Hvad skal der ske nu? En analyse af kontanthjælpsmodtager, der er fritaget for at stå til rådighed for arbejdsmarkedet - PDF\nDownload "Hvad skal der ske nu? En analyse af kontanthjælpsmodtager, der er fritaget for at stå til rådighed for arbejdsmarkedet"\n1 Hvad skal der ske nu? En analyse af kontanthjælpsmodtager, der er fritaget for at stå til rådighed for arbejdsmarkedet Sønderborg 2006\n2 Hvad skal der ske nu? En analyse af kontanthjælpsmodtagere, der er fritaget for at stå til rådighed for arbejdsmarkedet. Undersøgelsen er gennemført og rapporten udarbejdet af: v/ Tina Wilchen Christensen Cand. polit i Social antropologi Rapporten er udarbejdet for: Sønderborg Kommune\n3 Indhold Indledning...1 Metode... 1 Kategorier ligheder og forskelle blandt klienterne...4 Klientkategorier...6 Syge klienter klienter med sygdom som hovedproblem... 7 Klienter med dårlig selvtillid og usikkerhed som hovedproblem Klientgjorte Manglende identitet som selvforsørgelse Misbruger Misbrug som hovedproblem Krigstraumatiserede og torturofre Klienten tilbage i samfundsstrukturen...30 Generelle anbefalinger...32\n4 Indledning Denne rapport handler om kategorisering af klienter og hvordan tilsyneladende forskellige klienthistorier kan indeholde mange af de samme elementer. Rapporten handler også om, hvordan en bevidst brug af kategorier kan hjælpe sagsbehandleren til at stille skarpere på de dele af en klients historie, som på tidspunktet for sagsbehandlingen synes at fylde mest i klientens liv. Derved skabes et fokus og en prioritering for sagsbehandlerens arbejdsindsats. Rapporten er resultatet af en interviewundersøgelse af klienter, der i september 2005 var kategoriseret som syge eller fritaget af sociale årsager samt sagsbehandlere ved Job & Bistand i Sønderborg Kommune. Målet for denne undersøgelse er at skabe større og mere nuanceret viden om de klienter, som ikke står til rådighed for arbejdsmarkedet, for derigennem at udvikle sagsbehandlernes bevidsthed omkring klient kategorier og derved hurtigere at kunne identificere hvad klienten har brug for og få klienten sat i forbindelse med den del af system, som hurtigst kan hjælpe klienten mod selvforsørgelse eller mod afklaring af egen situation. Beskrivelse af de forskellige klientkategorier rummer i sig selv ikke noget nyt for sagsbehandlerne. Men beskrivelserne af kategorierne kan ved sammenligning med hinanden gøre sagsbehandleren mere bevidste om fællestræk i klienternes historie. Rapporten ønsker at gøre det muligt for sagsbehandlerne at identificere paralleller i klienthistorierne således, at sagsbehandleren bliver bedre til at føre viden og erfaring fra en klientsag med sig til brug ved løsningen af en anden og i mange tilfælde tilsvarende klientsag. Flere rapporter viser, at jo længere tid man er sygemeldt i det sociale system, jo større er risikoen for nedsættelse af livskvalitet. Resultatet er desværre også for en del klienter, at de indleder et forløb, som ender med, at klienterne føler sig endnu mere syge og isolerede i forhold til det resterende samfund. Målet med denne rapport er derfor, at gøre sagsbehandlerne hurtigere til at stille skarpt på de punkter, hvor klienten har brug for assistance. Håbet er at rapporten kan bidrage til, at sagsbehandlingen udvikles således, at klienter undgår at stille sig selv spørgsmålet hvad skal der ske med mig nu? Jeg vil i rapporten introducere 5 nye kategorier. Disse kategorier kan fungere som overordnede kategorier. Eksempelvis indeholder kategorien syge klienter klienter, hvis hovedproblem er sygdom uanset diagnose. Kategorien usikre klienter beskriver derimod klienter, der måske er eller har været syge, men som nu kæmper med en følelse af usikkerhed, hvorved sygdom bliver et mindre problem end usikkerhed. Derfor kan man se usikkerheden som klientens hovedproblem eller det område, hvor klienten især har brug for råd, støtte og vejledning. Igennem rapporten har jeg valgt at se bort fra kategorien fritaget af social årsag. Via interviews med sagsbehandleren fik jeg det indtryk, at misbruger og fritaget af social årsag opfattes som det samme, da fritaget af sociale årsager for de fleste klienter dækker over et misbrug. Jeg vil derfor bruge kategorien misbruger. Rapportens hovedfokus er at blive bedre til at identificere klienternes behov og dermed bliver i stand til hurtigere at