smagen, det var galt med. det var\nskallens mange stive ben. Min mor var heller ikke så begejstret.\nPå trods af dette spistes en del\nskaller stegte. Andre blev lavet om til fiskefrikadeller, mens nogle\nkogtes i surt, det vil sige gelé krydret med salt, peber, løg og eddike.\nVed sidstnævnte tilberedningsmåde blev fiskebenene bløde og generede\nikke under spisningen.\nMen den store velsmag opnåede fisken\nsom svæj`n skalle. Marskboerne spiste den både til morgen –\nog aftensmad. Skaller, der skulle saltes og tørres, lagdes i salt om\neftermiddagen den ene dag og ophængtes om morgenen den næste dag til\ntørring uden på husmuren eller sammenbundne tre på tre på en stage\ni den åbne skorsten.\nSaltede, tørrede skaller spistes undertiden\nkogt, men ellers ristedes de på gløder eller – bedre endnu – på\nen trefod over åben ild af blos\naffald fra rørskærring, som ikke gav afsmag i modsætning til træ\nvar bedre spisefisk end gedder.\nDe små fisk stegtes. De større blev kogt.\nsom også kaldtes skulle spistes overvejende saltet, tørret\nog i ristet tilstand, men nogle stegtes dog ferske og andre blev henkogt\nskulle tilberedes som tørfisk. De skulle skrubbes rene. Derpå blev\nde saltet i et døgn og hængt til tørre.\nblev ristet ligesom skaller\npå gløder eller i flammerne på det åbne ildsted. Derefter blev de\nklippet igennem på langs, så fisken blev delt i smalle strimler, der\nkun indeholdt små benstumper, som spistes med den øvrige del af fisken.\nblev både kogt og stegt i fersk tilstand. Omkring Højer\ngemtes snæbel som vinterråd enten nedsaltede i baljer eller\nsaltede og tørrede.\nvar velegnet til både kogning og stegning. Ved rengøringen lagdes\nde i varmt eddikevand. På den måde blev det lettere at renskrabe skindet,\nsom var meget tykt, men af mange regnet for den lækreste del af fisken.\nblev enten kogt i slatet vand eller i vand som foruden salt var tilsat\neddike og løg.\nVed fester og sammenkomster spistes ofte\nsudersuppe, der var usædvanlig kraftig. Ved suppens tilberedning\nkom der persille, persillerod, almindelige suppeurter, salt og safran\nMange marskboer foretrak ålene\nmed skindet på, blot de var renset grundigt. Rensningen af ålene foregik\npå flere måder. Jeg løb ud af køkkenet, når min mor begyndte på\nNogle lod dem løbe sig til døde i salt,\nhvorefter de lagdes i varmt eddikevand og skrabt.\nAndre lagde dem i vådt sand tilsat eddike,\nhvori de selv løb slimen af sig.\nÅlene kunne også kommes i eddikevand,\nlidt inden de blev slagtet. Herved blev slimet løsnet. Men der måtte\nikke være for meget eddike, for så revnende skindet.\nMen der fandtes også mere humane\nmåder, at gøre det på. De kunne efter at være blevet slagtet ligge\ni varmt eddikevand en kort tid, blive skrabt. Derefter skulle de ligge\ni salt i 24 timer med påfølgende vask og skrabning.\nEfter stegning var kogning til suppe\nden mest anvendte tilberedningsmetode for ål. Ålesuppe\nblev lavet af små ca. fingertykke ål samt andre ingredienser.\nDe marskboer, som foretrak at suppen\nhavde ren ålesmag, kogte den på ål, urter og salt. Men ellers\nbrugte man foruden ål også skinkeben eller flæskesværd til\nsuppen. Urterne var persille, porre, selleri. Nogle steder brugte man\nogså en roe og sågar store svesker.\nOfte spistes suppen med rismelboller,\nundertiden også med kartofler. Ønskede man suppen lidt mere syrlig\nvar det muligt ved bordet at hælde noget eddike i.\nvar det som fiskerne selv spiste, når de arbejde ved Højer Sluse,\nog selv skulle lave mad i fiskehuset. Man anvendte store ål. Da ålene\nafgav væde under kogningen måtte de ikke dækkes af kogevandet. I\ndette lagdes persille, selleriblade, løg, hel peber og lidt ingefær.\nÅlepot var en temmelig fed spise og var nok ikke for enhver smag.\nkendes Ål i Potte. Større ål end dem der bruges til ålesuppe\nlægges skåret si stykker i en gryde og overhældes med god kødsuppe,\nså de lige er dækkede. Ålene koges møre og der tilsættes så meget\nrasp, at sovsen jævnes og bliver tyk. Der tilsættes rosiner til efter\nbehag. Der kan udmærket spises kartofler til.\nvar også noget min mor lavede. Ålene blev kogt med temmelig lidt vand,\nkrydret med salt, eddike og løg. På grund af den ringe mængde kogevand\nblev suppen stiv uden husblas.\nSom tidligere nævnt havde min Opa\nen kæmpe røget ål med til Tønder.\nCementrør stillet på højkant har været brugt som røgeovne i nyere\ntid. Ellers anvendtes tønder, som var indrettet til formålet. Ofte\nblev savsmuld brugt til røgning.\nDer var masser af appetit i sådanne\nmarskbeboere. Således kunne 20 personer sagtens fortære 40 pund ål\ntil en middag. Hvor mange snaps der samtidig gled ned, vides ikke.\nSaltede tørrede ål i ristet tilstand\novergik ofte røgede ål i velsmag. Saltede tørrede ål var dog ikke\nkun egnet til ritning. Nogle udvandedes og stegtes. Disse ål var så\nfede, at der næsten intet fedtstof skulle anvendes ved stegningen.\nTil stegt fisk blev der i marsken smeltet\nsmør. Til kogt fisk fik man enten smeltet smør, sennepssovs eller\npeberrodssovs. Til kogt, saltet fisk blev der serveret sennepssovs.\nHer fra redaktionen skal der lyde\nvelbekomme til de foreslåede fiskeretter.\nOm det Kulinariske Sønderjylland:\nSønderjysk kaffebord (under\nSønderjysk kaffebord fra\nTønder (under Tønder)\nSønderjysk kaffebord –\nopskrifter (under Tønder)\nOm Højer, Tøndermarsken og Vadehavet :\nStudehandel i Tønder (under\nVikinger i Vadehavet (under\nSønderjyllands Wild West\nKanal gennem Tønder (under\nsamt 5 artikler om Møgeltønder\nTøndermarsken var et sandt\namfibie landskab. En slags Waterworld, hvor man ikke kunne undvære\nEmil Nolde fortæller i sin\nbog Welt und Heimat:\nDa vi omkring\n1912 havde købt Utenwarf vidste vi ikke, at hele egnen om vinteren\nstod under vand, ja sågar kunne blive oversvømmet om sommeren.