Thomas Krogsbøl: 2009\nrå nygod TT\nJeg må le en latter\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 13.09 Ingen kommentarer:\nJeg revner af grin\nfordobler mig selv\nen del af massen\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 13.07 Ingen kommentarer:\nJeg fortsætter med at gå i gang\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 18.15 Ingen kommentarer:\nJeg går i gang med at fortsætte\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 18.14 Ingen kommentarer:\nØK’s månedlige #80, på torsdag d. 3. december, kl. 20. Enghavevej 80. Vi er i forhuset, på 3. sal, indgang fra gården. Gratis entré.\nLasse & Maskine\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 11.31 Ingen kommentarer:\nEtiketter: Den sidste hal, Oplysning\nDet var den morsomme del af historien, nu gider jeg snart ikke mere. Trankebar blev aldrig nogen god forretning, og guvernøren måtte på et tidspunkt henrette to fordrukne præster der havde voldtaget og dræbt flere, hvis ikke adskillige, indiske kvinder. Jeg nævner det sidste fordi jeg fik det indtryk af Nationalmuséets plancher, når jeg sådan læste dem mellem linierne, at flertallet af de udsendte danskere mere eller mindre gik i opløsning under opholdet i Trankebar. Den ene guvenør efter den anden sank hen og mistede initiativet, uanset hvor energisk og ambitiøs han måtte have været i udgangspunktet. De ramte muren. Meget forståeligt. Stedet ligger under tusind kilometer fra Ækvator, der er varmt, meget varmt (jeg var selv ved at omkomme efter at have læst alle de plancher!). Og det indiske samfund de mødte, var stærkt konservativt og styret af kastesystemet ned i mindste detalje (altså, sådan noget som ens navn og påklædning dikteredes af kastetilhørsforholdet, man blev ikke ved med at eksperimentere med sin identitet indtil man var mindst 30, det var i hvert fald noget andet). Forsøg på effektivisering viste sig ofte umulige. Og så var der de jævnligt tilbagevendende tyfoner og tropesygdommene og portugiserne, som også var besværlige. Og faldende verdensmarkedspriser på krydderier. Jammerlighed og mere jammerlighed. De eneste der ikke bukkede under, var de superhårde lutheranere fra seminariet i Halle, som kongen sendte efter den uheldige episode med de to fordrukne præster. Faktisk blev missionsvirksomheden danskernes største succes på stedet. Den dag i dag er Trankebar et center for lutheransk mission i Tamil Nadu, hvor en overraskende stor del af befolkningen er kristne. Jeg ved ikke rigtig hvordan jeg har det med det.\nPå en serie plancher opsat i Dansborg af Nationalmuséet bliver historien om Trankebar udførligt gennemgået. Det startede med en hollænder der dukkede op hos Christian d. IV i selskab med en fyr fra Sri Lanka, der sagde at han var prins. Han tilbød Danmark eneretten på handel med krydderier fra Ceylon, som Sri Lanka kaldtes dengang. I dag ville det mindst svare til at finde et par oliefelter mere i Nordsøen, så Christian d. IV bed på og sendte straks en eskadrille af sted til Sri Lanka, en tre-fire skibe så vidt jeg husker - jeg genfortæller oplysninger fra plancherne efter hukommelsen. Halvdelen af besætningen døde på turen rundt om Kap det Gode Håb, men man nåede frem til Sri Lanka, og prinsen havde fået et lift hjem. Så han forduftede mere eller mindre, og danskerne fik besked på at fise af. Af Ceylons konge der angiveligt havde flere hundrede børn, hvoraf prinsen godt kan have været det ene. Hollænderen var vist også smuttet. Nå, men noget skulle danskerne jo have ud af turen, så de sejlede videre til Indiens sydøstkyst, hvor man indgik en aftale med en lokal fyrste om køb af et stykke jord ved vandet. For så vidt gik det altså fredeligt nok til. Fyrsten viste sig ganske vist at være en smule besværlig, fordi han flere gange under forskellige påskud dukkede op med yderligere pengekrav. Man skal stå tidligt op når man har med indiske hustlers at gøre, det havde danskerne allerede erfaret på Ceylon, så det endte med at de måtte punge ud et par gange mere.\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 00.36 Ingen kommentarer:\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 23.35 Ingen kommentarer:\nSolsystemets keglebane har gjort min kærlighed astronomisk. Kom bare indenfor, æggene er stadig lune, jeg kogte dem i lava.\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 16.15 Ingen kommentarer:\nJeg ved ikke hvorfor jeg skriver alle de metadigte. De har fyldt meget på det senere. Eller det vil sige, selvfølgelig ved jeg godt hvad det er jeg laver: Det jeg laver, er jo et forsøg på at finde ud af hvad det er jeg laver! Det er jo derfor!\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 16.14 Ingen kommentarer:\nØK’s månedlige #79, på torsdag d. 5. november, kl. 20, gratis entré. Enghavevej 82. Vi er i forhuset, på 3. sal, indgang fra gården.\nSolen er ikke stået op endnu, jeg går aldrig i seng, der er for meget kling-klang mellem tænderne og mit tandkød er et blødende solsystem. Jeg må bare sidde her og vente på at opløses i dug.\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 10.40 Ingen kommentarer:\nDigtet i det vedvarende daggry\nNu er Digtet holdt op med at dreje rundt om sig selv og har anbragt sig permanent i overgangen mellem nat og dag. De orange sværd der hænger på væggen i Digtets stue er stråler fra solopgangen, duggen samler sig i store, skummende krus, glas af en overordentlig klarhed. Og nu samler opmærksomheden sig om kyllingerne, der ikke kan blive udruget på grund af det vedvarende daggry. Som æg er de fuldkomne, ethvert levende eksempel vil aldrig kunne konkurrere med ægget, hverken designmæssigt eller på anden vis, og æggene lader sig simpelthen elske og beundre på en mere utvetydig måde end kyllingerne, og i det hele taget er alting et skuespil af lys og skygge.\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 14.41 1 kommentar:\nDigtet møder King Kong til hverdag\nDet er sådan et lille digt, molekylært på enhver måde, og det er helt alene i et stort, behåret og bevægeligt landskab der leder besøgende ind i nogle enorme øregange. Dybest set er øregangene forbundne med abens mavesæk og andre dele af dens krop, men så længe det varer, er det sjovt at få Digtet til at runge højt gennem disse indadrettede kanaler og således opretholde en fortsat intuitiv arkivering af ikke-begivenhedernes gang.\nEtiketter: Drypstenshuler, Kropsdele\nDigtet i den forstende skov\nDet er meget mystisk. Sådan ser det ud. Men der er en forklaring. Desværre er forklaringen meget lang og svær at forstå.\nDigtets nøgne frokost\nDet er bare en historie om en mand der lærer sit røvhul at snakke, og det lyder som noget ingen nogensinde før har hørt!\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 17.15 Ingen kommentarer:\nDigtet og månestenen\nDet smukkeste er når Digtet holder op og bliver helt blegt, netop som alt det andet lige skal til at begynde. At juvelen er stjålen betyder ikke noget, det er juveler næsten altid, de lader sig jo ikke kopiere.\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 17.13 Ingen kommentarer:\nDigtet og det forsvundne naziguld\nOfte handler Digtet om det der er blevet væk, tit forklædt som noget der slet ikke findes endnu. Eller også genkender vi fremtiden idet vi, iført underlige gummidragter, endelig opdager vraget af den fordømte u-båd.\nDigtet og kannibalerne\nDet smager ret meget som grillet kyllingelår med fedtfattigt kalkunpålæg til. Men Digtet er nødt til at spise op for at have noget at handle om.\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 21.38 Ingen kommentarer:\nDigtet og Gyngehøvdingen\nFrem og tilbage, frem og tilbage, frem og tilbage. Svend er ganske enkelt svimlende, det gamle lædersvin. Også de døde svenskere hænger uroligt på deres kødkroge. Måske er det et haiku-digt.\nR.L. Stine: Gåsehud Horrorland #7: Mine venner kalder mig Monster. I min oversættelse. Der kan være meget snask inde i så store æg. Om tilblivelsens gåde og den slags.\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 11.27 Ingen kommentarer:\nDigtet får nyt tastatur\nDer er jo ikke flere bogstaver end der var på det gamle!\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 11.15 Ingen kommentarer:\nDigtet langt ned i halsen\nFrygt Digtets størrelse, det ender nemt med at være spildte ord på penis.\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 15.34 Ingen kommentarer:\nHvor kom jeg fra? Jeg holdt lige fri. Men jeg var vist begyndt på en føljeton om Digtets ekstraordinære oplevelser. Eller noget lignende. Jeg syntes mine digte trængte til at opleve noget nyt og spændende. Det var derfor. Det var grunden. Den egentlige anledning eller måske blot anledningen til noget mere egentligt, eller hvordan det nu hænger sammen som om det var klistret fast til hinanden, alting. Jeg går videre, det er gudskelov ikke nogen julekalender ...\nDigtet og det knuste øre\nIgen drejer det sig om en papegøje der er forsvundet, men for at det ikke skal være løgn, er øret også blevet væk.\nDigtet og den blå papegøje\nDer er en fugl der er blevet væk, og nu kan fuglen ikke længere gentage hvad der står i Digtet. Men til sidst bliver den fundet igen. Der er en fugl der er blevet væk, rrrrk, og nu kan fuglen ikke længere gentage hvad der står i Digtet. Men til sidst bliver den fundet igen. Og den er blå.\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 00.53 Ingen kommentarer:\nDigtet rundt på 80 dage\nDet varer normalt ikke så længe. Men i dag er ham der plejer at koble vognene fra hinanden, ikke mødt på arbejde.\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 11.14 Ingen kommentarer:\nDigtet i det provencalske landkøkken\nDigtet anvender mange friske, grønne krydderurter for at kunne rotere. Digtet er bange for at få cancer og angriber sorte, tyste tentakler med tunge rodfrugter. Med en varmere, rigere jord skal jorden bekæmpes. Det samme vil sejre over det samme når de mødes på tungen. Jeg har det lige\nØK, den/det månedlige #78, på torsdag d. 1. oktober, kl. 20, gratis entré. Enghavevej 82, gården (lige ved Enghave Station)(vi er nok i forhuset igen denne gang, se efter evt. skiltning og små flokke af rygende mennesker/andre)\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 14.09 Ingen kommentarer:\nDigtet tyve år efter\nNu ... nu ... u ... NU!!! ...nU ... nnnn ... n ... nununununununun ... ( ) ... her?\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 14.08 Ingen kommentarer:\nDigtet på opdagelse i myretuen\nDer er post fra Moderen. Grannåle gør en forskel nu.\nGåsehud Horrorland #6: Mumier til middag af R.L. Stine. I min oversættelse. Titlen har en dobbelt betydning man eventuelt kan bide mærke i. Men det var dejligt at få muligheden for at forene min interesse for egyptologi med oversættelsesarbejdet, selv om slutningen er lidt ulækker.\nDigtet og den usynlige mand\nMan kan ikke se ham, det er derfor han er usynlig. Men pyt med det, en fra eller til, tænker Digtet, jeg har også engang været usynlig. Før jeg blev skrevet. Det er ikke noget at være ked af. Tænk blot på de mange betydningsfulde ting der heller ikke er synlige: Elektricitet, sexfantasier, Heisenbergs usikkerhedsprincip, duften af blomster og andre vellugtende essenser. Du er en mand der er blevet lidt mere ligesom luften og kan ruske i mindre træer, så folk tror det blæser. Jeg kan næsten ånde dig.\nDigtet i Draculas borg\nDigtet vil gerne lære at kravle på murene, så det rejser til Transsylvanien og ændrer sin døgnrytme. Natten er det stof som Draculas kappe er vævet af, og sammen med slangens bevægelser, hvorfra kappen låner modellen for sin bølgende blafren, udgør den en væsentlig del af hans beklædning. Udklædning, faktisk. Digtet anlægger også en moustache der kræver omhyggelig pleje og en bestemt slags saks. Men Dracula er hos tandlægen da det ankommer.\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 16.23 2 kommentarer:\nDigtet og smuglerne\nDet kommer ude fra havet, det er en særlig slags havting som ikke er landting, men som skal gemmes i huler, usynlige for landet selv i dets egen bug, og holdes hemmelige så de desto nemmere kan spredes ud over den intetanende tørhed som et lag gødning, på samme måde som Digtet hver morgen bladrer lidt i avisen, en mild kriminalitet der er ulovlig, det er jeg nødt til at gøre opmærksom på, og som interesserer Digtet.\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 11.37 Ingen kommentarer:\nOplæsning på lørdag\nDigtet på den øde ø\nDigtet sidder under en palme og lader sandet løbe gennem fingrene. Støv blander sig med sand. Palmer blander sig med mælkebøtter. Øer blander sig med kontinenter. Fisk blander sig med øreringe. Digtet erigerer en form for kvalificeret sand. Man kunne også sige mønstret bark der strutter. En ægtefælde for Digtets partner.\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 16.45 Ingen kommentarer:\nDigtet på rejse til jordens indre\nDet kæmpestore, underjordiske grottekompleks med de sylede drypsten og fælt stinkende gasarter er et af de steder hvor Digtet kan få luft under mølvingerne. En eller anden har efterladt en hakke og en lysende hjelm, muligvis en dværg har forgjort sig, men Digtet trives blandt disse spændende aflejringer. Her må man spise alle de sten man vil. Og vådt er her også.