afgøre, hvad der skal ske, ud fra klientens aktuelle situation. Derved bliver fritaget af social årsag ikke en kategori, som fortæller sagsbehandlerne noget om, hvad klientens hovedproblem er. Metode Min undersøgelses metode har udelukkende været baseret på semi-strukturerede interviews. Jeg har taget udgangspunkt i en livshistorie-orienteret fortælling med fokus på både privat- og arbejdsliv. Mit ønske har været at få klienten til at belyse flest mulige af egne relationer i historierne. Den tilgang har jeg valgt i håb om at bringe klienten tilbage i en samfundshelhed, frem for at tage udgangspunkt i, at personerne indeholder en indre kerne, der kan bruges som forklaringsmodel på deres nuværende situation som sygemeldte eller fritaget af sociale årsager. Jeg har afholdt 2 fokusgruppeinterviews med 4 sagsbehandlere i hver. Målet for disse fokusgrupper var at undersøge deres holdninger til arbejdet med den del af klienterne, der var fritaget for at stå til rådighed for 1\n5 arbejdsmarkedet. Jeg ønskede også at finde ud af, hvad der ligger til grund for kategoriseringen af klienter i de 5 matchgrupper og Sønderborgs kommunes eget kategoriseringssystem. Herudover har jeg gennemført 5 enkeltinterviews med sagsbehandlerne, hvor de skulle beskrive deres arbejde med klienterne og deres opfattelse af hvilke muligheder de mente klienterne havde samt deres meninger om det systemet kunne tilbyde. I både fokusgruppe og enkeltinterviewene var desuden medtaget spørgsmål om, hvorvidt der var specielle problemstillinger knyttet til arbejdet med klienter med anden etnisk baggrund. Dette var for at undersøge holdningerne og forklaringsmodeller til denne del af klientgrupperne. I løbet af undersøgelse har jeg interviewe 32 kontanthjælpsmodtager, der er kategoriseret som fritaget for at stå til rådighed for arbejdsmarkedet enten på grund af sygdom eller af sociale årsager. Jeg har afholdt 4 fokusgrupper med 5 inviterede i hver; ud af de 20 inviterede mødte 10 op. De 22 resterende interviews er enkeltinterviews, som har en varighed på 1 til 3 timer. 10 af interviewene er foretaget på Sønderborghus, 5 interviews er gennemført hjemme ved klienten, 3 er gennemført på REVA, hvilket gav mig mulighed for at være til stede en formiddag og se hvilke arbejdsprøvninger REVA giver mulighed for. Desuden interviewede jeg 3 klienter, der var i aktivering på et træværksted, som hovedsagligt blev benyttet af og tilbudt mænd, hvoraf mange har eller har haft misbrugsrelaterede problemer. Jeg har også gennemfør 1 telefoninterview med en klient, der gerne ville deltage uden dog at kunne overskue at mødes, heller ikke hos vedkommende. Interviewpersonerne er kontaktet ud fra lister med navne, adresser, telefonnumre, årsag til og længde af fritagelsen. Listerne er lavet på basis af en database, hvor 382 skemaer med faktuelle oplysninger om klienterne er indtastede. Jeg har i løbet af undersøgelsen haft telefonisk kontakt med 153 kontanthjælpsmodtagere. Når jeg ringede til folk, præsenterede jeg mig og gjorde en del ud af at fortælle, at jeg ikke var sagsbehandler, og ikke boede i Sønderborg normalt. Sønderborg er en lille by og min fornemmelse siger mig, at det var en fordel, at jeg ikke selv er bosiddende i Sønderborg eller kommer fra området. Jeg understregede også i telefonsamtalen, at det var frivilligt at deltage samt at man forblev anonym. Jeg fortalte, hvordan informationerne ville blive brugt, at jeg ikke kendte deres sag eller havde læst deres sagsmapper. De indhentede informationer er derfor udelukkende klienternes egne udsagn og deres oplevelse af egen situation. Flere klienter har i løbet af interviewet fortalt ting, som de samtidig har gjort opmærksom på, at de aldrig har fortalt deres sagsbehandler eller endog andre mennesker. Jeg har derfor fået en fornemmelse af, hvad man faktisk ikke fortæller, med mindre man får spørgsmål, som introducerer emnet. Desuden vil de historie, klienterne har fortalt mig, være anderledes end de fortællinger sagsbehandlerne hører. Jeg kan ikke påvirke deres sag; altså jeg har ingen magt i forhold til dem, og jeg skal ikke vurdere dem i forhold til et system ej heller er jeg bundet af nogle spørgsmål, som jeg SKAL have svar på. Desuden har jeg haft masser af tid, hvilket også har spillet en rolle. Det har givet ro og der har været tid til at tale om alt muligt