\nDet var herligt, når der milevidt omkring os kun var vand at se, når\nom dagen den høje himmel spejlede sig deri\n– eller om natten månen med sin kolde glans forvandlede det til sølveventyrland.\nBager og købmand Max Pörksen\nkørte i 1927 med hestevogn fra Fiskehusene over de tilfrosne Gudskog\nsumpe og søer over isdækkede enge og marker helt til Nibøl.\nUnder de månedlange vinteroversvømmelser\nvar marken næsten utilgængelig for almindelige trafikmidler. Vejene\nvar i sommermånederne i en elendig stand. Det var bundløse klægveje.\nOfte måtte man ride, da vogne ikke kunne komme frem, eller tage båden.\nForuden de større søer, Gudskog\nSø, Rudbøl Sø og Aventoft Sø, var der mange mindre søer i marsken,\nsom foruden Vidåen var gennemskåret af bredere og smallere kanaler\nBåde var nødvendige\nMange marskboer havde to –\ntre både. De fleste steder lå fartøjerne lige ved huse eller gårde.\nMen også i de mange kanaler, der førte op til bygningerne.\nKombinationen af kvæghold\nog korndyrkning på geesten kan føres tilbage til århundrederne før\nKristi fødsel. På øerne blev landbruget i sejlskibenes storhedstid\ndrevet af kvinderne, mens mændene var på langfart.\nDe gamle købstæder, Ribe,\nVarde og Tønder havde formelt retten til at drive søfart og opkræve\ntold, men efterhånden udvikledes søfarten fra øerne, dels gennem\ntildeling af privilegier og dels gennem deltagelse i hvalfangsten ved\nGrønland på tyske og hollandske skibe.\nEfterårets ålefiskeri foregik\ni fællesskab. Udbyttet blev solgt samlet. På Tønder Marked blev der\nsolgt både ål og gedder.\nDer var masser af ål i vandløbene.\nUnder en meget hård vinter lige inden afvandingen var alt i marsken\ntilfrosset. Det resulterede i at en masse ål blev kvalt.\nEfter tøbruddet lå der over\nen lang strækning ved Geelsbøl Dige ål i cirka en meter tykt lag\nsom var over 10 – 15 meter bredt.\nFiskeriet i marsken havde dog\nsin storhedstid fra slutningen af 1200 – tallet til omkring 1600.\nGræsarealer blev lejet\nMange marksboer måtte leje\ngræsningsarealer på andres jorde. Græsningsretten blev lejet på\nsåkaldt Legatland, d.v.s. arealer, der ejedes af stiftelser\ni Møgeltønder eller Tønder. Disse blev administreret af koginspektører.\nMan lejede efter begrebet\nen Ku´s Grejs. Udlejningen foregik ved en årlig auktion\nStormflod er et begreb man\nofte forbinder med marsken. Den opstår ved en kombination af solens\nog månens tiltrækningskraft på vandet. Dette kan udløse en højdeforskel\npå op til fem meter. På Halligerne kaldes en stormflod for Landunter.\nDen værste stormflod i historien\nfandt sted den 16. januar 1362. Der grote\nMandrænke (Frisisk: Den store Mandedrukning).\nStormfloden tog over 30 kirkesogne og kostede ifølge overleveringen\n100.000 mennesker livet. Dette tal er nok temmelig overdrevet. Et stort\nlandområde ud for den nordfrisiske kyst blev revet i stykker og opdelt\ni mindre øer og halliger. Af de udslettede byer er Rungholt, den mest\nkendte. Resterne af Rungholt blev fundet under vaderne ud for Husum\nOgså stormfloden 1. november\n1436 Allehelgensfloden var alvorlig. Efter stormfloden sendte\nSlesvig Domkapitel en ansøgning til den pavelige koncil i Basel om\nhjælp fordi det salte hav har taget 60 kirkesogne.\nRibe domkapitels protokol, den såkaldte Ribe Oldemor, beretter\nom, at sognet Anflod ved Møgeltønder helt forsvandt i bølgerne.\nDen forladte landsby Misthusum\nfortæller også om det barske liv i marsken. Landsbyen blev hårdt\nramt af stormfloder i flere omgange, og i 1700 – tallet begyndte folk\nat flytte ind på geesten. I 1814 flyttede den sidste familie.\nUlykker i marsken\nI tidens løb er mange omkommet\npå søer og vandløb. Kirkebøger giver en lang række beviser om bådulykker,\nuden at de nærmere omstændigheder er omtalt.\nI Tonderschen Zeitung\nden 14. februar 1906 findes en mere udførlig beretning om en ulykke.\nAugust Koch og Karl Johannsen fra Haddersbøl Hallig var i båd taget\ntil gesten. I en stærk snestorm for de vild. Søndag morgen fandt man\nKock frosset ihjel, mens Johannsen stadig levede. Nogle år forinden\ntildrog der sig på egnen et lignende ulykkelsestilfælde. Derved druknede\nto personer, landmand Johannsens boror og hans tante.\nEn møllebygger fra Fiskehusene\ndruknede, da hans båd blev fyldt med vand under sejlads.\nKvinderne i marsken var altid\nbekymret, når deres mænd ikke var kommet hjem fra marked inden mørkets\nfrembrud. Måske var de gået på værtshus for at drikke punch. Så\nmåtte der sættes lys i vinduerne, så de nogenlunde kunne finde vej.\nNogle af de mange ulykker skete\nda også efter rigelig indtagelse af spiritus.\nEn fisker, der efter en munter\naften på en af kroerne i Rudbøl sejlede hjem mod Fiskehusene i blæsevejr,\nfandt man næste dag druknet, liggende oven på sejlet i den vandfyldte\nEn anden fisker, en gammel\nmand fra Aventoft, havde drukket for mange punche, inden han begav sig\nud på søen, hvor bølgerne fyldte hans båd.\nUnder en bådtur til Tønder\nefter varer druknede en marsk – købmand, som havde indtaget for meget\nspiritus, inden han sejlede hjemad. Under jernbanebroen ved Tønder\nfaldt han udenbords og druknede.