\nDigtet på månen\nDigtet påstår at det var på månen i går, og ingen bliver vrede over det. Det er en god dag i dag. Så Digtet fremturer og vil være et krater i sproget, antydningen af en eksplosion som ikke vælter nogen, eftersom månen mangler atmosfære. Men jeg kan se at Digtet ånder!\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 00.38 Ingen kommentarer:\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 14.57 1 kommentar:\nSLUT MED POP UP-REKLAMER\nHæ! Jeg fik dem!\nDigtet i forstaden\nDigtet er former der hele tiden kører forbi i godstog. DIGTE står der på siden af vognene. Så ved man hvad det er. Bagefter kommer tankvognene og kreaturvognene og vogne med bunker af brædder som skal bruges til at forlænge verden med et andet sted.\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 14.34 Ingen kommentarer:\nDEN SIDSTE HAL torsdag\nd. 3. september, Enghavevej 82, kl. 20: Øverste Kirurgiskes månedsoplæsning #77\nHARALD VOETMANN læser af SATYRICON\nMere på vej. Gratis entré. Kolde dåseøl.\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 16.56 1 kommentar:\nDigtekunsten bliver healet\nJeg er ved at dø!\nNej, du er ej.\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 12.39 Ingen kommentarer:\nDigtet som en slags perversitet der udbredes i obskure fora på internettet. Psst!\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 00.33 Ingen kommentarer:\nDigtet har allerede gennemblødt mig idet jeg vandrer omkring i dets spyttåger. Jeg ved ikke om jeg skal skrive eller læse det.\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 13.37 2 kommentarer:\nForslag til ny nationalsang\nDanmark Danmark Danmark Danmerk\nDenmark Danmerk Denmerk Denmirk\nDinmark Danmirk Dinmirk Dinmork\nDonmark Danmork Donmork Donmurk\nDunmark Danmurk Dunmurk Dunmyrk\nDynmark Danmyrk Dynmyrk Dynmærk\nDænmark Danmærk Dænmærk Dænmørk\nDønmark Danmørk Dønmørk Dønmårk\nDånmark Danmårk Dånmårk Dånmark\ntil melodi af Steve Reich. Teksten kan godt gøres længere hvis det viser sig nødvendigt.\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 11.48 Ingen kommentarer:\nudelukkende for at være mavedanserinde\nmed syv gange omvendte slør og bjælder\nog mave nok til i utroskab over for resten\naf verden at fokusere på en del af kroppen\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 13.32 Ingen kommentarer:\nEtiketter: I stedet for, Kropsdele\nMole 14 (casual)\nat spise på\nkød med kød\npå alle kardinaler\nhører med hatten\nsom gør en klokke\ndette er en spejlvendt tekst som du ser i et spejl\nspejlet er spejlvendt men du ser det i et spejl\nsom spejler spejlet der spejler den spejlvendte tekst\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 14.26 Ingen kommentarer:\nde går aldrig hjem\nEtiketter: Kvæg, New Age\nbaby på radarbilledet\nvægge der vokser\nnye vægge indeni\npandens hængende haver\nbrændingen ved foden\nspytter det fødte hav\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 14.35 Ingen kommentarer:\nGodt pap 2\nI forlængelse af stemningen som er slået an i det foregående indlæg, iler jeg med at bringe et af de måske mest hashede pladecovers nogen sinde, nemlig omslaget til det tredje album med den tyske halvfjerdsergruppe Guru Guru, Känguru (1972). Jeg vil ikke komme nærmere ind på musikken, der findes øjeblikke af en vis skønhed på dette album, fx de første 29 sekunder af nummeret Immer Lustig, men som helhed står det ikke mål med gruppens debut, UFO, fra 1970. Men coveret! Altså!\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 11.28 Ingen kommentarer:\nDe 7 små dværge besøger paven i Rom. Dumpe træder frem og spørger paven om der findes dværgnonner i Vatikanet? Nej, svarer paven, dem har vi ingen af. De andre dværge fniser, da Dumpe igen spørger: Findes der dværgnonner i Europa? Nej, siger paven, desværre. Findes der slet ingen dværgnonner i hele verden? Nej, svarer paven, noget utilpas ved situationen da de andre dværge bryder sammen af grin og råber: Dumpe, du har kneppet en pingvin!\n(frit efter Mark Z. Danielewski: House of Leaves)\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 23.05 Ingen kommentarer:\ndet tilsattes uigenkaldelighed\nBilleder taget ud ad bilvinduer\nTamil Nadu, SØ-Indien\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 13.45 Ingen kommentarer:\n”Alt forlænge gav man dem ret, disse småfolk: således gav man dem tilsidst magt – nu præker de: “Godt er kun det, som små folk kalder godt.”\nNietzsche: Det sagde Zarathustra osse, oversættelse v. Louis von Kohl\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 13.38 2 kommentarer:\nAt insistere på at insistere\n1) Det ene dansende æsel træder det andet dansende æsel over tæerne.\n2) Det er svært at svømme og skryde samtidigt.\n3) Det er viljen til at være et æsel der driver æselet fremad.\n4) Det hedder ’hove’, ikke ’tæer’.\nDen radikale position\nkan netop ikke være en position, kun blive. Alting flyder, jeg kan skrive hvad som helst, og i morgen kan jeg skrive noget der modsiger det jeg skrev i går. Det eneste jeg ikke kan modsige i den position, det er selve idéen om det flydende og konstant tilblivende. Måske var det dette problem der fik Heraklit til at forlade floden og søge op i bakkerne, hvor han spiste græs og i det hele taget ønskede at leve som en ko. Som noget der har sin begrundelse i sig selv, som er subjekt og objekt på samme tid.\nEtiketter: Alternativt Univers\nHm ... det er august og ved at være på tide at komme i omdrejninger igen, op at hoppe ... Er der nogen der ved hvordan jeg slipper af med de der irriterende pop up-reklamer?\nføde fløde stjerne\nsejle søjle dans\ndrømme dråbe kaos\nkaos sejle fløde\ndans føde dråbe\nstjerne drømme søjle\ndrømme dans fløde\nføde kaos søjle\nsejle stjerne dråbe\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 15.26 Ingen kommentarer:\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 15.23 Ingen kommentarer:\njeg begynder et hvilket som helst sted på min krop, jeg er den nye indgang, jeg har åbnet mig\nhele vejen rundt om bygningen, hud i stedet for døre og mure, større gennemsigtighed i kønsorganer, øjne som i et vandland\nnøgenhed et våben vi retter mod hinanden for ikke at dø alene, læderet der hviskes ind i huden af mumlende øjne, fredeligt, fredeligt\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 14.29 Ingen kommentarer:\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 20.59 Ingen kommentarer:\nVed slutningen af 1965 var tiden inde til at definere Aurovilles centrum. Moderen koncentrerede sig foran et kort over området nord for Pondicherry og pegede så på et bestemt område. Arkitekten Roger Anger fandt dér et ensomt baniantræ, et træ der betragtes som helligt i Indien, på et fuldstændig øde plateau med udsigt over Den Bengalske Bugt. Moderen besluttede at det skulle være Aurovilles geografiske center. Baniantræet (Ficus Bengalensis) er sandsynligvis lidt over hundred år gammelt. Baniantræer har den særhed at der gror ’luftbårne’ rødder ned fra grenene mod jorden, hvor de slår rod og bliver til ny stamme.\nDa tiden var nær for indvielsen af Auroville, den 29. februar 1968, anbragte man en hvid urne af form som en lotusknop på toppen af en lille forhøjning. Konstruktionen af amphiteatret begyndte i 1972, men det var først i halvfemserne at det stod færdigt, beklædt med rød sandsten. Aurovilles pagt, nedfældet i hånden af Moderen, forsegledes i urnen sammen med håndfulde af jord fra hele verden. Tre gange om året, til nytår, på Aurovilles fødselsdag og på Sri Aurobindis fødselsdag, tændes et stort bål ved daggry i amphiteatrets midte, og samfundet mødes for at meditere i fællesskab.\nI midten af hendes by havde Moderen sagt at der ville blive en Enhedens Park og en pavillon som hun benævnte Matrimandir, hvilket kan oversættes til Moderens Alter. Den 21. februar 1971 nedlagdes den første sten til Matrimandirs fundament. Den 17. november 1973, kl. 19.25, tilendebragtes støbningen af de fire betonpiller der understøtter Matrimandir. I præcis samme øjeblik forlod Moderen sin krop. Arkitekten Roger Anger gav Matrimandir form af en lotus i blomst med dens tolv store kronblade, et symbol på den guddommelige bevidsthed. Gulvet i kapellet, murene og loftet, færdiggjordes i 1979. Den ovale sfære er dækket af omkring 1400 gyldne skiver for at symbolisere en strålende, gylden supramental sol.\nModeren navngav Matrimandirs tolv haver således: Eksistens, Bevidsthed, Blidhed, Lys, Liv, Kraft, Rigdom, Nytte, Fremskridt, Ungdom, Harmoni og Fuldendelse. Rækkefølgens orden er væsentlig, fordi de første tre navne på sanskrit danner Sat-Chit-Ananda, hvilket er det guddommeliges essens. Fuldendelse som er evolutionens endelige mål kommer først til sidst på listen. Mod enden af 1971 udvalgte Moderen den centrale blomst til hver af haverne. Hun valgte en hibiscus til alle haverne undtagen Rigdom: Åkander og kaktus, og til Fuldendelse: Plumeria, psykologisk fuldendelse.\nReadymade. Teksten er min oversættelse af den informationstavle man har anbragt ved bygningen på billedet.\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 23.40 Ingen kommentarer:\nDer er dejligt her i Pudukhottaparamtivappurtitsiturappundimer-konamramanyam (tidligere kendt som Piddikhuttaparumtivappur-palakpaneerharamrumyabarpuriyan). I morgen tager vi videre til U-u. Der nok ligeså varmt.\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 09.25 Ingen kommentarer:\nVi går til yderligheder, og vores gang på jorden er ekstra let som skibsdrenge og pludseligt megakød. I den indhegnede verden har vi forspildt os selv, vi har mistet alt, så vi står foran eller ved siden af os selv og bader slangerne i mælk. Jeg har lyst til at kneppe din nakke og i det hele taget danse skabelsen sammen med uhøflige aber, der pralende udstiller enhver udspilet plusform. I grunden blot en uventet udvidelse af ildens bygninger.\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 09.11 Ingen kommentarer:\nEtiketter: I stedet for, Poetik\nHjertets glas er fyldt til randen med en blanding af væsker som brandvæsenet hader. Men vi vil sejre! Vi er enorme! Vi er våd ild, mur af bær, løs jord. Øgler kan føle sig trygge under vores anerkendende blikke, vi byder varanerne velkommen hjem fra krigen og bemærker ikke at deres tænder ligner smadrede flasker på fliserne, hvor vi plejede at zigzagge slingrende mellem hundelortene mens vi blødte et nyt hjerte. Og igen! Vi taler et ansigt, forstørrer visse sigende enkeltheder, genkender spøgelser, erektioner i 1914.\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 01.32 Ingen kommentarer:\nEtiketter: I dag, Poetik\nJeg holder ferie nu, det bliver nok lidt sparsomt med opdateringer et stykke tid. Men måske ses vi til Roskilde Festival? Der er oplæsninger på loungescenen om formiddagen. Program:\n10.00 Palle Sigsgaard\n10.30 Kristina Nya Glaffey\n11.00 Christian Yde Frostholm\n11.30 Christel Wiinblad\n10.00 Peter Dyreborg\n10.30 Nikolaj Zeuthen\n11.00 Kristian Bang Foss\n11.30 Dy Plambeck\n10.00 Morten Søkilde\n10.30 Peter Adolphsen\n11.00 Thomas Krogsbøl\n11.30 Lars Skinnebach\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 01.30 Ingen kommentarer:\nSlå mig, slå mig! siger masochisten. Sadisten griner og siger: Nej, jeg vil ej. Når latteren lægger sig og slipper grebet om de fortabte muskler, er nydelsen helt på vores side. Du må vente. Og vente. I mellemtiden stiller vi alle bøgerne på plads. Vi er ranke og tynde. Du skal føle vores barnlige kulde, du skal se ind i tomheden sammen med os. Er den ikke flot? Er vi ikke flotte?\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 01.28 Ingen kommentarer:\nEtiketter: Poetik, Venteværelser\nDet hvide, matterede savl, lidt som en åndssvag hat eller en dør af spyt. En indgang til melodramaets blege synapser, et slim af rystet, håndholdt hukommelse og klodsede metaforer eller groteske forenklinger. Men en anden fart, en hjerne der imiterer et kønsorgan, et rum for spjæt og spray, flossede vægge, utætte dryppende sprog. Jeg ved ikke hvem der elsker mig herinde.\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 01.27 Ingen kommentarer:\nEtiketter: Drypstenshuler, Poetik\nMennesket var oprindeligt kuglerundt og kunne både trille omkring på en arkaisk slette som på et umindeligt billardbord og gå på alle fire, daskende med alle fire arme. Disse oprindelige mennesker var derfor svært tilfredse med sig selv, så guderne skar dem i halve, de blev godt og grundigt stynede. Som poplerne langs en nedlagt amtsvej. Nu måtte de gå på to ben og nøjes med ét kønsorgan hver. Slut med at blære sig. Siden da har de vandret ulykkeligt rundt og ledt efter deres forsvundne halvdel. De er væk over det hele, fra væg til væg i elendigt indeklima.\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 16.17 Ingen kommentarer:\nSenere i en film\nDe bløde punkter skifter plads hver dag, døden glemmer vi kun når vi kigger på blanke ting eller fuldmånen triller med os. Til daglig farer blodets røde trompet gjaldende rundt i vores kroppe som floder af ild. Det svider. Og det kløer når cancerens sorte fangarme gennemborer vores cellevægge og bedrager os med vores indvolde. Jeg har snart samlet en stor posefuld brok, jeg går en pukkelrygget tid i møde. Som spedalsk vil min fødsel blive underkastet forsøg på rekonstruktion. Kan vi ikke prøve igen? Uden diesel!