andet, for derefter at vende tilbage til et emne. Som resultat heraf kan man ofte huske flere ting af betydning og kommer omkring flere emner, som belyser ens relation til verden som sådan. Desuden har jeg kunnet sammenligne klientfortællinger på tværs og set på forskelle og ligheder i deres fortællinger, hvilket har givet mig en indikator på de forskellige attituder klienterne har haft i forhold til deres problemstillinger. Mine interviews var tilrettelagt således, at jeg havde 58 spørgsmål. Spørgsmålene brugte jeg som en måde at kontrollere, at jeg kom omkring de samme temaer med alle de interviewede klienter. Desuden er det sværere for nogle mennesker at fortælle end for andre. Syntes en klient det var svært eller vidste vedkommende ikke helt, hvor han/hun skulle starte, brugte jeg spørgsmålene til at hjælpe folk i gang. Spørgsmålene var inddelt i temaer. Den første del indeholdt spørgsmål om alder, skolegang/uddannelse, netværk, familierelationer, misbrug, kriminalitet, diagnose/sygdom og hvordan diagnosen/sygdommen påvirker klientens dagligdag. Den anden del af spørgsmålene drejede sig om, hvem der havde ansvaret for klientens situation, om klienten følte der var mange krav at leve op til og om tanker/håb for fremtiden. Den tredje del omhandlede klientens kontakt med det sociale system og gode/dårlige oplevelser i den forbindelse, om klienten følte sig isoleret som fritaget for at stå til rådighed for arbejdsmarkedet, og om klienten følte, at kommunen har kunnet hjælpe vedkommende samt spørgsmål om hvordan klienten opfatter kontakten med sine sagsbehandlere. Et fjerde tema omhandlede sygdom og hvad klienten følte, at der skete med ham/hende i forbindelse med en sygemelding både i forhold til systemet og til arbejdsmarkedet. Spørgsmålene i denne del omhandlede også 2\n6 om klienten efterhånden syntes, at det var stressende at tænke på at skulle tilbage på arbejde og om klienten følte at han/hun forandrede sig ved længere tids sygemelding og hvis ja, hvordan. Den sidste del var udelukkende om klientens tidligere erfaringer fra arbejdsmarkedet og hvor klienten havde arbejdet samt hvilken type arbejde vedkommende gerne ville tilbage til - hvis planen var, at personen skulle tilbage til arbejdsmarkedet. Det har været positivt at ringe til folk. Alle, jeg talte med, var meget imødekommende og interesserede i at høre, hvad det drejede sig om - uanset om man ønskede at deltage eller ikke. Det er også blevet MEGET positivt modtaget, at Sønderborg Kommune overhovedet satte undersøgelsen i gang. Men på trods af disse faktorer var det svært at få folk til at deltage. Årsagen til ikke at ønske at deltage var forskelligartede. Nogle ønskede ikke at fortælle deres historie igen, andre kunne ikke, fordi de simpelthen havde det for dårligt. Desuden var der en større del, der ikke syntes de var gode nok til dansk til kunne deltage. Jeg var indforstået med, at man brugte andre i familien til at oversætte mine spørgsmål og interviewpersonens svar. Nogle interviews er lavet på den måde, at dele af familien hjalp, når der manglede ord i forklaringen. Allerede i telefonsamtalerne gik det op for mig, hvor svært mange havde det med at modtage kontanthjælp og være sygemeldte. Både i telefonsamtalerne og i interviewene gav flere udtryk for, at man syntes det var pinligt at være klient og at de aldrig havde forestillet sig selv i den situation. En ulykke kommer sjældent alene og flere havde dobbeltdiagnoser. Desuden var der påfaldende mange, hvor ægteskabet eller samlivet var ophørt efter sygemeldingen. Desuden bør det nævnes, at kvinderne hovedsagligt var lettere at få til at deltage end mændene. Jeg bemærkede også i mine fokusgrupper, at selv om en del mænd havde sagt ja til at komme var det oftest dem, som udeblev. Denne undersøgelse sætter fokus på en del af de problemer, der findes i en sagsbehandling, hvor der er mennesker på begge sider af skranken. Men det er vigtigt at nævne, at mange af de interviewede klienterne var meget glade for deres sagsbehandler og tilfreds med den hjælp kommune kunne tilbyde dem. Flere klienterne gav udtryk for at de syntes, at sagsbehandleren var en god samarbejdspartner, som virkede oprigtigt interesserede i dem og deres sag, og som flere klienterne følte havde været en stor hjælp for dem i deres nuværende situation. Jeg ønsker at sige tak til de mennesker, som var villige til at deltage i interviews og som har gjort undersøgelsen muligt. Desuden ønsker jeg at sige tak for deltagelse og engagement fra sagsbehandlerne ved Job & Bistand i Sønderborg Kommune. 