\nCarsten Holt, Tønder sejlede\ni 1922 på Vidåen med sin fiskebåd, sammen med sin kone og deres seks\nmåneder gamle datter. Han havde sat sejl, og vejret var stille og roligt.\nPludselig kom der en meget kraftig hvirvelvind. Den knækkede bådens\nmast, og fartøjet krængede så meget, at de tre blev kastet i vandet.\nDet lykkedes for Carsten Holt at redde sin hustru og barn ind til åbredden.\nNår Højer Sluse lukkes\nNår der var vedvarende vestenblæst\nmed deraf følgende høj vandstand uden for havdigerne, blev Højer\nSluse lukket i længere tid. Vandgangen gennem Vidåen blev dermed standset.\nDet resulterede i mange oversvømmelser, selv om sommeren.\n– Danmarks mest vandrige\nVi andre har ofte badet i Vidåen\nog på forlandet. Men det er ikke noget man skal gøre uden lokalkendskab.\nFor marskens vandløb kan være uforudsigelig. Også de såkaldte\ndyb, der går ud i Vadehavet kan være dybe, ja helt op til 50 meter.\nVidåen er Danmarks mest vandrige\nå. Den afvander omkring en tredjedel af Sønderjylland. – et areal\npå 1.080 km2 i Danmark og 250 km2 i Tyskland.\n– et naturområde\nTøndermarsken er blevet et\nfredet naturområde. Det er et værdifuldt område for millioner af\nvandfugle. Området bliver brugt til yngle, fældnings- og overvintringslokalitet.\nHer er mere end 500 arter af planter og dyr, hvoraf flere ikke forekommer\nandre steder i verden..\nMen der er også mange grunde\ntil at bevare dette enestående område. Næringsindholdet i Vidåen\nog Rudbøl Sø er meget stor. Derfor er der en stor fare for tilgroning.\nI området er der også konstateret\nmink. De er en konkurrent til odderen og er til fare for ynglefuglene.\nOgså bådsejlads kan forstyrre idyllen. Jo Tøndermarsken er andet\nend sort sol.\nVi er her på redaktionen blevet\nspurgt om, hvorfor der er så mange byer, der hedder Ballum. Disse lokaliteter\nligger langs geest – randen syd for Ballum Sluse. Navnet Ballum er\nafledt af forhøjning.\nMod øst ligger Forballum,\nSå har vi Østerende – Ballum\nog Husum – Ballum. Vejen sydover fører os til Vesterende\n– Ballum. Så følger Bådsbøl\n– Ballum, hvorfra der tidligere har været færgeoverfart til\nHavneby på Rømø. Så følger Buntje\n– ballum, Nørrehus – Ballum\nog endelig Rejsby – Ballum.\nNår vi nu er ved de kanter,\nskal vi nævne Hjerpsted. En ældgammel by med gravhøje. Den ligger\npå en bakkeø, der ender ved Emmerlev Klev. Her ende bakkeøen i en\nDet var også her vi gik til\ndans og svingede de skjønne piger, for mange år siden.\nSe litteratur Tønder, Møgeltønder\nHøjer stormflod og diger\n– byen ved grænsen\nHelt frem til begyndelsen\naf 1900 – tallet var der travlhed ved slusen. En masse gods blev importeret\nog eksporteret. Fra ålefiskerne var der meget aktivitet. En helt speciel\nstemning var det at side inde i en varm stue, når blæst\nog regn slog mod ruderne i Ny Frederikskog.\nFra Højer blev der i 1856\nudført op til 1.000 laster indenlandske produkter (1 last = 2.500 –\n3.000 kg.). fra Højer til Tønder blev der viderebefordret:\nsukker og sirup, 226.000 pund tobak, 170 laster engelsk kul, 237 laster\nKæmpe aktivitet 1871 –\nEn væsentlig del af disse\nprodukter blev transporteret af bådmændene fra Rudbøl.\nI tidsrummet 1871 – 1875\nudgjorde de ind – og udførte varer:\nspiritus, 277 hl. Øl, 3 hl. Eddike, 8260 drænrør, 6496 knipper tagrør,\n80 stk. tækkebånd, 1136 fliser over 25 cm, 17.080 fliser under 25\ncm, 6 ½ hl. Fisk, 3.341 kg fisk, 260.608 kg kort, 424 t træ, 3 læs\nhø og strå, 134 t kalksten, 31 hl. Kalk, 339.024 kg stenkul, 68.556\nkg. Salt, 51.460 kg tagsten, 8.900 stk. mursten, 125 stk. skifer, 9\nhl. Tjære, 44 stk. hornkvæg, 8 stk. får, 16 lam og grise, 106 læs\ntørv og sand, 6 kg fjer, 53 kg cigarer, 250 kg silkevarer, 300.000\nkg diverse varer.\nOp til 21 skibe er ifølge\nvidner fra den gang på en gang afsejlet fra Højer. Der kom skibe fra\nEngland, Danmark, Norge, Sverige, Tyskland og Holland.\nDe engelske skibe bragte stenkul\nog modtog korn. Fra Norge kom der træ, og fra bremen kom der tobak.\nDa skibsfarten på Højer døde\nud, ophørte også bådfarten med gods til Tønder. Varetransporten\ninden for marskområdet foregik dog helt frem til 1930’erne.\nSærlig sten, der blev produceret\naf teglværkerne i marsken eller på gestkanten blev udsejlet til byggepladserne\neller til en trælasthandel i Tønder og videresolgt.\nVed Højer fandtes der før\nafvandingen to møller. Desuden var der en ved Nørremølle og hele\n12 stk. på Schackenborgs besiddelser. Disse pumpede om sommeren vand\nind til kreaturerne i fennerne og kunne om vinteren pumpe vandet ud\nderfra. Sådanne møller samt almindelige kornmøller blev bygget og\nrepareret af to møllebyggere, som sejlede til de steder, hvor de arbejdede.\nTræet til byggerierne blev\nkøbt i Aabenraa, og kom til Fiskehusene på vogn. Herfra blev det sejlet\nArbejdet med at passe ruserne\nved Højer krævede sin mand. Derfor havde fiskerne et hus, hvor de\novernattede og lavede mad. Kosten bestod ofte af ålepotte. En kraftig\nret kogt på store ål. Det var især fiskerne fra Rudbøl, der benyttede\nFiskerne fra Højer delede\nretten til at sætte ruser med kollegaerne fra Rudbøl. De deledes også\nRuserne og radgarn, som fiskerne\nbrugte knyttede de selv på vinteraftener og dage med dårligt vejr.\nDet gjorde min bedstefar (Opa) også ude i Ny Frederikskog. Bryggerset\nvar ofte fuldt af opsat garn. Mens han gjorde det fik piben ikke for\nTrængte han til en pause,\nja så tændte han ofte sin B&O transistorradio, der havde skibsbølge.\nSå lyttede han til Blåvands radio.