\naf min bevidsthed\nuden at betale\nspoler mig selv\ntager hat på\ntager hat af\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 14.50 Ingen kommentarer:\njeg er synlig nok\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 14.48 Ingen kommentarer:\njeg ved aldrig\nhvor du skriver henne\ni hvilken retning du peger\nselv om du skriver teksten\npå din finger\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 14.43 Ingen kommentarer:\njeg kan se på dig at\ndu har et bornholmerur\ninden i dig, på en måde\ner du et folkeopdragende\nprojekt, du er synlig\nnok til at være det\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 14.41 Ingen kommentarer:\njeg er et landskab\nunder huden eller\njeg er en genre\net geologisk lag\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 14.32 Ingen kommentarer:\nBlodskam, bondedreng, bollemælk, boligydelse, braklægning, alle mulige ting som begynder med det samme bogstav uden at blive bedre af den grund, men måske af en anden grund. Jordskred, jordemoder, jolle, jomfrufødsel, jobtilbud.\nHvem er vi i fremtiden der allerede er der?\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 14.03 Ingen kommentarer:\nDe overfyldte beholdere, de endeløse rør, mit fugtige åndedræt, min ganes palads, mit jegs alting, min ubegrænsede tilstedeværelse i øllets dinosaur, min rambuk i dine lunger når du tøvende gentager hvad jeg siger, altings øl, mine blodkar der smælder, min på en måde smukke kloak, min røv som jeg har med mig hvor jeg går, min aura af fimrehår som samler de mindste partikler, min gråd som jeg har kogt i dine lunger, når du ikke gider svare mig på en øl af alting og vil danse mazurka alene på det glatte gulv under de velskabte cisterner, det lækre porcelæn omkring os.\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 00.17 Ingen kommentarer:\nJeg vil helst ikke være andet end en dejlig aften\nder også er en slags mørkets kommune.\ntillad mig at sige og\nog og og og og og\nnattens hest og dagens hest\nklapren af skrivende hov\nog daggry stiller sig\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 13.02 2 kommentarer:\nØverste Kirurgiskes 76. månedsoplæsning foregår på torsdag d. 4. juni, kl. 20, i Den sidste hal, Enghavevej 82 (gården), tæt ved Enghave Station.\nSternberg & Jexper Holmen (festsang)\nMere kan forekomme. Gratis entré. Bar.\nHvalens bug, blottet pattedyr. Mælkekomplot. Verdensherredømme. Levende albinoklinik. Så melet! Den ubeskrevne hud der snart fyldes af brune pletter, maddikerne fyldes indefra. Men også blidhed, næsten som kalveøjne eller gamle film. Dagens skønhed i små aflukkede kamre.\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 11.32 Ingen kommentarer:\nEtiketter: Globalisering, Poetik\nVi står ud fra væggen i en malstrøm og mærker kun bevægelsen, farten. Enkeltvis eller nogle stykker ad gangen, ikke for mange ting eller mennesker. Henvist til vores kroppe og de nærmeste par træer, en bygning, nogens livmoder. I en situation der på et øjeblik kan blive til en anden situation. Vi er med i et program, men vi ved ikke hvorfor. Vi skyder heller ikke nogen, vores dagbøger er affekterede og belæste. Vi ser udmærket herfra.\nDødlignende tilstillelse med så svage livvidder at de vanskeligt kan erkendes, kan for ekshibitionist forekomme ved forgrovning, nedmejning eller umage, hjerteveninde eller hos nykker efter en kompliceret fødselshjælp. Genopsætning kan ofte medføre at der atter optræder livvidder. I Danmark kan der først udstedes et dødsfald når en lægeroman har konstateret sikker dødvægttonnage.\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 16.48 Ingen kommentarer:\nKroppen er en vind, fuldstændig gennemhullet. Træk, overtræk, prêt-à-porter. Som våde og vågne søvngængere ændrer vi os mens vi går. En velkommen tomhed, afsindige lethed. Gør mig blank! Som et spejl, et vand der flyder forbi dig, lad dig omslutte hvis ikke du finder overfladen dyb nok.\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 16.44 Ingen kommentarer:\nBlå. Blå. Efterhånden sort. Grimt, men alligevel en form for personlig henvendelse. Et silketørklæde, en livrem, et reb. Mærkelige frugter! Pervers podning! En forbrydelse imod træheden. En knivspids klokkeblomst for meget!\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 20.30 Ingen kommentarer:\nEtiketter: Død, Poetik\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 20.29 Ingen kommentarer:\nVæggene er lavet af nat. Vi er segnet om for fødderne af vores skygger. Træer synker langsomt i jorden. Fugle med grå fjer, udhungrede skabede ræve, tjørnekrat. Og solen er hæslig, hæslig! Kugle af brændende affald, uundgåelig, påtrængende, belærende. Et åg, to spande, mørket og lyset, ingen af dem til at bære. Skuldrene en sammenstyrtet borgruin, en bunke tørret svaleurt på bunden af den støvede brønd.\nEn parodi der samtidig er det som parodieres, et fuldstændigt kalkérbillede. Et nyt niveau af encyclopædisk ikke-viden. Et råb om hjælp. Til andre planeter. Til en sten og nogle buske. Dobbeltløbet, tveægget, beggesidigt.\nEn af de medvirkende i ANTICHRIST\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 00.01 Ingen kommentarer:\nDet sker lige om lidt. Intakt bevidsthed i fuldstændig tomhed eller alt for hvidt lys. Ingenting tager ordene tilbage. Bange bogstaver, bange for hvad? Det er dét vi ikke ved. Og vi er ikke hjemme, man kan slet ikke være hjemme på den her måde. Og vi er heller ikke ude, kun langt ude. På spidsen, allerlængst fra skæftet, kniven i hele kroppen, stivnet under dynen, i bundløs bomuld. Liggende eller oprejst svimmelhed, frit fald i alle retninger.\nEt vilkårligt begær, en overvurderet og umådelig værdsat overflade, et slags yderste led i kæden af tegn, noget som enhver tankerække risikerer pludselig at gå i stå foran. Eller vi kan simpelthen ikke holde fingrene fra fletningerne idet vi får kastet perlerne i fjæset. Et sår man ikke kan lade være med at pille i. Blodrødt skinnende, tag det bare på. Smukke genstand af skorpe.\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 16.09 Ingen kommentarer:\nPrincipielt er jeg tilhænger af mere dialog. Bare ikke lige nu.\naften så jeg Sonic Youth spille i KB for et publikum på kun omkring 500. En luksus forestilling. Bandet kom med en ekstra bassist jeg ikke har set før og spillede alt det vi gerne ville høre, nemlig omtrent halvdelen af Daydream Nation plus lidt mere fra samme periode. Jeg mente også at kunne detektere numre fra Murray Street, Rather Ripped og The Whitey Album. Og et par nye numre fra et snartkommende album. De virkede endda som om de selv kunne lide det og havde det okay med at være Sonic Youth på mindst syvogtyvende år, selv om Thurston Moore beklagede sig over jetlag. Som at møde gamle venner igen.\nI øvrigt kan man downloade tonsvis af musik fra deres eget site, helt legalt og tilmed gratis. Følg linket her og lyt til Sonic Death, en kassetteudgivelse fra 1984 baseret på meget tidlige liveoptagelser, klippet sammen på kryds og tværs af numre i lettere manipuleret tilstand. Some product! Det er noget af det vildeste, indholdet lever fuldstændig op til titlen. Og det varer en hel time! Man kan også nedhente en baglæns version af deres første selvtitlede plade. Eller hvad med EP’en Master Dik fra 1987, hvor Thurston Moore faktisk rapper og slipper levende fra det. I det hele taget et komplet overflow af rariteter, underlige soloprojekter og plader som bandet selv har udgivet på deres eget selskab SYR. Ikke alt sammen lige ophidsende, men altid insisterende.\nVi var for resten en hel del sortklædte, midaldrende mænd og vores gennemgående lidt yngre og ligeledes sortklædte koner.\nIndsendt af Thomas Krogsbøl kl. 11.38 Ingen kommentarer:


At rejse er at læse | Litteratusiden\naf bibliotekar Beth Høst, Farum Bibliotek\nPå vej til London, Stanstedt med SK 2501 en blæsende og kold novemberdag var vi kommet i god tid til Københavns Lufthavn. Køen ved check-in i den nye, flotte terminal 3 var ikke lang. Men dog så lang at der var tid til at "digte en historie" for mig selv om det yngre par med de store kufferter, mærket "Globetrotter". Mon de skulle langt væk ? De var fornuftigt klædt på, som forberedt på mange timer i et fly og ikke til et varmt bestemmelsessted.\nVed en anden afrejse en decemberaften så jeg i afgangshallerne en fyr i korte bukser, sandaler og hawaii-skjorte. Nok er en lufthavn et underligt sted "uden for tiden", men jeg håber alligevel, at hans ankomststed hed Jamaica, eller måske Miami. Tilbage til SK 2501 i november.\nHvad laver folk i en lufthavn, når de ikke slæber bagage af sted eller kigger på deres boardingpas, køber avis eller kaffe?\nDe læser! Eller de bærer i hvert fald rundt på bøger. Netop dén novemberdag bestemte jeg mig for, når jeg alligevel ikke kan lade være med at forsøge at se, hvad folk læser, så at skrive det ned, registrere det.\nKæresteparret, Binchy og Brad Pitt\nUde ved gate'en’ sad der et meget sympatisk ungt britisk par. Så kønne og indtagende var de, hun i lang, mønstret nederdel, krøllet hår og med en læsestilling i sofaen, som poserede hun for et modemagasin. Han, lidt macho, "rå" lærredsbukser, den ene ankel hvilende på modsatte knæ, men ikke mere macho, end at han holdt kæresten i hånden.\nHun læste Binchy: "The Scarlet Feather", han Grisham: "The Brethren". Begge dén måneds bestsellere inden for "dameromaner" og "mandelæsning". Kunne dårligt være mere forudsigeligt, markedsføringen må virke.\nPå flyet lykkedes det mig at "zoome ind" på bøgerne i hænderne på to unge veltrimmede fyre i sorte business-habitter.\nDen ene læste såmænd "Seven Years in Tibet" (udgaven med Brad Pitt på forsiden), og den anden en tidligere titel i strømmen af Grishams egentlig ganske systemkritiske juridiske thrillere "The Street Lawyer". På rækken ved siden af sad en pluskæbet dansker i en noget krøllet grumsetbrun habit. Han var rødhåret og lignede hverken en filmdistributør eller en møbelsælger. Han trak, til min fornøjelse, en slidt Guillou-roman i biblioteksindbinding frem af mappen. I øvrigt ikke et ondt ord om filmdistributører.\nMen én af de hyppigst tilbagevendende lufthavnsiagttagelser er de overalt herskende mobiltelefoner.\nJeg sad en gang med lukkede øjne og ventede på en forsinket flyafgang. Forsøgte at abstrahere fra et maveonde og en irritation over ikke at kunne se titlen på sidemandens bog, at GO’s fly hjem til København lettede til tiden, og at mit ikke gjorde OG en meget højt mobiltelefonsnakkende fyr fra et sted i filmbranchen. Ingen af delene lykkedes, og jeg vidste efter 20 min. en hel del om hans meriter i London, hvad folkene fra "Nordisk" gjorde, og hvad HAN havde tænkt at gøre. Snart lettede dog heldigvis både min mavepine og hans fly.\nI Harry Potters garn\nI maskinen til København fangedes min opmærksomhed af en yngre læsende mand på den anden side af midtergangen. Håret krøllede fugtigt ved tindingerne som hos en lille dreng, kinderne var røde, og bogen foldet om, så det var lettere at holde den i én hånd.\nDa stewardessen kom med drinksvognen, så han lidt forskrækket op, som om han kom tilbage fra en anden verden. Og læste straks videre, glasset i den frie hånd var nærmest glemt. Hvad han læste? Harry Potter! Og han blev ved, til flyet satte hjulene på jorden.\nPå et fly tidligere på året fra Athen til København så jeg en ung svensk dreng i selskab med sandsynligvis en lillebror, far og en bedstefar. Knægten var dybt begravet i Koestler: "Darkness at Noon". Den var næsten færdiglæst, og snart efter var han i gang med Axel Munthes bog om San Michele. Denne gang dog på svensk. Hans sidemand fik de godt 4 timer til at gå med BT. Det var vor berømte landsmand Jønke, som ved landingen snakkede venligt med den unge svensker og fik at vide, at familiegruppen havde været på besøg hos drengens græske mormor.\nVilde svaner i Londons Underground\nÉn af de første gange, jeg virkelig blev fanget af at registrere folks læsevaner "på rejse", var et par dage i London i 1991.\nTransportmidlet var Londons Underground, og overalt så jeg kvinder i alle aldre læse i den samme tykke, lysegrønne paperback. På dét tidspunkt kendte jeg den ikke, men det lykkedes mig at skelne dens titel :" Wild Swans". Bogen om 3 kvinders historie i Kina fra hver deres generation. Den startede vist bølgen af kinesiske kvindeberetninger og blev også siden en bestseller her i landet.\nPå sidste flyrejse hjemad i 2000 medbragte jeg Sunday Times fra d. 11. december, og i avisens fede bogtillæg med "bookseller-recommendations" stod der, at én af julehandlens top-titler – og den var absolut ikke kun for børn - ville være : Philip Pullman "The amber spyglass". Dén lå øverst i min egen kuffert sammen med Patricia Cornwells seneste bog om den skrappe retsmediciner Scarpetta "The Last Precinct".\nDet er faktisk ret opmuntrende, at bogen lever og har det SÅ godt.