3\n7 Kategorier ligheder og forskelle blandt klienterne En kategori er: et vist antal personer, som har et eller flere specificerede fællestræk uden at de opfører sig som en gruppe. Et fællestræk kan for eksempel være, at man er blevet mobbet på en arbejdsplads, har været ude af arbejdsmarkedet længe, har fået et psykisk knæk pga. en arbejdssituation eller har været udsat for vold. Hvilke personer der er en del af en kategori afhænger af, hvad man vælger som kriterium for inkludering i kategorien 1. Alle mennesker kategoriser deres sociale og fysiske omgivelser for at kunne orientere sig i verden. I arbejdet som sagsbehandler kategoriser man også helt naturligt klienterne, men den viden der kan ligge i kategoriseringerne bruges ikke aktivt. Det er derfor vigtigt at forsøge at være bevidst om hvordan man intuitivt opfatter mennesker, første gang man møder dem. Sagsbehandlerne skal forsøge at være bevidste om, hvem man intuitivt kategoriserer hvordan og hvorfor for mere aktivt at kunne bruge den information, der ligger i kategoriseringen. I kategoriseringen tillægges nogle informationer større værdi end andre, hvilket kan give en fornemmelsen af, at nogle af detaljerne går tabt. Samtidig kan forsøget på at fokusere på alle de detaljer der indgår i en klients historie, også resultere i at man mister overblikket i forsøget på at få det hele med. Man må som sagsbehandler derfor forsøge at identificere, hvad der kan betragtes som klientens hovedproblem og derefter arbejde med fokus på det. Samtidig skal man være bevidst om, at andre detaljer også spiller ind, men at disse synes at have mindre indflydelse på klientens samlede situation, hvorfor disse informationer nedprioriteres som udgangspunkt. Kategoriseringer indebærer både noget negativt at detaljer tabes og - noget positivt at sagsbehandlingen forsøges fokuseret og rettet mod en løsning af klientens største problem. Sagsbehandler lægger stor vægt på den individuelle sagsbehandling. En tradition man støtter hinanden i på arbejdspladsen. Den individuelle behandling fremstilles som et kendetegn på den gode sagsbehandling. Samtidig er det MEGET vigtigt, at sagsbehandlerne er bevidste om nødvendigheden af at omformulere klientens historie således, at den kan tilpasses systemets krav om kategorier. Klienterne skal inddeles i forskellige kategorier. Derfor vil klientens historie fortælles ud fra sagsbehandlerens spørgsmål. Spørgsmålene stilles på baggrund af de informationer, der blandt andet skal bruges til at kategorisere en klient som rask, syg eller fritaget af sociale årsager. Desuden placeres klienten også i en af de 5 matchkategorier og der udarbejdes i nogle tilfælde ressourceprofiler. I sagsbehandlingen er der plads til den individuelle historie. Men i socialforvaltningen er der krav om, at klientens kategoriseres fra start. Systemets funktion afhænger af denne kategorisering hvilket påvirker den måde, hvorpå sagsbehandlerne vil spørge en klient og høre klientens historie. I samtale med klienten vil sagsbehandleren, ubevidst og bevidst, fokusere på visse elementer i en klients fortælling, fordi nogle oplysninger er mere nødvendige end andre og skal bruges i arbejdet med klienten. Derfor vil sagsbehandlerens spørgsmål til klienten også ofte bære præg af, hvilke informationer sagsbehandleren skal bruge. I fokusgruppeinterviewene blev det klart, at sagsbehandlerne havde svært ved at beskrive fællesnævnere hos de forskellige klienter. Det vil sige de elementer, der kan sammenlignes på tværs af meget forskellige historier. Min antagelse er, at det er svært for sagsbehandlerne at udlede disse fællesnævnere, fordi sagsbehandlerkulturen har sat den individuelle sagsbehandling som ideal. Når jeg spurgte, hvorvidt der var nogle fællestræk i klienternes historie, svarede flere sagsbehandlere, at de ikke syntes, de så nogle fællestræk eller at det var meget sjældent. I et individuelt interview kom jeg også ind på emnet og efter at have givet flere eksempler, udbrød sagsbehandleren: jeg har egentligt aldrig tænkt på det på den måde. Sat på spidsen tænker man ikke på den måde hvis ens uddannelse og arbejdskultur