\nJa og så er min bedstefar\nblevet genkendt af læsere af denne hjemmeside. En af dem har serveret\nkaffe for ham, da hun var en lille pige. Min bedstefar arbejdede sammen\nmed hendes far ved slusen.\nDet var en hel særegen stemning,\nnår blæsten og regnen larmede ude fra forlandet i Ny Frederikskog.\n– historier og oplevelser\nDato: maj 28, 2021\nDet er længe siden, at undertegnede har gjort ophold i Saksborg. Man er kørt igennem et par gange. Det er en meget speciel natur heromkring. På stier kan man nyde naturen. Arkæologiske fund har godtgjort, at der har boet mennesker her fra bronzealderen. Heromkring har der været mange aktive mennesker, der har holdt liv i Slogs Herreds Hus og i foreningslivet. Under Prøjsertiden forsøgte man meget ivrigt at holde danskheden nede. Læs her om de metoder, som man brugte.\nDe første mennesker var her for mange år siden\nDet er længe siden, at jeg har opholdt mig i Saksborg. Men jeg er dog kørt igennem en del gerne gange.\nDet er også længe siden, at de første bosatte sig i Saksborg. Således fandt man under udgravninger til en cykelsti mellem Saksborg Skole og Bylderup Bovspor af et hegnshus til et gårdanlæg fra 200 – 525 e.Kr. Dengang boede mennesker og dyr under samme tag. Man byggede lange treskibede huse. Husenes tag blev båret af to rækker indvendige stolper, der var placeret i sæt. Væggene var som regel bygget med stolper og lerklinet.\nHusenes indgange befandt sig i midten af begge langsider. Dette fund var fra 2013. Men allerede i 1925 fandt man en jættestue med efterbegravelse fra bronzealder og ældre jernalder kun 500 meter fra dette fund.\nLige op til den lille by ligger Slogsådalen. Her var også engang en jernbanestation. Dvs. man skulle lige til Bylderup Bov. Nu må man så med bussen.\nVi har tidligere her på siden beskæftiget os med Slogs herred, hvor vi befinder os. Og her finder vi da også Slogsåen, som nok i sig selv hører til nogen større å. Den er vel cirka 6 km lang. Men den hører til et større vandløbssystem.\nÅen flyder forbi Lendemark deler Bylderup og Bylderup – Bov. Øst for Saksborg løber Slogsåen og Uge Bæk sammen, hvor det bliver til Grønåen, hvor vi som børn ofte har badet. Det hele bliver så senere til Vidåen.\nHer i ådalen er det talrige stier. Over Uge Bæk fører den såkaldte Kineserbroen. Broen har fået sit navn efter den specielle konstruktion. Engarealerne her er aldrig afvandet og fremtræder derfor som naturen har skabt den.\nNoget af denne enestående natur er blevet fredet.\nMøder på Lendemark Mølle\nSom vi tidligere har beskrevet, var der en del tysksindede i området, men der var dog også små danske enklaver. Bylderup blev kaldt ”Det lille Danmark”.\nFra østkysten kom ægteparret Lise og Jes Jacobsen. De var bestyrere af Bylderup Bov mejeri. De købte også Lendemark Mølle. Her blev der holdt selskabelige sammenkomster for danskheden. Politisk aktivitet var forbudt dengang.\nI 1905 stiftede man Selskabelig Forening\nDer kom flere og flere. Lise Jacobsen var i København på et oplæsningskursus, hvor en kongelig skuespiller underviste. Nu og dag havde man også besøg af en foredragsholder fra ”Det Gamle Land”.\nI 1905 stiftede man ”Selskabelig Forening”\nEfterhånden samledes man på kroen. Men her begyndte de tyske myndigheder at chikanere. Et møde på kroen blev bl.a. aflyst, fordi der var en revne i gipsloftet.\nEn anden gang blev kvinderne forment adgang. Det var i strid med foreningsloven, men det så de tyske myndigheder stort på.\nMange måder at chikanere på\nSognets afholdsforening holdt i 1908 et møde på Bylderup kro. Den tyske amtsforvalter nedlagde forbud mod mødet, hvis ikke døren til forstuen stod åben – af hensyn til brandfaren!\nDet måtte heller ikke være mere end 40 personer i lokalet. Det var lærer Lorenzen, der talte. Han gik op og ned ad gulvet med sin store frakke på.\nOg foredraget blev holdt to gange den aften. Men foredraget havde konsekvenser. Hans Lorentzen mistede sit embede.\nSognets præst pastor Braren, som vi tidligere her på siden har beskrevet skulle også tale. Men han var forsinket. Og når det var en halv time mellem foredragsholderne, skulle der anmeldes på ny. Så betragtede tyskerne det som et nyt møde. En person rejste sig i salen og sagde:\nMine herrer! Rovmorderen Bilotti er i dag fanget i Ribe.\nDet var alt, så var det fred i 29 minutter.\nDa præsten så endelig kom, mente man at det var bedst at flytte mødet. Så inviterede præsten alle de tilstedeværende i præstegården.\nMan fik bygget et forsamlingshus\nEn række mindre ejendomsbesiddere gik nu sammen for at få bygget et hus, hvor man kunne samles om de aktiviteter som ”Selskabelig Forening” stod for. De store ejendomsbesiddere var for det meste tysksindede. I 1908 gik man så i gang. Planen så ud til at kunne realiseres, da der var tegnet tilstrækkelig med aktier.\nMan fik det ikke lettere\nHuset stod klart i 1910. Men det tyske bygningstilsyn mente at der manglede et bræt fra kvisten til skorstenen til brug for skorstensfejeren. Det skulle naturligvis lige rettes.\nSlogs Herreds Hus blev indviet den 22. januar 1911. Ved indvielsen skulle der være en tysk gendarm med kendskab til det danske sprog til stede. Han aflagde beretning til de tyske myndigheder. Der var 180 mennesker til stede.\nDen første formand for Slogs Herreds Hus var Mathias Mathiesen, Sønder Bylderup. Nu havde man fået sit eget hus. Men det gjorde nu ikke arbejdet i foreningen lettere.\nForeninger i tre kategorier\nLovgivningen inddelte foreninger i tre kategorier, nemlig:\nDe to første foreninger var under politieftersyn. Det betød, at der ikke måtte afholdes møder uden polititilladelse. Møderne skulle anmeldes 3 gange 24 timer før afholdelsen. Myndighederne var meget strikse med, at tidspunktet blev overholdt.