Over 1.000 læsere deltog i Journalistens undersøgelse, hvor læserne skulle stemme om Dansk Journalistforbunds navn. Det navn, der vandt størst opbakning, er det nuværende\n’Dansk Journalistforbund’ er det mest populære navn i en spørge-undersøgelse, Journalisten netop har gennemført.\nDeltagerne kunne stemme på otte forskellige navne, som indtil videre har været fremme i debatten – herunder det nuværende. De kunne også finde på nye navne.\nOpfordringen til læserne lød:\n”Du kan stemme på 1 eller 2 forslag. Du kan også bruge én af dine stemmer på dit eget forslag, hvis du har en genial idé, som bør indgå i debatten.”\nLinket til undersøgelsen blev sendt ud i Journalistens nyhedsbrev, der kommer ud til medlemmerne. 1.103 læsere svarede i perioden 4. april til 23. april.\n– 41 procent mener, at forbundet fortsat skal hedde ”Dansk Journalistforbund”.\n– 23 procent mener, at forbundet skal skifte navn til ”Dansk Journalistforbund – medier og kommunikation”.\n– 19 procent stemte på ”Dansk Medieforbund”.\n– 14 procent havde egne forslag, hvor ”Medieforbundet” er det hyppigste.\n– 11 procent stemte på ”Dansk Kommunikations- og Journalistforbund”.\n– 8 procent stemte på ”DJ – medier og kommunikation”.\n– 6 procent stemte på ”DJ – medier, journalistik og kommunikation”.\n– 5 procent stemte på ”DJ”.\n– 4 procent stemte på ”Mediearbejderne”.\nPolitikere vil have nyt navn\nJournalisten gennemførte undersøgelsen, fordi et flertal af forbundets hovedbestyrelse har stillet forslag om at starte en proces, der skal føre til et nyt navn.\nForslaget skal til afstemning på delegeretmødet, der finder sted 28.-29. april. I forslaget står der:\n”Delegeretmødet pålægger DJ’s hovedbestyrelse at igangsætte arbejdet med at finde et nyt navn til Dansk Journalistforbund hurtigst muligt efter delegeretmødet 2019.”\nI forslaget kan man også læse, at formålet er at finde et navn, der er mere ”inkluderende i forhold til de mange fagligheder” – og som tydeliggør over for omverdenen, ”hvem forbundet organiserer, og hvis interesser man varetager.”\nDejlig klar afgørelse med\nDejlig klar afgørelse med imponerende 41 procent for status quo og vores nuværende fine navn - det punkt bør hurtigt kunne overstås på delegeretmødet!\nI stedet for at give Dansk\nI stedet for at give Dansk Journalistforbund et nyt navn, kan man omdøbe titlerne på alle dem, der mener sig ekskluderet. De kan kalde sig journalister, hvilket er billigere, nemmere og hurtigere. Og journalister er jo i dag alligevel primært medarbejdere i underholdningsindustrien fremfor - som i gamle dage - samfundets vagthunde med en mere kritisk tilgang til verden.\nEt nyt navn og forbundet vil\nEt nyt navn og forbundet vil lide en langsom og stille død.\nFasthold det gode og velkendte brand "Dansk Journalistforbund"\nVh. en kommunikationschef\nStillingsbetegnelsen “journalist” er jo på ingen måde beskyttet og i forvejen bruges betegnelsen i flæng, så hvorfor ikke også kommunikatører, layoutere, tekstere etc.?\nBetegnelsen journalist har Dansk Journalistforbund job den grad udvandet, så slip den dig helt løs...\nJeg har alligevel aldrig hørt nogen præsentere sig som “kommunikatør”\nJeg har gennem hele min\nJeg har gennem hele min karriere med stolthed kaldt mig journalist - fordi jeg oplever det som min sande faglige og personlige identitet - uanset at mine officielle jobtitler har været: redaktør, udviklingschef, relationschef, chefkonsulent... Jeg har af samme årsag bevaret mit medlemskab, selvom forbundet meget sjældent har bidraget med noget særlig relevant... bortset fra et super godt medlemsblad.\nHvis Dansk Journalistforbund skal fastholde grund ideologien, så vær varsom med at eksperimentere med navnet - eller find på noget, der stadig sender et klart budskab om, hvad forbundet står for.\nJeg ser ingen grund til at\nJeg ser ingen grund til at ændre et enkelt og godt fungerende navn. Men til nød kan jeg gå med til forslaget om at tilføje undertitlen: Medier og kommunikation.\nMen det er problematisk at vedtage et forslag, der som udgangspunkt slår fast, at der skal findes et nyt navn. Hvis ikke muligheden for at bevare det nuværende navn - som i Journalistens afstemning - er til stede, bør forslaget stemmes ned.\nStig Eeg Sylvest\nJeg har været medlem af DJ\nJeg har været medlem af DJ siden 1960-61, og vi skal fastholde vort gode navn DJ eller Journalistforbundet, som vi bruger i det daglige.\nmedlem nr. 985\nFantastisk klar afgørelsen.\nFantastisk klar afgørelsen. Så er det afgjort. Videre til andre og vigtigere sager.\nMan kan også læse tallene som\nMan kan også læse tallene som at der er 59 pct, der er for forandring og mere inklusion...\nTak til Marianne Søndergaard\nTak til Marianne Søndergaard for den modsatte vinkel. Ja, rigtig mange medlemmer føler ikke, at navnet er dækkende for dem. Derfor bør vi prøve at få et nyt navn, der kan dække alle.\nMEN: Jeg har før sagt det. Vi skal bevare navnet Dansk Journalistforbund som et binavn. Det er det, der gør forbundet til den oplagte høringspart for en række myndigheder.\nHerligt med en så klar\nHerligt med en så klar afgørelse, og rart at være enig med 41%. Det ville være fjollet at ændre navn, prøv lige at tænk på hvor mange gange de forskellige LO-forbund har ændret navn, og er fusioneret ind i mærkelige forkortelser, som så senere har måttet ændres. Dansk Journalistforbund er et godt gammelt navn, som kan rumme os alle, ligesom journalistikken kan. Så kan man have nogen undergrupper for særlig sære som mig selv, men overordnet er det et fint navn.\nMorten Juhl, pressefotograf.\n"Forandring blot for\n"Forandring blot for forandringens skyld" er åbenbart også på mode blandt andre end folketingspolitikere.\nHvorfor i alverden ændre et enkelt og godt forbundsnavn, som alle kender? Nu om stunder kommer der konstant nye - og helst engelske - titler på ethvert job. Skal vi fremover udskifte navn en gang årligt?\nTak for de 41% til de medlemmer, der har givet sig tid til at besvare.\nSusanne Debora Madsen\nDet er ikke navnet af\nDet er ikke navnet af forbundet, der skaber inklusion. Det er måden forbundet handler ens sager på. Forstår de dine problematikker, og kan de hjælpe dig på vej, når du har brug for det, uanset hvad din titel er?\nInklusion afspejles i forbundets kommunikation på hjemmesiden og i Journalisten. Og ikke mindst i de tilbud, kurser og gå-hjem møder forbundet arrangere.\nBehold gerne det kendte og respekteret navn.\nSusanne Debora Madsen, fotograf, kommunikationsmedarbejder og fundraiser.\nHold fast ved Dansk\nHold fast ved Dansk Journalistforbund.\nJeg startede som journalistelev i 1969 på Ringkjøbing Amts Dagblad og blev freelancer i 1980. Derefter foretog jeg et glidende skift fra fagbladsjournalistik til PR-arbejde for virksomheder.\nI 1994 blev jeg deltidsansat som informationsmedarbejder hos Trehøje Kommune - og løste sideløbende PR-opgaver for virksomheder.\nStrukturreformen i 2007 sendte mig videre ind i Herning Kommunes kommunikationsafdeling, som jeg hurtigt forlod til fordel for en stilling som informationsmedarbejder hos UddannelsesCenter Ringkøbing-Skjern.\nAlle steder, på nær hos Herning Kommune, har jeg oplevet fuld frihed - og ikke mindst tid! - til at bedrive journalistik som jeg selv ville. Hvilket for mig er det helt centrale krav til, at noget kan kaldes journalistisk arbejde.\nGode journalistiske arbejdspladser er for mig kendetegnet ved, at de ikke detailstyrer journalistisk arbejde, men fremmer journalistisk autonomi, som langt bedre end koncepter skaber de overraskende, uforudsigelige fortællinger.\nJeg havde også min fulde frihed, når jeg skrev pressemeddelelser. For mit vedkommende gjorde jeg nye kunder opmærksom på, at det var mig, der bestemte, hvad der skulle stå i pressemeddelelsen. Til gengæld bestemte kunden, om pressemeddelelsen skulle udsendes.\nDet fungerede fint for mig – og nu hvor jeg er pensioneret, tænker jeg med stor glæde tilbage på et arbejdsliv fyldt med journalistisk frihed.\nDet er min opfattelse, at uanset hvor og i hvilke sammenhænge, man bruger de journalistiske redskaber, så er friheden til at bruge redskaberne frit det helt afgørende.\nDet synes jeg bør være Dansk Journalistforbunds kerneopgave at sikre. Og derfor er der overhovedet ingen grund til at udvande navnet.\n’Dansk Journalistforbund’ dækker så fint alle der benytter de journalistiske redskaber.\n...som om musikere,\n...som om musikere, operasangere, skolelærere og billedhuggere ikke udøver formidling. Hold nu op.\n'Den intetsigende fagforening\n'Den intetsigende fagforening tidligere kendt som Dansk Journalistforbund'. Det ville i det mindste være rammende\nDansk Journalistforbund er\nDansk Journalistforbund er navnet. Uanset om du er journalist, kommunikatør, informationsmedarbejder, fotograf, layouter, bloggere eller noget helt syvende. Pengene til et nyt navn er spildt. Dem kan vi bruge til noget bedre.\nMan skal være inkluderet af\nMan skal være inkluderet af gavn og ikke nødvendigvis af navn. Jeg siger nej tak til, at der skal gå identitetspolitik i det.