lægger op til en anden måde at tænke på. 1 Små Steder Store spørgsmål Thomas Hylland Eriksen:1993 4\n8 Dog er det værd at kategorisere bevidst, dvs. samle fællestræk fra de forskellige klientfortællinger, fordi det på sigt kan hjælpe sagsbehandleren til at gøre sig nogle bevidste erfaringer i forhold til at huske at stille en bestemt type spørgsmål i bestemte situationer. Dermed kan en klient vejledes bedre. Årsagen til, at det er positive at gøre sig nogle bevidste erfaring i forhold til at genkende mønstre i de forskellige historie er, at man kan blive bedre til at identificere nogle koder og dermed spørge mere til forhold, som en klient måske ikke fortæller selv. Således får sagsbehandleren hurtigere det overblik over en klients historier og dermed kommer klienterne hurtigere i gang med et forløb, der hjælper personen i en retning, som føre til en afklaret situation, hvor klienten ved, hvad der skal ske. En sagsbehandler kan give vejledning og sparring, hvis det er det, klienten har brug for. Men en sagsbehandler kan ikke - og skal ikke - løse opgaver af f.eks. psykologisk karakter. Derimod kan vedkommende identificere problemet og sende klienten videre i systemet til den rette hjælp. Sagsbehandlerne skal udlede fællestræk af klienternes historie, således opmærksomheden trænes i forhold til visse signaler fra klienterne. Det gælder om at kunne læse folk på tværs af de nuværende kategorier. Det vil sige, at man gør sig selv i stand til at opfatte budskaber, som ikke nødvendigvis siges. Sagsbehandlerne kan lægge mærke til: klientens udtryksmåder klientens referencepunkter klientens adfærdsmønstre klientens omtale af hændelser og mennesker om der er nogle emner, som klienten til stadighed vender tilbage til, refererer til eller bruger som forklaringsmodel? hvilke elementer der indgår i klientens forklaring af egen situation; såsom arbejdsløshed, sygdom, manglende uddannelse, begrænset økonomi etc. hvordan klientens liv har formet sig. Er der gentagelser af specifikke hændelser eller brud? Menneskers forklaringsmodeller fortæller meget om, hvordan de ser sig selv i verden. Forklaringsmodeller siger ofte noget om, om personen ser sig selv som offer, medspiller eller igangsætter. Hvilken rolle klienten giver sig selv kan vise, hvordan klienten selv prioritere sine problemer. Ved at tale med og lytte til klienterne kan man efterhånden samle en viden om, hvordan forskellige kategorier af mennesker fortæller eller opfører sig og hvilke hændelser der med stor sandsynlighed vil fremkalde nogle reaktioner frem for andre. Kunsten er at stille spørgsmål, så sagsbehandlerne hurtigst muligt får afklaret, hvor klienten især har brug for råd og vejledning, således at mennesker i det sociale system undgår at komme derhen, hvor de føler sig isolerede og mislykkede med meget lav selvværd til følge. Klienterne har selv et ansvar for egen situation, men er klienten en gang kategoriseret forkert i systemet kan det være svært at komme i den rigtige kategori og det kan tage meget lang tid. De følgende afsnit vil give eksempler på forskellige klientfortællinger, som tilsyneladende er meget forskellige, men som indeholder elementer der gør det muligt at se fællestræk i de mange individuelle historier og forskellige problemstillinger. 5\n9 Klientkategorier I de følgende afsnit vil jeg beskrive 5 klientkategorier, der kan øge sagsbehandlerens bevidsthed i samtalen med en klient og give sagsbehandleren nogle redskaber, i forhold til hvilket udsagn der kan pege i retning af hvilke informationer. Ideen er at hjælpe sagsbehandleren til bedre at kunne aflæse de signaler, en klient giver uanset om denne er syg eller fritaget af social årsag. Der er ikke tale om absolutte kategorier, men målet er, at sagsbehandleren bliver i stand til at opfange og bruge budskaber, der kan hjælpe sagsbehandleren til at stille de rigtige spørgsmål til de afgørende emner. I den sammenhæng er det vigtigt at bemærke, at sagsbehandleren ikke på forhånd ved noget om klienten første gang sagsbehandleren møder denne. Derfor skal de forskellige uddrag af klientinterviewene bruges på den måde, at sagsbehandleren kan have dem i baghovedet og forsøge at identificere klienten på baggrund af de 5 kategorier. Derved kan sagsbehandleren således stille nogle ekstra spørgsmål i bestemte retninger, der igen i bedste fald gør det