\nKvinder, lærlinge og andre elever måtte ikke være medlemmer af politiske foreninger og de måtte heller ikke være mødedeltagere. Det betød at myndighederne bestræbte sig på at få så mange foreninger til at bliver erklæret politiske som overhovedet mulig. På den måde kunne de styre det danske foreningsarbejde.\nNogle steder gik man så vidt, at overvågning også gjaldt gudstjenester, bryllupper m.m. Den slags chikane bevirkede også at det var svært at finde oplysninger om foreningernes arbejde på den tid.\nIkke mange annoncer fra dengang\nDen 18. januar 1913 kunne man i Vestslesvigs Tidende fine en annonce om en dilettantforestilling. Bagefter var der kaffebord og bal bagefter – madkurve måtte medbringes.\nDen 30. marts 1913 startede der en gymnastikopvisning kl. 4 af et pigehold og et karlehold ligesom der var opvisning af folkedansere fra Hjordkær. Bagefter var der fælles kaffebord.\nDen 1. august 1914 begyndte Første Verdenskrig. Straks efter blev de stærke agitorer ført til Flensborg. En af disse var Lise Jacobsen. Og Mathias Matthiesen, forman for Slogs herreds Hus.\nEn tysk kromand kunne holde soldaterne i ørerne\nUnder krigen var forsamlingshuset beslaglagt. Det blev benyttet til lager af korn, madvarer, uniformer og våben. Det var navnlig gamle landstormtropper, der var her.\nOven over forsamlingshuset var der en lejlighed til værten. Den var ikke beslaglagt. Men der var ingen, der kunne omgås tyskerne. En gammel tysk kromand var kommet til Bylderup før krigen. Her drev han kro. Men solgte den. Han blev nu vært i det danske forsamlingshus. Han kunne holde de tyske soldater i ørne. Så var alle tilfredse.\nDansk flertal i Bylderup Sogn\nI 1919 blev beslaglæggelsen af Slogs herreds Hus ophævet. Den gamle bestyrelse kunne nu igen samles for at få bragt orden i sagerne. ”Selskabelig forening” tog fat på arbejdet igen. Den 31. januar 1919 var der generalforsamling. Hvis nok på denne generalforsamling blev gartner Christian Jepsen valgt som ny formand – en post som han havde i ca. 40 år.\nJes Jacobsen havde været med i krigen. Imens havde hans kone Lise Jacobsen passet det hjemlig så godt som hun kunne. Men møllen havde det ikke for godt. Økonomien havde det elendigt. Gode venner skaffede Jes Jacobsen arbejde i Tønder, og han flyttede dertil med familie.\nNu fulgte tiden op til afstemningen. Der blev holdt adskillige møder og selve afstemningsdagen den 10. februar 1920 blev ”Glædens Dag”. Der var 63 pct. danske stemmer i Bylderup. I Burkal Sogn var der 51 pct. tyske stemmer.\nForeningen skiftede navn\nHvornår foreningen skiftede navn vides ikke. Men i 1922 står den omtalt som ”Selskabelig Forening” og i 1924 og 1925 som ”Selskabelig – og Foredragsforening”. Der var en ivrig brevveksling mellem H.P. Hanssen og Christian Jepsen.\nH.P. Hanssen repræsenterede Sprogforeningen som gav penge til støtte for foredragsrækker i de forskellige forsamlingshuse i Slogs Herred. Pengene blev fordelt efter størrelsen af de enkelte foredragsforeninger. Man kunne opleve at eftertragtede talere ”gik på omgang”.\nGunnar Jepsen havde også en del at gøre med de store to – dages møder, som Sprog og Skoleforeningen afholdt hvert efterår i Slogs Herreds Hus. Lørdag eftermiddag var møderne ”fortrolige”. Så spiste man sammen og der var underholdning om aftenen. Søndag var der gudstjeneste og derefter foredrag om eftermiddagen.\nI 1938 døde formanden for forsamlingshuset, Mathias Matthiesen. Derefter blev gartner Jepsen foruden at være formand for foreningen også formand for ”huset”\nKarle og piger blev inviteret med\nMan begyndte at kæde vinterens foredrag sammen til en ”foredragsrække” som man solgte kort til om efteråret. Der blev solgt mange, for landmændene købte også kort til deres karle og piger.\nUdover foredrag ene var det især dilettant, der kunne samle folk. Det begyndte allerede inden Første Verdenskrig. Man måtte så holde en pause efter 1920.\nMange unge ville gerne være med i de forskellige stykker og gik gerne langt i de kolde og mørke aftener to gange om ugen for at øve. Det var som regel gartner Jepsen, der bandt stykkerne sammen og instruerede. Det var i mange år en del gengangere blandt skuespillerne. De kunne tit klare det hele selv. Dragter fik man udefra. Der var mindst to forestillinger om året, nemlig fastelavn og ”kartoffelhøtte”\nDilettantforestillingerne har holdt sig op gennem årene og har været en god indtægtskilde for foreningen.\nI årenes løb var der mange unge – såvel karle som piger – der dyrkede gymnastik i ”huset”.\nModsætninger mellem dansk og tysk\nI tyverne og trediverne kunne der godt være modsætninger mellem dansk og tysk. Men gartner Jepsen var en god mand at have i området. Han formåede at styrke det danske. Den store aktivitet i Forsamlingshuset gjorde, at det blev nødvendigt at udvide. Der blev skaffet kapital. I 1936 ved 25 – års jubilæet blev der bygget en ny føj til.\nDer var blandt andet kommet bedre varme og bedre køkken. Scenen var blevet gjort væsentlig større. Der var også lavet en orkestergrav af lokale håndværkere – vederlagsfrit.\nDet var lokale musikere, der spillede. Der var plads til 5 – endda med klaver. De spillede dels til dilettant og dels til dans. Hvad der så ikke var råd til, var nye toiletter. Man skulle fortsat gå den lange vej i kulde til de gammeldags ”das”, som var omme bagved – det var navnlig ikke sjovt for kvinderne.