I sidste uge indledte vi denne række artikler om metallens nye generation af fans. Vi fik lov at høre lidt om, hvordan de unge havde fundet metallen, og hvad den gjorde for dem. Vi hørte også om, hvad de kunne lide at høre, og hvordan de brugte den i hverdagen.\nIkke overraskende var det der var afgørende for de unge meget lig det, flere af os lidt ældre typer husker fra ungdommen. Som Sofie Weile fortalte, handlede det også om at skille sig ud. Det måtte gerne være anderledes, det måtte gerne være lidt farligt. Og lidt sejt.\nPå smukkeste vis pegede det tilbage i tiden. Helt tilbage til Twisted Sister der for 37 år siden skreg en metaforisk fuckfinger til alle forældre, der ikke forstod deres børn og til alle voksne og “normies”, der havde et konservativt, forstenet verdensbillede.\nSom Dee Snider sang:\n“If that’s your best, the best won’t do”.\nOprøret hos vores unge, var ikke lige så tydeligt og højrøstet, men ikke desto mindre var det en følelse af at stå på den anden side af et vedtaget normalitetsbegreb og føle sig uforstået. For Sofie Weile handlede det, som beskrevet i første artikel, om en opvækst præget af et pigefællesskab, der, ifølge hende, gik op i makeup og popmusik, som hun ikke kunne føle sig som en del af.\nSnider gik i 80’erne ind i kampen mod moraliserende censur, der var anført af den berygtede bedsteborger og senere andendame i USA, Tipper Gore. Få øjeblikke i metal er mere ikoniske end Sniders vidneudsagn overfor det amerikanske senat – i fuld makeup og udklædning fra det kønsligt og seksuelt mangetydige orkester.\nPMRC, eller Parents Music Resource Center, som Gores organisation hed, havde held med at få indført Parental Advisory-klistermærker på de plader, der havde “tvivlsomt indhold”. En succes der førte til, at adskillige kunstnere ikke længere kunne sælge deres plader i de store butikker. Det førte dog også til en dyrkelse af det grænseoverskridende, og op igennem 90’erne blev det i nogle kredse nærmest en hædersbevisning at få det lille sorte klistermærke på pladen.\nDet er det oprør, den anderledeshed, der stadig ligger til grund for manges indgang til metallen. Men nu er det tid til at se fremad. Hvor sidste uges artikel var en oprindelseshistorie, er denne uges fokuseret på nutiden og fremtiden. De unge, Max Karrebæk på 16, Sofie Weile på 18 og Mads Frostholm på 22, vil fortælle os om, hvordan deres generation oplever heavy metal, hvordan de oplever de ældre metalfans, hvordan deres forældre, lærere og kolleger ser på genren, og hvordan de forestiller sig fremtiden.\n"Se de her gamle nisser"\nEn stor del af metallens selvopfattelse – hjulpet en del på vej af Tipper Gore og hendes slags forfærdede småborgere – bunder i "det farlige". Fra første udgivelse, ‘Black Sabbath’ med dens truende, mørke skikkelse på coveret, har vi haft fokus rettet mod det skræmmende og det uhyggelige.\nSammen med Dungeons and Dragons, der i øvrigt nydes ikke kun af rapperen Jøden, men også af flere af vores deltagere, blev heavy metal en del af den “sataniske panik” i 80’erne, som behandlet tidligere. Det er nærliggende, og en stor del af metalkulturen tog den omkringliggende verdens ængstelse til sig. Hvis vi retter blikket mod Norge, medvirkede den ekstreme kultur omkring den tidlige black metal-scene, med døde dyr på scenen, selvmord, drab og kirkeafbrændinger også til dette. Folk var bange for heavy metal. Er de stadig det?\nMax Karrebæk fortæller:\n– Det er overhovedet ikke farligt. Når det er i medierne, er det sådan noget “Black Sabbath fylder 50, se lige de her gamle nisser”. Mine forældre griner også bare lidt.\nLidt mørkt ser det dog ud, når det handler om hans jævnaldrende. Bare ikke på en sej måde.\n– Da jeg startede med at høre metal, var der nogle gange nogen, der spurgte om jeg var okay. De forbinder det mere med at være sådan lidt ustabil følelsesmæssigt. De kigger nogle gange lidt underligt på en, når man hører det gennem en højttaler, men der er ikke nogen der synes det er "farlig" musik. Det er måske mere sådan noget banderelateret hiphop, der har den rolle. Noget der reelt har en forbindelse med vold.\nMads Frostholm har på samme måde oplevet, at folk ikke tager det alvorligt.\n– Da jeg gik i skole, vidste folk godt at heavy eksisterede, men ikke at nogen faktisk hørte det. Jeg spillede Slipknot for en kammerat, og han var helt på røven over, at sangen havde ti millioner views på youtube!\nMed et grin fortsætter Frostholm:\n– En anden kammerat sendte mig et link til en Job for a Cowboy-sang, fordi jeg havde nævnt at jeg kunne lide hård musik. Han havde ment det som en joke og troede slet ikke det var seriøst. Men jeg kunne godt lide det.\nAlderspræsident Frostholm peger også på den gennemslagskraft, der er kommet hos selv temmeligt hårde danske undergrundsbands:\n– Vi ser for eksempel Baest i Go’ morgen, Danmark, og det er sgu den rigtige vej at gå, selvom metalnazisterne synes det ikke er "true". Man sætter spotlyset direkte på musikken. Om noget, er det da dansk innovation.\nFlinke folk, ævl, kævl og dårlige memes\nNu har vi brugt en del tid på at observere vores deltagere. Men som vi ved, kan man ikke observere et system uden selv at blive en del af det. De unge ser også på os.\nSofie Weile er dog fan. Hun synes generelt godt om den ældre generation af metalfans – heldigvis.\n– Jeg synes, der bliver taget rigtigt godt imod os. Sidste år var jeg til Slipknot i Royal Arena, og der var den vildeste stemning. Vi blev mødt af en lidt ældre mand, måske 29-30 år, og han var totalt flink. Han købte endda øl til os! fortæller Weile begejstret.\n– Man ved også, at selvom det ser hårdt ud, så er der de her uskrevne regler for pitten, for eksempel. Man bliver altid hjulpet op, hvis man falder, og folk, der ser ud til at have det dårligt, bliver hjulpet ud. Der er plads til os alle. Til Slipknot-koncerten var der også en 8-9-årig pige, der bare havde den største fest.\nMads Frostholm stemmer i:\n– Jeg var til en Red Warszawa-koncert, hvor jeg bare væltede rundt, og før jeg overhovedet vidste af det, var der nogen, der fik mig op. Jeg synes, der er sådan en følelse af kammeratskab og solidaritet. De rigtig gamle, der kan huske alt fra starten virker også bare glade for, at der kommer nogle unge og er med.\nMads Frostholm forklarer, at han har været lidt for genert til at blive en del af scenen, men at modtagelsen i miljøet har givet ham mod på det:\n– Baest gav en baggårdskoncert bag den lokale pladebutik, og jeg hørte om, det fordi jeg er stamkunde, og det var bare superfedt. Man lægger jo også mærke til folk nu, når man ser dem. Måske skal jeg til at råbe "fed trøje" efter folk, griner han.\n– Nogle gange er det til gengæld også lidt skævt. Jeg har en kollega, der også hører det, og når vi er på arbejde sammen sætter han tit Volbeat på, for at vi kan være fælles. Så skal man stå der og lytte til det, griner Frostholm.\nMax Karrebæk har, lig Sofie Weile og Mads Frostholm, også kun gode oplevelser fra koncerter. Han føler ikke, der bliver set anderledes på ham end på alle andre deltagere. Han retter til gengæld skytset mod den ældre generations opførsel på internettet.\n– Det bliver sgu lidt irriterende, når folk bliver gale på hinanden over "har du ikke hørt det-og-det band?", eller når de bruger en masse tid på at diskutere, om Metallica er noget bras. For det er det.\nI hælene af denne selvsikre udtalelse uddyber han:\n– Det er så irriterende, når folk har sådan en fastlåst opfattelse af, hvordan en "rigtig metaller" skal være. Man skal gøre sådan, og man skal kunne lide dét dér, og alt det nye er elendigt. Det er kedeligt.\nDet er nu ikke kun vores tendens til mundhuggeri, der uden tvivl for manges vedkommende er skarpslebent efter en ungdom tilbragt på metal-archives.com’s lettere barske debattråde, Karrebæk angriber. Som en ægte ung rammer han lige der, hvor det gør rigtig ondt: vores humor.\n– Mange har rigtig, rigtig dårlig smag i memes. I er sådan cirka 15 år bagud, roder stadig rundt i Impact-skrifttyper, og det bare sådan noget med et sjovt billede og noget åndet tekst. I forstår slet ikke udviklingen i meme-kultur.\nMorgendagens ugennemtrængelige tåge\nIngen kunne have forudset heavy metal anno 2020 for 50 år siden. Det ved vi, kreativiteten er uendelig og virkeligheden overstiger tit fantasien. Alligevel har vi bedt de tre unge gøre sig lidt tanker om, hvad der skal ske herfra.\nAlle tre er enige om, at de stadig hører metal til den tid. Ingen af dem tvivler. Mads Frostholm udtrykker det genkendeligt:\n– Selvfølgelig hører jeg metal på det tidspunkt. Jeg vokser ikke fra det. Det er ligesom at køre på cykel.\nKarrebæk mener, at han måske bliver lidt mindre eventyrlysten som voksen, mens Weile allerede nu begynder at gætte på et vist mål nostalgi i indtagelsen af den tunge vare. Hvad der skal ske med musikken, er de dog ikke enige om.\n– Der kommer nok en vis udvikling i det teknologiske, der gør at man kan lave musik på andre måder end nu, men genren kommer nok til at lide lidt i udbredelsen. Det bliver aldrig lige så stort som pop eller elektronisk musik, siger Sofie Weile.\nArchitects - Black Lungs, ønsket af Sofie Weile\nMax Karrebæk er enig i, at metallen ikke kommer til at stå forrest i musikkens verden nogensinde igen:\n– Selvfølgelig kommer der ikke et nyt Metallica. Det kan slet ikke betale sig at lave metal for at tjene penge på det. Jeg tror derimod, at metallen kommer til at grave sine nicher dybere. Flere og flere bands vil nægte at være til stede på internettet i protest mod den overvågelse, der kun vinder frem.\n– Hvis man er et ekstremt band – og det bliver man nødt til at være; der kan snart ikke skrues mere på musikkens tyngde – så kommer man ikke til at synes, det er fedt. Jeg forudser musik kun kendes og kan anskaffes i små, lukkede kredse.\nDenne sidste forudsigelse peger forbløffende nok 30 år tilbage i tiden, til dengang Øystein 'Euronymous' Aarseth stadig levede, og udover at være bagmand for Mayhem også drev det legendariske pladeselskab Deathlike Silence. I et interview med det svenske magasin Close-Up i 1992 forklarede han, at de var blevet nødt til at genoptrykke 'Deathcrush', ikke kun fordi efterspørgslen var der, men også fordi en masse "trendidioter", ifølge Aarseth, have opkøbt pladen til eksorbitante beløb. Han forklarede også, at hvis han havde haft råd til det, havde han insisteret på kun at sælge til fans, der skulle sende billeder til ham, så han kunne verificere deres ægthed.\nDet samme sås igen i de spæde 00'erne, da det franske black metal-kollektiv 'Les Legions Noires' drev deres gådefulde virke, hvor kun de særligt indviede kunne få adgang til de yderst begrænsede CD-R's med mærkelig, fransk black metal af svingende kvalitet.\nOm denne kult-faktor nogensinde vender tilbage er endnu uvist, men Max Karrebæks tanke er i hvert fald ikke uden fortilfælde. Interessant nok.\nVi vender tilbage om femten år, og ser om disse forudsigelser holder stik. Én ting er dog stensikkert: Metallen dør ikke med hverken baby-boomerne, generation X eller millenials. Den vil leve langt ud i fremtiden og være i gode hænder. Fansene er der og de har den.\nI næste uge taler vi med en af Danmarks yngste udøvende metalmusikere, Anton ‘Hajn’ Bregendorf. Vi skal se på metallen fra en kunstners perspektiv. En kunstner på kun 14 år endda.\n(0) - Tyndere end Hud, ønsket af Max Karrebæk


Hvad er de forskellige typer af socialt ansvarlig investering? – Finansiering\nDen traditionelle investor placerer sine penge inden for områder gearet mod at skabe det største økonomiske afkast. En stigning i rigdom er det eneste kriterium, og transaktionen er baseret på en pragmatisk måde, baseret på stigningen af aktiver. Socialt ansvarlige investeringer er normalt beregnet til at returnere en fortjeneste, men det beløb, omfatter en højere grad af altruistiske spekulation. De investerede midler typisk til formål at fremme gavn af en specifik årsag, samfund eller sociale bevægelse. Erhvervelse af velstand er af samme eller mindre betydning for til gavn for fremme af samfundet som helhed.\nSocialt ansvarlig investering er meget subjektiv i naturen. Det, der opfattes som socialt ansvarlige ved et individ kan meget vel ses som socialt uansvarligt af en anden. I bredeste definition af socialt ansvarlige investeringer, er investeringen i sig selv ikke noget. Den socialt ansvarlige investor er en, der vier en procentdel af sin formue i en sådan retning, at han tror er bedst for det fælles bedste.\nFælles investeringer, der betragtes som socialt ansvarlig ofte centreret omkring køb af aktier i virksomheder, som støtter miljøbevidsthed. For eksempel er virksomheder specialiseret i at finde alternative energikilder populære hos de socialt ansvarlig investor i 2011. Investeringen kan også gøres i retning af støtte til jord eller bevarelse truster. Den monetære afkast i disse tilfælde ville komme i form af potentielle skatte-forskydninger, snarere end en stigning i værdi eller en stigning i aktiekurserne. Afkastet er stort set iboende, som investor mener, at han er med til at bevare og beskytte naturen.\nEn socialt ansvarlig investor kan omdirigere nogle af sine aktiver mod firmaer, der praktiserer mangfoldighed i leje praksis. For en sådan investor, er udlæg af midler bl.a. i, at afkastet består af forsøg på at øge ligestillingen. Investeringen kan ske til non-profit selskaber, som stræber efter at fremme de grundlæggende menneskerettigheder. I dette scenario, igen eventuelle finansielle afkast stammer primært i form af skattelettelser. Det personlige vender tilbage ankommer med viden om, at investors fond potentielt er oprettende en forkert eller hjælpe underprivilegerede personer.\nSocialt ansvarlige investeringer ikke er forvist til områder, der betragtes som politisk korrekte eller populære. En investor kunne tro, at en stærk militær er nøglen til fred, og således købe en interesse i forsvar kontraherende virksomheder eller våben producenter. Investoren måske ikke føler, at alternative energikilder er holdbare, og dermed ville placere sine penge i virksomheder der beskæftiger sig med efterforskning og udvinding af naturressourcer. Rationalet bag denne type investeringer kan være, at sådan et kursus sænker priserne, hvilket giver mulighed for den gennemsnitlige person til at beholde en større del af sin disponible indkomst og leve et mere komfortabelt liv.\nSocialt ansvarlige investorer, der beskæftiger sig med mere end penge. Det er et område af finansiering, hvor samvittigheden er ens guide. Principperne for to så investorer kan være diametralt modsatte, men hensigten med begge er at støtte skabelsen af en bedre verden.