muligt at identificere klientens hovedproblem eller i hvert fald at udelukke nogle problemstillinger for sagsbehandleren for at indsnævre fokuset i sagsbehandlingen. Hvis sagsbehandleren tager udgangspunkt i en livshistoriefortælling, vil klientens beskrivelse af sin situation i fortid nutid fremtid også give sagsbehandleren en viden om klientens tidligere erfaringer, forklaringsmodeller, syn på egen muligheder og begrænsninger i samfundet samt håb for fremtiden. Det bør hele tiden være et mål hurtigst muligt at kunne hjælpe klienten således, at der ikke i bedste fald - går 3 unødvendige måneder, inden en klient får den måske afgørende vejledning. Dette er vigtigt, fordi flere rapporter viser, at sandsynligheden for at glide uønsket ud af arbejdsmarkedet og ind i følelsen af isolation er større, jo længere man modtager kontanthjælp/sygedagpenge. Desuden viser denne undersøgelse, at desto længere man er i systemet med en uafklaret sag, jo mere fylder sagen, jo dårligere får klienten det og jo mindre ved klienten om, hvad vedkommende selv kan gøre eller overhovedet tænke sig, fordi alting virker uoverskueligt. Derfor er det vigtigt at kunne identificere om klienten er: Syg og derfor behøver fred til at komme sig kombineret med den bedst mulige behandling og vejledning i hvad der skal/kan ske i denne situation. Den usikre klient, fordi denne har været sygemeldt og står i fare for at miste fodfæstet på arbejdsmarkedet eller måske selv føler, at fodfæstet allerede er mistet. Klienterne i denne kategori har ofte startet med en sygdom og så med tiden udviklet en anden. De kan ikke længere overskue, hvad de skal og hvad de kan, men de vil gerne have en kontakt med arbejdsmarkedet, men kan ikke overskue hvordan (i socialforvaltningens sprog den angste og urolige klient ) Klientgjort i sådan en grad, at man ingen tanker eller ønsker har om, at komme ud af systemet, fordi det er blevet ens måde at leve på og den verden man kender til. Misbruger og hvad der støtter op om misbruget og hvad sagsbehandleren kan gøre for at få beeller afkræftet et misbrug hos en klient. Krigstraumatiseret og torturoffer hvilke signaler en sagsbehandler skal være opmærksom på hos en klient, hvor der er risiko for, at klienten har været udsat for tortur. Ovennævnte kategorier kan bruges på tværs af alle de kategorier, som findes i systemet. Kategorierne skal bruges til at gøre sagsbehandlerne mere opmærksom på mønstre i klienternes historie, således at sagsbehandleren stiller de spørgsmål, der sikrer den information fra klienten, som resulterer i at klienten kategoriseres korrekt så tidlige i forløbet som muligt. Når man spørger til mange forhold og detaljer omkring en klients situation både i fortid, nutid og fremtid, hjælper det klienten til at give en beskrivelse af, hvordan man oplever sin dagligdag og de problemer, der opstår og følger med en sygdom. Dette kan også hjælpe sagsbehandleren til i løbet af sagsbehandlingen at være mere opmærksom på bestemte signaler fra klienten, i forhold til om klientens situation forbedres eller forværres. Desuden kan klientens tanker om, hvad fremtiden skal bringe, allerede fra starten give 6\n10 sagsbehandleren og klienten noget at arbejde hen imod, således at fremtiden i størst mulig udstrækning bevares. Denne tilnærmelse vil også hjælpe sagsbehandleren i forhold til klienter med anden etnisk baggrund. Mange af de sygemeldte klienter med anden etnisk baggrund var kategoriseret som ondt i bevægeapparatet. Men som sagsbehandler skal man se disse symptombeskrivelser i lyset af, at klienterne vil beskrive sygdomme forskelligt, alt efter hvor de oprindeligt kommer fra. Eksempelvis kan manglende kendskab til psykisk sygdom resultere i, at nogle klienter ikke føler det er social accepteret at være psykisk syg, hvorfor tilbøjeligheden til at henvise til en dårlig ryg eller nakke vil være større, selv om man egentlig har det i psykisk dårligt. Når sagsbehandlerne gør sig bevidste erfaringer i forhold til fællestræk blandt klienterne, vil det også hjælpe dem til at være opmærksomme på ubevidste signaler fra disse klienter og dermed bedre kunne lede dem den rette vej i systemet. Til at illustrere hver af de nævnte kategorier vil jeg bruge to klientfortællinger, som har meget forskelligt indhold, men som dette til trods er ens i forhold til kategorierne. Syge klienter