\nNedtoning af aktiviteter under Anden Verdenskrig\nDa Anden Verdenskrig kom blev foreningens aktiviteter mere og mere nedtonede, dels på grund af mørklægning, udgangsforbud og mangel på varer. I den sidste ende også fordi at i den sidste del af krigen var kroen belagt med tyske soldater.\nEfter krigen mødte folk hurtigt op igen. Der var et stort behov for at mærke fællesskabet. Nu kom der også professionelle teatre. Et kort til en foredragsrække kostede 7 kr. Og en billet til en rejsende biograf der kom en gang om måneden kostede en krone.\nI 1966 kom et ungt lærerpar til Bylderup. Og det varede ikke længe før Tage Madsen blev valgt ind i bestyrelsen, hvor han i 1958 blev valgt som formand. Christian Jepsen blev æresmedlem for hans store indsats Han fortsatte dog som formand for ”huset”. Derefter blev ”huset” og foreningen mere adskilte.\nDer blev oplyst at foreningen et år havde 2.300 deltager til 17 arrangementer samt at der afholdtes fester med alkoholbevilling.\nIgen et ansigtsløft\nI 1960 fik ”huset” et tiltrængt ansigtsløft og blev udvidet med en ny garderobe, ny lillesal, nyt køkken, forlængelse af den gamle sal og nye toiletter. Dertil kom så en forbedring af værtens lejlighed.\nI 1962 arrangerede foreningen en tur til Harzen. I 1964 blev en friluftsscene indviet.\nSucces med aftenskoler og Højskoledage\nI 1976 blev Slogs herreds Hus atter udvidet med en tilbygning, der rummede en ny stor sal og skydebane i kælderen.\nRammerne var nu i orden til projekt ”5 højskoledage”. Første gang var der 65 deltagere. Men man var helt oppe på 200 deltagere.\nI 1980’erne startede man med aftenskole. Og så lavede man diverse udstillinger i ”huset”.\nJa og egentlig var der meget mere at fortælle om Saksborg. Men vi vender garanteret tilbage en anden gang. Kig engang på artikelserien nedenunder dette. Du kan finde meget mere om området heromkring.\ndengang.dk indeholder 1.738 artikler\nUnder Tønder finder du 279 artikler:\nUnder Sønderjylland finder du 201 artikler:\nHistorier fra Slogs og Kær herreder\nEn strejf af Burkals historie\nBesættelse og befrielse ved Grænsen (Grøngård)\nAskerodde ved Vidåen\nDato: november 6, 2020\nDer var rigeligt med foder og græs til dyrene. Her har boet mennesker i adskillige år. Vi kigger på tingsted, rettersted og galge. Jo, der er også lige en regning fra en skarpretter. Og her er også meget gamle veje. To vandmøller kan der også bydes på- Og mange adelige og kongelige har huseret i sognet. Og så kom kolonisterne, men det var nu ikke en succes. Men hvem boede i sognet og hvad lavede de? Bylderup sogn har ikke været forskånet for ildebrand. 8 kommuner var der i sognet under det prøjsiske styre. Hvad nu hvis man var dansksindet skulle man så aflægge en ed til den tyske kejser? Nu var det et udpræget dansk sogn. Men efter første verdenskrig fulgte en trist tid. Mange i sognet faldt. Vi bringer også en liste over 36 artikler fra området.\nRigeligt foder og græs\nVi har været her før. Prøv engang at se bagerst i artiklen, så kan du se, at vi efterhånden har været i området mange gange.\nBylderup kirkesogn ligger midt i Slogs Herred. Det dækker et areal på 4.300 ha. Ja det er næsten en regulær firkant på 6-7 km på hver led. Sognekirken fra 1200-tallet ligger i den vestlige del næsten op ad sognegrænsen.\nAlt agerland består af let sandmuld, der i ældre tid kun har givet et ringe udbytte. Men da sognet gennemløbes af en række vandløb fra nordøst mod sydvest, har de omkring åerne liggende ret store engarealer før i tiden givet rigeligt foder og græs til heste og kreaturer.\nLundbæk og Søderup å løber sammen og danner Slogsåen. Uge bæk optager Terkelsbøl å og danner med Slogs å Grønåen på den vestlige sognegrænse. Hvirlåen er sognegrænse et langt stykke mod nord.\nHer var tidligt mennesker\nSognet har i historisk tid altid bestået af 8 landsbyer. Bylderup, der i 1200-tallet var ”Biulethorp” og i 1324 ”Biuldthorp” havde flest gårde og huse. Lendemark var i 1493 ”Lendemarck”, Sottrup var i 1482 ”Sotterup”, Bredevad var i 1421 ”Bredewatt”, Duborg var i 1543 ”Duffborch”, Frestrup var i 1445 ”Frestorppe”. Hajstrup var i 1436 Hasdrup. Heds var i 1470 Heis, i 1496 Hedes.\nVi skal ikke glemme Søllingvrå, der havde vandmøllen og et par gårde til nabo. Slogsmølle ved Lundbæks udløb i Slogsåen. Den blev udplyndret og afbrændt under 30-års krigen i 1628. Efternyopførelsen på samme sted fik den navnet Nymølle.\nVi er slet ikke færdig, for det er også Karlsvrå, som i 1238 hed ”Karlsswhra”. Den var tilbage i 1200 årene en adelsgård. I 1245 nævnes en Ridder Lage de Karlswhra. Endnu længere tilbage var der mennesker på egnen. Herom minder de to fredede kæmpehøje, Galgehøj nordvest for Hajstrup og Hedshøj nord for Heds.\nYderligere skal der have været 11 mindre høje, der er forsvundne, ødelagte eller overpløjede, så de ikke mere kan påvises.\nDe første beboere har nok været jægere og fiskere. Bosættelsen er sket tæt ved åerne. I Bylderup og Lendemark lå alle gårdene helt ud til engkanten mellem åen og bygaden. Det samme i Hajstrup, Frestrup og Heds. Sidstnævnte bestod endnu for 200 år siden af fire gårde foruden Hedsgård.\nTingsted og galge\nBylderup sogn ligger midt i Slogs Herred og har i århundreder været hjemsted for Slogs Herreds Ting. Det nøjagtige tingsted har ikke kunnet stadfæstes. Handlingen foregik i fri luft inden for fire tingstokke. Det har ikke været det store problem at flytte.