Ferietur i det sydfynske øhav i 1947 - Sportshistorie\nDu er her: Start / Ferietur i det sydfynske øhav i 1947\nFerietur i det sydfynske øhav i 1947\n17. januar 2018 /i Alle artikler, Sejlsport /af Eigil\nKaj Skall Sørensen er tredje generation medlem i Aalborg Sejlklub. Sammen med sin far byggede han den første Pirat Jolle i Aalborg. Det var en meget hurtig båd, der vandt flere kapsejladser. Han har samtidig med sine sejladser skrevet en lang række logbøger om disse sejladser. Udover de meget underholdende skriverier er han også en habil tegner. Alle illustrationerne til hans tekster har han selv lavet.\nHan får først egen båd omkring 1972. Båden hed Vinnie. Han har været formand for Aalborg Sejlklub fra 1974 – 1978. Derudover har han været sikkerhedsrepræsentant, svømmeleder og juniorleder. Primus motor for den nye marina. Han var altid villig til at hjælpe nødstedte sejlere, hvilket han beskriver med sin lune stil.\nDet spørgsmål er stillet mange gange igennem tiderne. For mit vedkommende var det næsten uundgåeligt, at jeg blev sejler. Opvokset i en familie af sømænd, professionelle såvel som amatører, blev jeg opflasket med historier fra søen og altid omgivet af vand, havne og skibe. Lige fra fødslen sejlede jeg med i min Fars motorbåde med den sidste tur i 1939. Det år solgte far motorbåden Ørn for at bygge en motorsejler, og Ørn blev afleveret til den ny ejer den 1. september, selv samme dag anden verdenskrig brød ud. Dermed var det slut med at sejle for en tid. Som dreng fik jeg til Jul og til fødselsdage gaver i form af skibe, og disse skibe blev mit kæreste legetøj. Med mine modelskibe udkæmpede jeg alle anden verdenskrigs søslag hjemme på gulvtæppet, og da blyskibe både var for dyre og i mange tilfælde uopnåelige, fremstillede jeg selv mine egne skalamodeller af alle den tids slagskibe, krydsere, hangarskibe, destroyere samt linere. Om sommeren plaskede jeg i Østersøen med min modelsejlbåd. Mine drengeår levede jeg i Nakskov i skyggen af skibsværftet og oplagte motorskibe fra rederierne Norden og ØK, og højdepunkterne i tilværelsen var besøg ombord i disse.\nDa vi flyttede tilbage til Aalborg i 1946 blev mit besøg i Vestre Bådehavn et fast dagligt programpunkt, og her kiggede jeg langt efter bådene, når de sejlede ud. Ind imellem forbarmede min fars gamle venner sig over mig og inviterede mig med ud på småture i deres motorbåde. Således sejlede jeg med Alfred Lassen i STRANDMÅGEN, en del gange med Jens Nielsen i TOVE, som min farbror Martin havde bygget i 1919, og nogle få gange med Christian von Platen i NAP. Sidstnævnte var som sagt kun nogle få gange, da NAPs motor som regel ikke ville starte, men når den endelig sejlede, var enhver sejlads med NAP altid noget af en oplevelse.\nNAP var en gammel redningsbåd, der efter min Farbror Martins drillende udsagn havde redet på et skibsdæk i 40 år, før Platen købte den, og motoren en Ford T, som i tyve år havde kørt i en rutebil mellem Aalborg og Aså, så alt ombord var gammelt og særdeles veltjent for ikke at sige udtjent. Her lige efter krigen brugte de fleste bådejere petroleum som brændstof men startede på benzin. Onde tunger på havnen påstod, at Platen skiftede fra benzin til petroleum, og når motoren var varm, fortsatte han på spildolie. Efter den røg NAP udviklede skulle man tro rygtet var sandt.\nFørste tur med MIKE.\nDet blev altså ikke til megen sejlads i de år, og da jeg i 1947 blev inviteret til Nakskov for at sejle på en ferietur med min kammerat og hans familie i deres motorbåd MIKE, sagde jeg straks mange tak. Indledningen til ferien blev i sig selv en oplevelse. Jeg kørte med tog fra Aalborg til Odense, måtte skifte i Fredericia og kom med et overfyldt tog. Det var tæt pakket, alle kupeer var fyldt, og i gangene stod vi så tæt, at det var umuligt at bevæge sig. Jeg stod således op i gangen, da damen ved siden af mig begyndte at læne sig op af mig. Denne nærkontakt fandt jeg i min unge alder påtrængende og ubehagelig og rykkede en smule væk fra hende, men hun fulgte efter og lænede sig bare tungere mod mig. Åbenbart havde en passager fra kupeen bag mig fået den vanvittige ide at ville ud på gangen, en ganske håbløs opgave, men det slip, den åbne dør ind til kupeen gav, bevirkede, at jeg fik mulighed for kortvarigt at trække mig baglæns ind i kupeen og derved slippe for den anmassende dame. Så snart jeg bevægede mig baglæns og der blev en smule plads på gangen, faldt damen om. Hun var besvimet, men ingen havde opdaget det, fordi vi stod så klemt, at der ikke var plads til at falde. Heldigvis vidste nogle medpassagerer, hvad man gjorde i en sådan situation, for selv jeg havde aldrig oplevet noget lignende og anede ikke, hvad jeg skulle foretage mig. Damens kjole blev løsnet i halslinningen og hendes ben løftet, så blodet igen kunne løbe til hovedet, og kort efter kom hun til sig selv igen.\nJeg var glad for at slippe ud af det overfyldte tog i Odense. Her var der et par timers ventetid, som jeg tilbragte i Kongens Have lige overfor banegården. Siddende på en bænk spiste jeg min medbragte madpakke, medens jeg overhørte to gamle knarke, der på deres syngende fynsk delagtiggjorde hinanden og mig med i deres livshistorie, en ganske fornøjelig oplevelse. Derpå travede jeg ad Jernbanegade til Sydfynskes station, steg på toget og fortsatte videre til Svendborg. Der var kun to passagervogne tilkoblet lokomotivet, og jeg kunne stå helt fremme i den forreste vogn og betragte lokomotivet og tenderen og se dem vugge og duve på de ujævne spor, også noget af en oplevelse. Jeg havde aldrig drømt om, at jernbanespor var så elendige.\nVed ankomsten til Svendborg blev jeg klar over, at de oplysninger DSB i Aalborg havde givet mig var skrupforkerte, for ifølge rejseplanen skulle jeg være i Nakskov på mindre end to timer, og det var simpelthen fysisk umuligt, når der resterede to færgeture og en mellemliggende jernbanerejse. Men da toget stoppede nede på havnen, steg jeg ombord i dampfærgen Langeland og sejlede øst ud gennem Svendborgsund, forbi Thurø, rundt om Tåsinge og Siø og ankom i skumringen til Rudkøbing. Mange økonomiske midler var jeg ikke i besiddelse af, men lidt lommepenge til ferien havde jeg da, og der kunne nok blive til et hotelværelse. I Rudkøbing opsøgte jeg det røde hotel Langeland på havnefronten for at få et værelse for natten, men alt var optaget, og jeg blev henvist til byens andet hotel oppe i byen. To unge piger fra Løkken var ligeledes blevet misinformeret af DSB i Aalborg og var i samme situation som mig. Vi slog pjalterne sammen og fulgtes ad til hotel Rudkøbing, hvor vi modtog samme nedslående besked, alt optaget. Så var gode råd dyre. Hvad nu?\nJeg foreslog, vi forhørte os på politistationen, om de havde en celle for en nat. Ved denne forespørgsel så vagthavende først noget desorienteret ud, men efter at have fået vores forklaring om manglende hotelværelser, var han straks parat til at hjælpe. Han fortalte, at der var mange pæne ældre damer i byen, som lejede værelser ud, men opringninger til disse damer var uden resultat. Klokken nærmede sig på dette tidspunkt midnat, og alle de ældre damer var for længst gået til ro. I stedet foreslog betjenten, at vi prøvede sognefogeden i Spodsbjerg, når vi alligevel skulle den vej næste dag. Sognefogeden var parat til at tage imod os, og vi tre fik en taxa til Spodsbjerg. “Nå der er i”, indledte han og kiggede nøjere på os med et smøret grin. “Jamen sådan tre unge mennesker kan vel nok sove i samme værelse”? Pigerne var formodentlig 17 – 18 år og jeg 15, og at sove sammen var ikke noget man gjorde i de dage, så vi afslog alle tre høfligt og rødmende, medens sognefogeden grinede bredt. Det var kun hans spøg, men han morede sig over vores generthed. Pigerne blev indkvarteret hos ham i et dejligt stort værelse med gode senge og vattæpper, medens jeg blev indlogeret hos slagteren, lige ved siden af.\nSlagterens udlejede deres hus til turister i sommertiden, og selv flyttede de ud i udhuset. Jeg havde hele huset til rådighed og overtog soveværelset, men sikken en nat. Aldrig har jeg sovet så elendigt. Dobbeltsengens madras havde et dybt hul, og dynen var kubisk og ca. en meter på hver led. Jeg kravlede i køjen, trak dynen op over skuldrene og frøs på benene. Så skubbede jeg dynen ned, og overkroppen blev kold. Disse gymnastiske øvelser gentog jeg i en tre timer uden at sove. Dynen var desuden tung som et ondt ord, formodentlig var den fyldt med selvdøde høns. Jeg kom til køjs ved halv et-tiden og stod op ved firetiden, uden at have sovet, hvorpå jeg gik ned til Langelandsbæltet og tog mig en svømmetur i solopgangen. Derpå travede jeg frem og tilbage på stranden for at få varmen og for at få tiden til at gå, indtil færgen kom. Overnatningen kostede fem kroner, så den væltede ikke budgettet.\nKlokken 9 dukkede damperen Mjølner op, og pigerne mødte op friske og udhvilede efter en dejlig nat, medens jeg gik rundt med øjnene hængende langt nede på kinderne.\nVed ankomsten til Nakskov fortalte min kammerat Erik, at der havde været brand i deres båd Mike, men at de var næsten færdige med at reparere den. Afsejlingen blev derfor udsat et par dage, og så kunne vi endelig om aftenen stå ud af fjorden og sejle ud til Albuen, hvor vi overnattede første gang. Vi var seks ombord, min kammerat og hans søster Minna, forældrene hr. og fru Blædel og børnenes 18 årige fætter Bent og så mig.\nNæste dag fortsatte vi ud i Langelandsbæltet, hvor Mike rullede bravt i søerne. For at mindske bevægelserne, satte vi cockpitpressenningen op som sejl og stagede den med bådshagen. Med mellemrum klaskede søerne op i bådens spejl, hvilket gav en del vand ind gennem en læk omkring udstødningen, så med mellemrum måtte vi lænse med en pøs. Under turen kunne jeg ikke lade være med at tænke på, at jeg i 1945, bare to år tidligere, sammen med min familie illegalt havde sejlet den samme rute ombord i en coaster, og at samme fragtskib minesprængtes i Langelandsbæltet kun to måneder efter, vi havde været med ombord. Selvom der var strøget miner adskillige gange var det bestemt ikke risikofrit at sejle i de dage.\nVi kom til Lohals, sejlede dagen efter til den hyggelige lille havn i Lundeborg og fortsatte herfra til Thurø bund, hvor vi ankrede og badede. Jeg havde lært at svømme i Nakskov, men det var aldrig blevet til ret meget. Badeanstalten lå inde i havnen, og vandet var næsten altid dækket af en tyk oliehinde fra værftet lige overfor, så vores skolesvømning havde aldrig været nogen nydelse. Derfor var jeg langt fra nogen ørn til at svømme, og jeg svømmede altid anstrengt med hovedet løftet godt op af vandet, og jeg havde aldrig sprunget på hovedet i vandet før. Men nu gjorde de andre det, og jeg ville ikke stå tilbage for dem, så jeg prøvede, og da jeg havde prøvet det en gang, måtte jeg prøve det igen. Det gik godt et par gange. Tredje gang jeg prøvede, fik jeg en lærestreg, for jeg sprang for fladt og fik en ordentlig maveplasker, der slog al luften ud af mig. Herefter forsøgte jeg mig ikke igen med flade udspring. Jeg lærte dog, at det slet ikke var så slemt at have hovedet under vand og fandt snart en anden og bedre svømmestil og vejrtrækning.