klienter med sygdom som hovedproblem Fællesnævnerne for klienter med sygdom som hovedproblem er, at uanset om sygdommen er af mental eller fysisk karakter beskrev klienterne indirekte deres situation som om sygdommen var en afbrydelse i deres liv - også selv om sygdommen måske forandrer deres liv for bestandigt - som de havde brug for hjælp til at få styr på. Denne gruppe klienter har behov for en afklaring fra system omkring deres sag med fokus på økonomisk sikring, behandlingsmuligheder og vejledning i forhold til en fremtid, hvor de taler om sig selv som selvbestemmende generelt med et afklaret forhold til det sociale system. I undersøgelsen talte jeg med mennesker, som var sygemeldte på grundlag af mange forskellige sygdomme. Viden om deres sygdom og hvad den gjorde ved dem beskrev de ofte på en klar og gennemtænkt måde, men beskrivelserne kunne også være i brudstykker og meget rodet; alt efter sygdommens karakter og bevidstheden omkring den. Men klienterne kunne fortælle, hvornår og hvordan de havde mest ondt eller havde det meget dårligt, og hvordan det påvirkede deres liv. De kunne også give eksempler på, hvordan gode dage var i forhold til dårlige dage og hvad der kendetegnede de to. Beretningerne gjorde det klart, at klienterne talte ud fra egne erfaringer. Hvor god klienten er til at beskrive sin sygdom kan afhænge af flere ting. Det er lettere at fortælle om en fysisk sygdom end en psykisk. Det er også meget lettere at beskrive en sygdom med en anerkendt diagnose end en sygdom uden en diagnose 2. Det vil også påvirke fortællingen, hvor god klienten er til at beskrive sin opfattelse af egen situation. Men det er meget vigtigt, at sagsbehandleren husker at spørge klienten grundigt omkring forhold, som kan give klienten mulighed for at beskrive sygdommen eller de oplevelser, der får klienten til at betragte sig som syg (hvis det ikke er en sygdom med en diagnose eller hvis sygdom bruges i en anden funktion). Et eksempel på en klients historie: Interviewer: Kan du fortælle noget om, hvornår du blev sygemeldt og situationen indtil da? Signe: Jeg har 10. klasse og startede derefter på handelsskolen, men skiftede senere over til en ungdomsuddannelse. Her startede jeg i januar 2000 og var færdig i dec Min plan var at starte på gymnasiet, men det startede først om sommeren, så der var ½ år. Jeg meldte mig på kommunen og kom i aktivering med det samme i et gartneri, hvilket er relevant, da jeg gerne, dengang og nu, vil være gartner. Min praktik gik egentligt godt, men alt andet gik galt. Jeg kunne ikke rumme noget overhovedet og stoppede uden at give besked eller varsle aktivering. Jeg fortalte ikke kommunen om det, og så stoppede min kontanthjælp pga. manglende fremmøde. Jeg havde derefter ikke 2 Syge på Tvangsarbejde, om behandling af førtidspensionister Ellen Ryg Olsen\n11 penge til at betale husleje og røg ud af den. Jeg havde været så opsat på, at jeg nok skulle klare det hele og var for stolt til at meddele det til kommunen, at jeg alligevel ikke kunne klare det. Desuden kan jeg ikke sige fra, når jeg får det dårligt. Jeg isolerede mig totalt og kommunen tager ikke kontakt udover pr. post. Jeg blev indkaldt til samtale men blev væk. Derefter flyttede jeg ind hos en ekskæreste, som tog vare på mig. Da det blev sommer havde jeg fået det bedre og min gamle chef ringede, for at høre om jeg ville arbejde i sommerperioden i Føtex. Jeg har tidligere arbejdet der i en 5-årig periode. Men i september gik det rigtig galt, jeg har altid haft humørsvingninger, men det var så galt at min mor troede, at jeg var maniodepressiv, jeg blev indlagt på et sygehus og fik diagnosen borderliner. Jeg blev sygemeldt og droppede gymnasiet, fik psykologhjælp fra det offentlige og det hjalp. Jeg kom i aktivering igen og var det frem til 2004, hvor det gik galt igen. Der var rigtig mange forandringer, både med uddannelse, nyt arbejde og ny kæreste. Det blev alt for meget for mig. Der var for mange skift på en gang og for meget nyt og i den periode var jeg også stoppet med at gå til psykolog. I december gik jeg til min egen læge og fik en henvisning til sygehuset igen. Det havde taget mig to måneder, at samle mig sammen til at tage kontakt med lægen. Jeg havde fået at vide fra den psykolog, jeg gik hos, at hvis jeg kom tilbage, så ville jeg automatisk komme til at snakke med ham. Det