\nHvidtfeldt mener i Trap 1966 at den har ligget i Bredevad ikke langt fra den gamle galge. I nærheden nævnes en Galewische (Galgeeng) og Galliebrobrocki (nu Galgebrostenene). Men der er også en Galgehøj nordvest for Hajstrup, som vi har skrevet. Her mener man at galgen har haft sin plads. Men denne antagelse er nok lidt usikker.\nForuden at være en straf skulle henrettelserne og hængningerne også tjene til skræk og advarsel for ”ligesindede”. Galgen og dens ofre skulle kunne ses af forbipasserende og helst viden om. Det kunne være grunden til, at galgen blev flyttet ud i nærheden af den gamle korsvej ved Bredevad.\nMen herredstinget har i hvert fald siden begyndelsen af 1500-årene haft sin plads i Bylderup formentlig i nærheden af kirken og kirkekroen. Og først i 1850 blev galgen fjernet, da den var i en dårlig forfatning, og den kunne og skulle ikke bruges mere.\nHerredstinget skulle dømme i stridigheder om mange ting, uenighed om markskel, arveskrifter, klager over vejes og broers tilstand og vedligeholdelse samt de tildelte vejstykkers længde, der var tildelt de forskellige ”bolsmænd”.\nEn regning fra en skarpretter\nDe store sager som røverier og mord kom for Amtsretten i Tønder. Blev den skyldige dømt til døden foregik henrettelsen i det hjemlige herred. I Herredsregnskabet for 1725 findes en side i regnskabet, hvor skarpretter Christoff Støckler får udbetalt løn for arbejde, 6 rigsdaler og 32 skilling. Kun købstæderne havde en skarpretter. Støckler blev ansat i Tønder i 1729, men må åbenbart have arbejdet som stedfortræder før den tid.\nDe gamle veje mellem købstæderne berørte kun Bylderup sogns sydlige, østlige og nordligste landsbyer. Tønder – Flensborg landevej kom fra Saksborg over Hajstrup mod Kravlund. En gammel vejvisersten ved Frestrupskov fortæller, at her drejede en vej over Tinglev mod Aabenraa.\nDen gamle vej fra Tønder mod Aabenraa gik over Hostrup, Lund, Sottrup og Bredevad. Vejen fra Flensborg til Løgumkloster gik over Heds – Bredevad, hvorefter den nordvest for Bredevad passerede Lundbækken, formentlig i oldtiden over et bredt vad. Også her står en gammel vejsten til at retlede de vejfarende, at her drejede Løgumklostervejen efter Hornse og Ravsted.\nEn ny vejforordning af 29. oktober 1784, der omfattede lodsejernes betaling for anlæggelse, vedligeholdelse med pligtkørsel og projektering af gennemgående veje, satte i årene derefter gang i udbedringen af de gennemgående veje ved amtets foranstaltning og var i nogle tilfælde medvirkende til ændringer i vejforløbet. Tønder – Aabenraa landevej blev således omkring 1800 forlagt til at gå over Stemmild – Bov – Lendemark – Bredevad i stedet for det nordligere forløb.\nUdover disse gennemgående veje gik der en såkaldt herredsvej fra Hajstrup over Bylderup – Lendemark til Bredevad. Bylderup Kirkekrønike fortæller, at der var fire broer i sognet. De lå over alle åerne på denne herredsvej.\nMan kan have en mistanke om, at det har været herredsfogederne på Hajstrupgård, der har fået gennemført, at denne vej var en herredsvej. Selve tinget har aldrig været afholdt i Hajstrup.\nDer var to vandmøller i Bylderup sogn, Søllingvrå og Nymølle. Bønderne i de forskellige landsbyer havde møllepligt til disse møller. De bønder, der boede nord for Slogsåen, havde mødepligt til Nymølle. Denne pligt påhvilede også bønder i nabolandsbyer uden for sognet. Syd for Slogsåen var der mødepligt til Søllingvrå vandmølle, der også malede korn for bønder uden for sognet øst fra. Fra de to landsbyer, Frestrup og Hajstrup, der ligger syd for Uge bæk havde bønderne mødepligt til Jyndevad Vandmølle.\nAdelige og kongelige i sognet\nI 1353 pantsatte hertug Valdemar og hans søn Valdemar ”vort sogn Biuldthorp” til marsken Erik Holck, der i 1362 lod panten gå videre til Johan Grymersen.\nHertug Frederik, der senere blev Frederik den Første af Danmark købte nogle år senere af 6 brødre Rantzau, Karlsvrå med tilliggende. Dette tillæggende bestod af hele Duborg, 7 gårde i Bylderup, Søllingvrå vandmølle, Vestergård i Burkal sogn og nogle kådnersteder. I 1500-tallet var der masser af sådanne handler.\nKlosteret i Løgum ejede også mange gårde i området. Omkring 1548, da klostergodset overgik til det offentlige, havde klosteret en gård i Lendemark, en i Bylderup, en i Bredevad og fem i Sottrup.\nAhlefeldterne på Søgård havde købt gods af klosteret i 1527, heriblandt gårde i Bylderup, Sottrup og Bredevad. Disse gårde er dog blevet videresolgt undtaget to gårde i Sottrup, der i 1709 blev samlet til en gård.\nLendemark Kro var en kongelig ejendom, der hørte under Bolderslev Fogderi, hvor fogeden havde titel som ridefoged.\nDa kolonisterne kom\nI midten af 1700-årene opstod tanken om at skaffe nybyggere til de øde hedeegne i den vestlige del af Jylland. Agenter rejste rundt i Tyskland og berettede om de gode forhold som de kunne opnå i Danmark med tildeling af jord og statslån til bygninger og køb af besætning. I Vestjylland kaldte man dem ”Kartoffeltyskere”. Her kaldte man dem ”Kolonister”.\nI den nuværende Tinglev Kommune blev der oprettet 4 kolonier, der hver bestod af 6 – 10 ejendomme. De fik navne efter den kongelige familie. Julianeborg kolonien, der bestod af 8 ejendomme, fordelte sig med 4 i Bylderup sogn, 3 i Ravsted og 1 i Hostrup.\nDer skulle være blevet oprettet 4 mere, men det blev ikke til noget. Man havde lovet tilflytterne langt mere, end der var grundlag for, og de blev dybt skuffede. De fleste forsvandt ret hurtig igen til hjemegnen eller til andre egne i andre lande. En familie, der hed Kraus holdt dog ud i en årrække.