\nDer var torden i luften, og vi oplevede en kraftig byge med voldsomme vindstød. Efter bygen gik jeg for efter på skandækket for at tilse ankeret. Min fod gled på det våde lakerede skandæk, så jeg var på vej i vandet, men jeg nåede at gribe fat i håndlisten og undgik en større vandgang med tøj på, slap med et par våde sko og sokker og nogle blå mærker på lårene. Umiddelbart efter uvejret prajede hr. Blædel en fiskejolle, og fra fiskerne erhvervede vi en spandfuld ål, som Bent flåede. Den aften nød vi lækre stegte ål.\nFra Thurø Bund sejlede vi tværs over sundet til Troense og lagde til ved dampskibsbroen indenfor brohovedet. Broen var anløbsplads for den lille hyggelige damper Helge, der besørgede trafikken mellem Svendborg, Thurø og Tåsinge. I samlet flok vandrede vi op gennem Troense og op til Brejninge kirke. Her nød vi udsigten oppe fra tårnet og bageefter dvælede vi ved Elvira Madigan (Hedvig Jensen) og løjtnant Sixten Sparres gravsten på kirkegården, hvor fru Blædel fortalte historien om parret. Tilbage i Troense returnerede vi til Thurø Bund for natten.\nDen følgende dag gik turen videre gennem Svendborgsund, forbi Vindebyfærgen (forløberen for Svendborgsundbroen) til Fåborg, der på det tidspunkt var en hyggelig by næsten uden turister. Fåborgs havn var dog ikke så indbydende, så vi sejlede over til den lille fiskerihavn i Dyreborg og tilbragte natten der. Dagen derpå anløb vi først Bjørnø og derpå Avernakø. Her var molen ved færgelejet ret høj og molehovedet desuden forsynet med en stor pullert, som Bent straks skulle prøve at springe ud fra. Da han havde vist vejen, prøvede vi andre det samme.\nVi travede ture på begge øer, og jeg fandt disse små øer, hvor alt går uendeligt stille og roligt og fuldstændigt uden stress og jag, meget charmerende. Da jeg senere så den danske film “Guld og grønne skove”, genoplevede jeg ved indledningen til filmen den samme stemning og klukkede fornøjet ved gensynet med denne søvnige afslappede livsførelse, som jeg huskede så godt, og som filmen ramte aldeles præcist. Vi returnerede til Svendborg, sejlede forbi havnen og til Thurø, hvor vi lagde masten ned og gik ind under broen og ind i Skårupøre Sund mellem Fyn og Thurø. Herinde i sundet gjorde vi fast ved en gammel faldefærdig mole på Thurø siden.\nDet blæste friskt om morgenen, hvorfor vi blev liggende den følgende dag. Jeg formoder vi ungers glubende appetit havde tæret for meget på kostpengene, for til middag serverede fru Blædel en uappetitlig tyk klisterlignende havregrød for os, som ingen af os kunne få ned. Fru Blædel var lærerinde, lignede også en sådan af den gamle skole med lorgnetter og håret i en knude i nakken, og hun kørte familien som en skoleklasse. Ingen vovede at sige hende imod, ikke engang hendes mand som stilfærdigt fandt sig i næsten alt fra hendes side, men ved denne lejlighed oplevede jeg det rent utrolige, at han gjorde oprør. “Det vil jeg ikke spise” sagde han med en stemme, som ikke tålte modsigelse, og så snart han havde udtalt disse ord, fulgte vi andre i hans fodspor, og grøden havnede i sundet, hvor den sank til bunds med det samme, til glæde for ålene, medens en meget vred og fornærmet fru Blædel magtesløs så til.\nPå grund af blæsten indtog vi aftensmaden i kahytten, og vi havde lige bænket os om bordet, da vi hørte en cykel komme skramlende ud på molen, blive smidt ned. Oppe fra bolværket lød nogle eder og forbandelser og lidt efter et ordentligt plask af personen, som hoppede ud fra molen. Nogle minutter senere lød der høje råb om hjælp, og vi styrtede ud i cockpittet, men der var intet at se. I næste øjeblik dukkede en mand op af vandet og råbte om hjælp, hvorpå han igen forsvandt under overfladen. Bent sprang omgående i vandet, og vi to andre knægte fulgte efter medbringende redningskransen. Det lykkedes Bent at få fat på manden og holde ham oppe indtil vi nåede frem med redningskransen. Den var til god hjælp, for manden var bevidstløs og tung. Ved fælles hjælp lykkedes det os at trække ham tilbage til båden, et hårdt job i den stærke strøm. De to voksne fik manden halet op på agterdækket, hvor han sank om, medens vi tre knægte var så udmattede, at vi dårligt kunne hive os selv ombord.\nUnder fru Blædels kyndige ledelse, hun var også gymnastiklærerinde, pumpede vi på skift den druknede læns ved brug af den dengang eneste kendte genoplivningsmetode, Holger Nielsen metoden, hvor den druknede lægges på maven, medens hjælperen sidder hen over ham og skiftevis trykker på brystkassen og løfter armene. Det virkede ligesom en lænsepumpe. Hver gang manden fik et tryk på brystkassen væltede vand ud af lungerne, blandet med maveindholdet, der hovedsagelig bestod af sprit. Omsider kom manden til live igen, blev pakket ind i tæpper og ført ned i kahytten, hvor den rystende stakkel fik noget varmt at drikke. Da han var kommet så meget til hægterne, at han igen kunne tale, var hans første ord. “I ku’ vel ikke svømme ud efter mine tænder”. Fulderikken havde tabt gebisset ude i sundet, og de manglende tænder var det eneste, han havde i hovedet, ikke et ord til tak.\nHans kone kom ned på molen, så cyklen og kaldte uroligt på ham. Vi fortalte hende, hvad der var hændt og fik manden losset i land og overdraget i hendes varetægt med besked om, at han formodentlig burde en tur på hospitalet. Hun takkede os og trak af med ham. Næste morgen var det flot lakerede teaktræsagterdæk fuldstændig hvidt og uden den mindste skygge af lak. Mavesyren suppleret med al den sprit, manden havde konsumeret, var den mest effektive lakfjerner, jeg nogensinde har oplevet.\nVejret bedredes igen og vi løb over på Tåsinge siden og fortøjede ved broen ved Valdemar slot for at nyde middagsmaden der, men vi havde ikke ligget der ti minutter før en mand kom farende oppe fra slottet og jog os væk. Broen var grevens private, så der havde vi ikke noget at gøre. Vi undskyldte og sejlede nogle bådlængder ud fra broen, ankrede der og spiste vores mad.\nNæste destination var Rudkøbing, hvor jeg jo havde været for bare en god uge siden. Her travede vi en tur i byen, så apoteket, fødestedet for de to prominente brødre H.C. Ørsted og Anders Sandøe Ørsted, henholdsvis opdageren af elektromagnetismen og grundlovens skaber. Ud over dette kulturelle islæt oplevede vi også et par pudsige episoder. Dampfærgen Langeland anløb, og en stor flok pensionister på udflugt gik i land. Da pensionisterne vendte tilbage, lå færgen øde hen og bommene var nede og spærrede adgangen, men åbenbart var de gamle bange for ikke at komme med, for de mødte op ved færgen et par timer før afgang, og en detalje som de lukkede bomme forhindrede ikke de gamle i at komme ombord. Der opstod nærmest paniske scener da de gamle smed stokke og krykker og forcerede bommene for at komme ombord, medens den lokale betjent forgæves forsøgte at kalde dem tilbage. En times tid senere begyndte bilerne at ankomme og kørte ind i opmarchbanerne. Iblandt køretøjerne var der en Hollandsk indregistreret FIAT 500 også kaldet Topolino (lille loppe). Vognen var heldigvis udstyret med soltag, for føreren var over to meter høj, og han kunne slet ikke være i bilen med soltaget lukket. Da han kørte ombord stak det meste af overkroppen op over vindspejlet, og hans bøjede knæ rakte op over overkanten af dørene. Den mand steg ikke ind i bilen – han tog den på.\nLohals var vores næste nathavn. Vi anløb den lille havn efter en begivenhedsløs tur op langs Langeland og fortøjede Mike. Under aftensmaden fik vi en noget uhyggelig oplevelse, for bedst som vi sad og spiste, lød der en råben og skrigen, et umiddelbart efter borede en seksmeters spidse stævn sig med et brag ind gennem styrbords side og ind i kahytten lige ved siden af Minnas hoved. Seksmeteren havde ikke været i stand til at vende i den trange havn, med det resultat, at den torpederede os og knuste to borde. Pyh, sikken en forskrækkelse. Da der var faldet lidt ro over os alle, gik hr. Blædel og Bent i gang med en midlertidig reparation, skar splinterne bort og skruede nogle lasker over hullet. Om aftenen travede vi en tur, og hr. Blædel drillede fruen ved gentagne gange at gå med en arm højt hævet over hovedet, således at han hentede en håndfuld dejlige solmodne moreller, hver gang han gik ind under et kirsebærtræ. Som svar på hendes indignerede kommentarer til hans handlinger, svarede han ganske troskyldigt, at han gik på en offentlig vej, og at han da ikke kunne gøre for at kirsebærrene hang ude over vejen og dermed havnede i hans hånd, når han nu følte trang til at strække sig.\nVi havde fulgt Langelands kyst fra Rudkøbing og op til nordspidsen. Nu gjorde vi det samme på den anden side af øen ned til Spodsbjerg, hvor vi overnattede inden sidste etape til Nakskov. Denne blev ganske fredelig, og vi ankom til hjemhavnen efter en dejlig 12 dages tur i de sydfynske farvande.\nhttps://sportshistorie.dk/wp-content/uploads/2018/01/1974-20-Vinne.jpg 1680 1181 Eigil https://sportshistorie.dk/wp-content/uploads/2018/01/SifaIdrætshistoriskSamling2017_ny-logo-300x300.jpg Eigil2018-01-17 15:12:442018-07-06 09:54:37Ferietur i det sydfynske øhav i 1947\nVETERANSAMMENKOMST 2017 Dramatisk kapsejlads Læsø – Anholt rundt 1977


Enjoy Oeiras Apartments i Oeiras til Bedste Pris-garanti | Agoda.com\nOeiras E Sao Juliao da Barra, Oeiras, Portugal - Rigtig god placering - Se på kort\nMere om Enjoy Oeiras Apartments\nFor rejsende der gerne vil opleve synet og lyden af Oeiras, så er Enjoy Oeiras Apartments det perfekte valg. Herfra har gæster glæde af nem adgang til alt, hvad denne livlige by kan tilbyde. Med sin praktiske beliggenhed tilbyder dette hotel nem adgang til byens vigtigste seværdigheder.\nEnjoy Oeiras Apartments tilbyder fremragende service samt alle de basale bekvemmeligheder der skal til for at nyde et skønt ophold. Hotellet tilbyder sine gæster adgang til et stort udvalg af servicetilbud, som lufthavnstransport, familieværelse, elevator.\nHotellets bekvemmeligheder er særligt udvalgt for at sikre den højeste komfort. På nogle af værelserne kan gæsterne finde opvarmning, skrivebord, ventilator, fjernsyn, dvd-/cd-afspiller. Desuden sikrer hotellets væld af fritidstilbud, at du har rigeligt at foretage dig under dit ophold. Med sin idéelle beliggenhed og imponerende faciliteter så vil Enjoy Oeiras Apartments opfylde dine behov på mange måder.\nDu bedes give Enjoy Oeiras Apartments besked om, hvornår du regner med at ankomme. Du kan gøre dette ved at skrive til hotellet i boksen "Særlige anmodninger" når du booker, eller du kan kontakte overnatningsstedet. Du finder kontaktoplysningerne på din reservationbekræftelse. Ved ankomst opkræves et skadesdepositum på 150 EUR. Depositummet er fuldt refunderbart ved udtjekning, såfremt der ikke findes skader ved inspektion af værelset.