\nMasser af kanaler\nI engene blev der gravet grøfter eller små kanaler for at få det opstemmede vand så langt ud og så godt fordelt som muligt. Før den store afvanding i 1920’erne med inddigning og reguleringer, gravning af kanaler med pumpestationer, der pumpede afvandingskanalernes vand op i åerne, var engene i vintertiden oversvømmede helt fra Tønder til Hajstrup og Bylderup – Lendemark.\nEt andet problem var sandflugten. Drivende skyer af jord og fygende sand over markerne var årligt tilbagevendende begivenhed i forårstiden. Enkelte initiativrige bønder plantede læhegn af gran i markskellene. Men ellers var der fri passage for blæsten.\nPlantagerne, der efterhånden var groet til, var ikke noget værn. Der skulle en regulær katastrofe til i 1938 før det rigtig kom gang i plantningen af læhegn.\nHvem boede i sognet?\nVed folketællingen i 1840 var der 851 personer i sognet. Foruden gårdejere, husmænds, aftægtsfolk, præst og degn var der:\n51 landarbejdere, 7 smede, 4 skomagere, 3 murere, 3 skræddere, 2 tømrere, 1 knapmager, 1 børstenbinder, 1 urmager, 1 kludesamler, 1 kniplingshandler, 1 snedker og en bødker\n17 syersker, 5 kniplersker, 4 væversker, 1 spinderske.\nMed børn og voksne var der 30, der fik fattighjælp dengang. Og de var virkelig fattige dengang. De fik lidt brød, lidt rug, lidt boghvede eller når det var rigtig flot, en høne til slagtning. De måtte også ud med tiggerposen for at få penge til mad og tøj. Det var mest aflagt og brugt tøj, de blev betænkt med.\nI de gamle landsbyer med tætliggende gårde og huse, der alle var tækkede med strå, kunne en ildebrand blive en katastrofe. Således kunne man i Dannevirke torsdag den 17. august 1876 læse følgende:\nEn voldsom ildløs har mandag formiddag hjemsøgt den vestlige del af landsbyen Bylderup og lagt 6 steder i aske. Ilden opstod i Martin Christensens gård og forplantede sig med stor heftighed mod vest. Blandt de afbrændte bygninger er skolehuset, begge krosteder og bageriet. Dog blev bageovnen reddet.\nOgså dengang var aviserne fulde af trykfejl. Det var ikke hos Martin Christensen, men hos Martin Christian Martensen ilden opstod. Hans gård lå mellem Kirsten og Hans Chr. Søndergårds hus og den nu nedbrændte Bylderup Kro.\nEn brand var dengang næsten umulig at slukke. Alle huse og gårde var tækket med strå. Brandsprøjterne var håndtrukne. Selv om gårdene næsten alle lå tæt på åen med rigeligt vand, så var der ikke noget effektivt slukningsapparat.\nBrandforsikringer var i ældre tid ukendte. I landdistrikterne blev de først almindelige fra omkring 1740.\nSognet bestod engang af 8 kommuner\nUnder den preussiske administration var Bylderup sogn inddelt i 8 kommuner med lige så mange kommuneforstandere. Hver landsby havde sin egen kommune, desuden udgjorde Hajstrupgård med kroen og smedjen en selvstændig kommune.\nDet administrative overhoved for hele sognet var fra 1889 amtsforstanderen. der var udnævnt af højere myndigheder. Kommuneforstanderne var valgt af dem med fast ejendom for seks år ad gangen.\nBylderup sogn blev kaldt ”Lille Danmark”. Det gode forhold mellem de dansksindede og de tysksindede blev ødelagt, da pastor Holden Lützhøft blev afskediget fra sit embede. 120 af 135 stemmeberettigede havde eller skrevet under på at de gerne ville beholde ham.\nSkulle man aflægge ed til den tyske kejser?\nNår de unge karle blev indkaldt til militærtjeneste, skulle de aflægge ed til den tyske kejser, faneeden. Kunne man aflægge faneeden og så alligevel være en god dansker? Men hvis ikke man ville indkaldes måtte man forlade landet. Men der blev henstillet til de unge i grænselandet, at de skulle tage militærtjenesten for ikke helt at affolke grænselandet.\nI 1911 kunne man indvie et forsamlingshus Slogs Herreds Hus. I Sottrup blev der en vækkelse under Luthersk Mission, der kom til at gøre sig gældende. De byggede deres missionshus i 1905.\nForholdet mellem dansk og tysk kan man se på stemmetallene fra et valg i 1871. Her var der 103 danske og 34 tyske. Det var kun mænd med fast ejendom, der havde stemmeret dengang.\nVed afstemningen den 10. februar 1920 var fordelingen således, når der korrigeres for de tilrejsende:\n304 danske og 145 tyske.\nDen sidste tid var en hård tid\nDen sidste tid i den preussiske tid var en ond tid. Den første verdenskrig gav sorg og savn i mange hjem i sognet. Det tyndede ud i rækkerne af unge mænd. Især Bredevad var hårdt ramt. Ikke færre end 12 fra Bredevad faldt i krigen. I Bylderup var der 34, der måtte lade livet, de fleste for en sag, der ikke var deres. Af dem var 6 brødrepar og 3 familiefædre, hvoraf de to efterlod en børneflok.\nBredevad var den næststørste landsby i Bylderup sogn med ret så mange gårde og kådnersteder samlede i en kreds uden om bytoften og ud mod de laver liggende arealer nord og syd for bebyggelserne.\nFra fordumstid har Bredevad været skæringspunkt for de to gennemkørende veje Flensborg – Løgumkloster og Tønder – Aabenraa. De to veje var sammenfaldende over en strækning på 300 meter gennem Bredevad og forbi Bredevad kro. Her kunne de vejfarende hvile benene og slukke tørsten. De ridende og kørende kunne få heste skoet og vogne repareret hos smeden., der boede lige ved siden af.\nRantzauerne havde en del jordegods i Bredevad.\nAndreas Hansen: Vilkår og virke i Bylderup Sogn – et bondesamfund midt i Slogs Herred\nHvis du vil vide mere: www.dengang.dk indeholder 1.669 artikler heraf 194 artikler fra Sønderjylland og 269 artikler fra Tønder:\nNolde og hans liv vest på (b)\nDato: oktober 31, 2020