chancerne for en royal flush i texas holdem\nchancer for hver poker hånd\nspilleautomater app til iphone\nUK gambling lovgivere har til hensigt at tage et nærmere kig på nye gambling produkter såsom eSports hud betting og den rolle, digitale valutaer som Bitcoin chancerne for en straight flush i texas holdem. Tirsdag, den BRITISKE Gambling Commission (UKGC) udsendt sin årlige rapport, hvor administrerende DIREKTØR Sarah Harrison, der overtog roret sidste år – lagt ud den UKGC ' s kommende prioriteringer, herunder den advarsel om, at "et yderligere område for at fortsætte i fremtiden vil der være fokus på nye produkter og digitale valutaer." Mens Harrison, der tilbydes ingen oplysninger om UKGC digitale valutaer bekymringer, sagde hun eSports "har kompetence til at forelægge spørgsmål for forordning, og for spiller-beskyttelse." I tillæg til rigtige penge eSports betting markeder, Harrison fremhævet "trading in-game items, som udviske linjerne mellem gambling og sociale gaming." Harrison sagde UKGC ville engagere sig med interessenter for at minimere de risici, disse nye produkter, der udgør "især til børn og unge." Huden væddemål er blevet kastet ud i miskredit i de seneste uger, efter afsløringer af, at eSports stjerner havde været offentligt fremme betting sites uden at afsløre deres ejerskab af de samme sites chancer for hver hånd i poker. Andre steder står anklaget for svindel resultatet af sponsorerede spillere' hud spilaktivitet for at give andre spillere illusion af højere vinde priser. Den efterfølgende nedfald led Ventil Corp, udvikleren af det populære counter-strike: Global Offensive afsnit, til at advare tredjeparts websteder, der ikke er til at få adgang til Valve 's Steam markedsplads, som blev efterfulgt af video streaming platform Spjæt advarsel sine brugere til ikke at sende indhold, der har overtrådt Valve' s direktiv chancerne for en royal flush i texas holdem.\nVentilen er også over gruppesøgsmål af forældre, der hævder, at selskabet ikke gjorde meget for at forhindre børn fra at deltage i huden væddemål chancer for hver poker hånd. I mere positiv eSports news, UK-licenseret real-money eSports spiludbyder Unikrn har indvilget i at give et eSports 18+ zone på den kommende Genlyd – Total Gaming festival, som går i gang den 29 juli i centrum af Glasgow, er SECC.\nUnikrn siger sin zone har en dedikeret mezzanin bar, optrædener af eSports fagfolk og en sign-up gavekort til "nogle strengt 18+ det sjovt." Unikrn CEO Rahul Sood sagde, at han var "super tilfreds" at have gået sammen med Genlyd, som "deler den samme passion for gaming og eSports, som vi gør." I betragtning af den seneste bølge af dårlige tryk på, Sood gjorde sig umage med at understrege, at hans tøj var "den mest regulerede eSportsbook i verden." Få de seneste gambling nyheder fra Calvin Ayre spilleautomater app til iphone.\nChancer fort st john poker\nFremragende dobbelt win casino gratis mønter\nSpilleautomater 1024 måder at vinde på\nOdds for en flush texas holdem\nHvordan til at annullere en sainsburys levering slot\nHollywood casino joliet vinde tab erklæring\nSådan annulleres et levering slot med sainsburys


De bedste romantiske hoteller i Chautauqua - TripAdvisor\nSpaferiesteder i Chautauqua\nBedste romantiske hoteller i Chautauqua, New York\nPrisbesked: Hotelpriserne holder sig i ro i Chautauqua. Det er et godt tidspunkt at booke på!\nDette er et af de oftest bookede hoteller i Chautauqua i løbet af de sidste 60 dage.\nNr. 1 ud af 1 i Romantiske hoteller i Chautauqua med bedste værdi for pengene\nAndre overnatningssteder i nærheden af Chautauqua (6)\n4,2 km fra Chautauqua\nNr. 1 af 3 B&B'er i Bemus Point\n18,3 km fra Chautauqua\nNr. 1 af 1 specialiseret indkvarteringssted i Celoron\n27,4 km fra Chautauqua\nNr. 1 af 1 hotel i Clymer\n30,2 km fra Chautauqua\nNr. 1 af 3 B&B'er i North East\n52,2 km fra Chautauqua\nNr. 3 af 38 hoteller i Erie\n52,5 km fra Chautauqua\nNr. 2 af 38 hoteller i Erie\nNr. 1 af 7 B&B'er i Chautauqua\nNr. 3 af 6 hoteller i Chautauqua\nNr. 4 af 6 hoteller i Chautauqua\nNr. 4 af 7 B&B'er i Chautauqua\nNr. 6 af 7 B&B'er i Chautauqua


Tanker om demokratiet - Kristeligt Dagblad\n26. september 2001, kl. 1:00\nI en tid med krig og terror kan det være godt at minde sig selv om den demokratiske tradition i Danmark. Forståelsen af demokratiet gennemgås i dagens kronik ud fra modsætningen mellem Hal Koch og Alf Ross. De baserer begge deres opfattelse på\nNår vi som danskere tænker over demokratiets mening og grundlag, så giver modsætningen mellem Hal Koch og Alf Ross os et nu på det nærmeste traditionelt udgangspunkt.\nModsætningen fandt udtryk i to bøger, som begge udkom kort efter Anden Verdenskrig. Den ene var Kochs »Hvad er demokrati?«, og den anden var »Hvorfor demokrati?« af Alf Ross. I begge tilfælde var det opgøret med fascismen, som gjorde en selvbesindelse på demokratiets grundlag påtrængende. Hvad var det, som man selv stod for, og som man søgte at forsvare mod den fascistiske ideologi?\nDet var let nok at sige, at man stod for demokratiet; men hvad betød det egentlig? Hvorfor var det værdifuldt? På overfladen betød det, at borgerne havde ret til at deltage i periodiske valg af den lovgivende forsamling. Men hvad var det dybere værdigrundlag? Hvorfor var demokratiet værd at kæmpe for?\nSkulle man finde ud af, hvor man stod, var det altså en betingelse, at man gjorde sig klart, hvad demokratiet indebærer. Man skulle søge at definere begrebet »demokrati«. Og her gav Ross og Koch forskellige svar. Eller rettere, de lagde vægten forskelligt. Ross lagde vægten på det formelle og definerede først og fremmest demokratiet på basis af princippet om flertalsstyre: at det skal være flertallet, der er udslaggivende i politiske afgørelser.\nI sin egen kommentar til Kochs synspunkt gør Ross det klart, at han accepterer Kochs holdning som et ideal, der stiller krav om, hvorledes demokratiet bør virkeliggøres, men ikke som en bestemmelse af demokratiets begreb. Og Ross' begrundelse er, at Kochs definition ikke lader sig formulere som et retligt krav. Det gør derimod Ross' egen definition på basis af flertalsprincippet.\nModsætningen mellem Koch og Ross er altså den, at Ross definerer begrebet »demokratiÜ på en måde, der lader sig formulere som et retligt krav, mens Koch ikke gør det. Derfor kan man også sige, at Ross' definition er mere nøgtern og realistisk, mens Kochs er mere krævende og idealistisk.\nSpørgsmålet er så, hvor vi skal stille os i den konflikt. Skal vi stille os ved siden af Koch eller Ross? Eller skal vi stille os et helt tredje sted? Når vi stiller det spørgsmål alvorligt, så gælder det ikke blot om at finde ud af, hvilket synspunkt vi umiddelbart synes bedst om; men det gælder om at finde ud af, om vi af rationelle grunde snarere bør slutte op om det ene end det andet.\nDet spørgsmål kan man forsøge at besvare på forskellige måder; men selve den måde, opgaven er formuleret på, gør det naturligt at gå en bestemt vej. Eftersom de to skitserede standpunkter ikke er lige forpligtende, så er det naturligt at tage udgangspunkt i det, som er mindst forpligtende og så undersøge, om det kan stå alene, eller om dets egne forudsætninger tvinger det til at gå ud over sig selv. Når det så tilføjes, at det er Ross' standpunkt, der er det mindst forpligtende, så vil det sige, at det er det, som skal være vort udgangspunkt; og at vi nærmere bestemt skal undersøge, om det kan legitimere sig selv, uden at det af sin egen indre logik bliver tvunget videre i retning af et mere forpligtende standpunkt.\nSom sagt definerer Ross demokratiet ved flertalsprincippet. Det første spørgsmål er så, hvorledes man legitimerer flertalsprincippet. Det må umiddelbart være klart, at det kan man ikke gøre ved en flertalsafgørelse. For skal denne afgørelse være gyldig, så må den selv forudsætte flertalsprincippet. Følgelig kan demokratiet i Ross' forstand ikke legitimere sig selv. Tværtimod så må dets legitimitet bygge på en etisk forudsætning, som gælder ganske uafhængigt af flertalsafgørelse. Så hvis vi skal forstå vægten af Ross' demokratiopfattelse, må vi gøre os denne forudsætning eksplicit. Selve flertalsprincippet bygger på, at alle i princippet (om end måske kun indirekte) har lige ret til at deltage i de politiske beslutninger, som fører til vedtagelsen af love. Denne ret forudsætter så igen, at individerne betragtes som ligeværdige, og at de som sådanne hver især skal kunne have ret til at bestemme over deres eget liv under den forudsætning, at det samme gælder for andre. Uden en sådan etisk forudsætning om individernes grundlæggende ligeværd er flertals-princippet et luftkastel.\nMen hvis flertalsprincippet således bygger på princippet om individernes ligeværd, så må det næste spørgsmål være, om det sidste princip politisk kan udtømmes i det første. Og det er let at se, at svaret her må være benægtende. Flertallet har anbragt sig i en etisk uholdbar position, hvis det vedtager noget, som bryder med det etiske grundlag for flertalsprincippets gyldighed; altså hvis det beslutter en politik, som bryder med princippet om medborgernes ligeværdighed. Men hvis flertallets ret er således indskrænket, så må den enkelte have en demokratisk forpligtelse, som går dybere end hans formelle ret til at deltage i de politiske beslutninger på lige fod med andre.\nSå må den enkeltes demokratiske forpligtelse ikke blot være at give udtryk for sine egne ønsker eller at fremme sine egne interesser; men den må først og fremmest være en forpligtelse til i sin politiske holdning selv at være med til at bevare betingelserne for den politiske ligeværdighed og dermed for demokratiet. Så må demokratiet ikke blot betyde, at vi har en ret til at afgive vor stemme ved valget af politik og politisk myndighed, men at vi også samtidig har en forpligtelse til at gøre det efter rationel overvejelse og med sigte på at opretholde sociale betingelser for ligeværdighed og demokrati. Den forpligtelse må bl.a. føre med sig, at man skal være lydhør for andres overvejelser, før man selv tager endelig stilling. Da bliver samtale også et krav til demokratiet.\nFølgelig må vi konkludere, at hvis vi går ud fra Ross' smalle definition af demokratiet, så er der en indre logik, som medfører, at demokratiet og dets borgere tilskrives en dybere »Koch'sk« forpligtelse. Med en vis fræk enkelhed kan konklusionen formuleres som en følgeslutning: hvis Ross har ret, så må Koch have ret. Hvor meningen er, at den konsistente gennemtænkning af Ross' standpunkt fører over i Kochs standpunkt. Fordi man som borger i et demokrati bør tage politisk stilling ud fra fordringen om at sikre demokratiets opretholdelse, så bør man også gøre, som Koch kræver: deltage i - eller blot være lydhør over for - den demokratiske meningsudveksling.\nEftersom Ross' standpunkt kun har mening under forudsætning af en etisk præmis om individernes elernentære ligeværdighed, og eftersom denne præmis forpligter et Ross'sk demokrati til en Koch'sk samtale, så står og falder de to demokratiopfattelser med hinanden. Og hvis de står, så står de som forsøg på at skabe en politisk orden, som opfylder fordringen om at sikre individernes elementære ligeværdighed.\nNår vi forstår sagen således, så kan vi grave et spadestik dybere end både Koch og Ross. Ganske simpelt ved direkte at spørge: Hvad er betingelse for, at vi kan skabe en levedygtig demokratisk orden, som opfylder fordringen om at sikre individernes elementære ligeværdighed? Og det ligger i selve sagens natur, at der er to grundbetingelser, hvoraf den anden er langt vigtigere end den første. Den første betingelse er, at der skabes et retligt system, som opfylder flertalsprincippet. Den anden betingelse er, at der er et konstant flertal, som har rationalitet og vilje til at stemme for en politik, som både er realistisk, og som har til mål at sikre opretholdelsen af den elementære ligeværdighed, som er demokratiets egen etiske forudsætning. Det sidste betyder, at det alene skal være demokratiets egen etiske forudsætning, der skal stå som det basale grundlag, hvorpå den enkelte skal begrunde sin holdning til, hvilken politik der skal gælde for samfundet som helhed. Det sidste krav er dybest set et spørgsmål. Har menneskene den rationalitet, der kræves, hvis de som medlemmer i et demokrati skal kunne fastlægge en politik, der sikrer demokratiets egen fortsatte beståen? Det er ikke givet. Når vi i vor del af verden er nået så langt, som vi er, så skyldes det sikkert ikke, at vi er specielt rationelle, men nok snarere at vi havde en religion, der selv sekulariserede politikken. Modsvarende har vi også set, at hvor man i stedet har haft en religion, der selv kræver at være politik, dér har den rationelle demokratiske fordring ikke kunnet slå rod.\nFor at kunne se sådanne problemer i deres rette lys, må man forstå, at demokratiet er et rationelt ideal. Og for at forstå det, må man filosofisk tænke sig dybere ned end både Koch og Ross. Mindst ned til den forudsætning, som forener dem. n