skete ikke. Jeg blev henvist til en sygeplejerske, det kunne jeg slet ikke forstå eller klare og gik derfra igen. Jeg flyttede derefter ud til sin mor. Interviewer: Hvordan er det, når det går galt? Signe: Jeg bliver meget ked af det og meget depressiv, desuden isolerer jeg mig meget og er meget træt. Interviewer: Har du et netværk? Og er de opmærksomme på, at du får det dårlig? Signe: Det er svært at acceptere, at man ikke kan klare det hele selv og jeg er meget dårlig til at spørge om hjælp. Jeg gør det ikke, fordi jeg ikke vil være en byrde. Mine veninder er gode til at hjælpe mig, men jeg er ikke god til at sige, at jeg har det dårligt. Hele mit liv har jeg altid skjult, at jeg havde det dårligt, mange af mine veninder var overraskede, da jeg blev indlagt, de var slet ikke forberedt på det. Jeg kan ikke finde et mønster i min sygdom og dermed er det svært for mig at beskytte mig selv, for jeg ved ikke hvornår det går galt eller hvad der udløser det. Jeg skulle være startet i gruppeterapi i oktober. Men kunne ikke tage af sted den dag, det skulle starte. I de situationer kan jeg heller ikke ringe og melde afbud, jeg bliver totalt handlingslammet. Jeg kan slet ikke foretage mig noget for at melde afbud, jeg bliver så stresset over, at jeg ikke kan, at det giver sig fysisk udslag i min krop. Jeg får ondt i maven og ondt i kroppen. Der køre så mange følelser rundt, at jeg ikke ved hvordan jeg skal gøre. Desuden synes jeg det er flovt og pinligt, at jeg ikke engang kan ringe og melde afbud og bliver ked af det. Der gik et par uger og så kontaktede jeg dem igen, de havde forsøgt at ringe, men jeg havde sat sin mobil på lydløs, da jeg ikke kunne overse at besvare et opkald. Efter 2 måneder ringede jeg der ud og sygeplejersken bad mig komme med det samme. Interviewer: Hvordan går hverdagen? Signe: De fleste perioder er gode, men i de værste perioder er jeg meget depressiv og selvskadende det er mest i tankerne, men i alderen skar jeg mig selv. Det kom helt pludseligt over mig at jeg fik et enormt selvhad. Jeg tænkte, at jeg har det så dårligt, men det er også min egen skyld. Interviewer: Føles det isolerende ikke at arbejde? Eller giver det den fornødne ro til at komme sig og kunne komme tilbage til arbejde eller uddannelse? Signe: Det har været godt at blive sygemeldt, det har styrket mit fokus på at løse egne problemet og det har ikke isoleret mig overhovedet, tværtimod. Interviewer. Hvis der var frit slag og du kunne få lige et job der passede til din situation lige nu, hvordan skulle det job se ud opgaver, timer, stillinger osv.? Signe: Et gartneri arbejde eks. et større gartneri med nogle kollegaer. 8\n12 Der er mange oplysninger i historien for at få noget at vide om hvordan sygdommen påvirker klienten og hvordan hverdagen skal være for, at det ikke går galt. For eksempel er der information om, at en aktiveringssituation ikke må indeholde for mange hurtige skift og nye ting på en gang. Desuden skal man være opmærksom på udeblivelser og på den kontaktform man vælger at bruge, og eventuelt undersøge, om det er muligt at få en anden kontaktperson i tilfælde af, at kommunen ikke kan komme i kontakte med klienten. Historien fortæller også noget om klientens ønsker for fremtiden og arbejdsmarkedserfaring, som kan bruges til at hjælpe klienten videre efter sygdomsperioden. Desuden kan man uddrage nogle overordnede erfaringer: at udeblivelse ikke altid skyldes, at klienten ikke vil møde op. hvilke reaktioner klienter med tilsvarende diagnoser kan tænkes at have. årsager til at klienter ønsker at skjule en sygdom og signaler, der gør at sygdommen blev opdaget. hvilken aktivering fungerer for hvem og opsamling af årsager til, at en aktivering måske ikke fungerer. En anden klient fortæller således: Interviewer: Kan du fortælle noget om, hvornår du blev sygemeldt og situationen indtil da? Henriette: Sygdomsforløbet startede efter 6 år på Danfoss, hvor jeg arbejdede som montrice og løftede op til et ton pr. dag i kraft af mange og gentagne løft. Jeg samlede motorer som gradvist blev tungere og tungere efterhånden, som de blev færdigmonterede. Jeg kom en morgen og satte mig til at arbejde. Pludselig så jeg 4 huller i stedet for 2 og troede bare, at jeg var sulten. Jeg spiste noget chokolade, men fik det ikke bedre og endte med at køre hjem. Efter lægeundersøgelse viste det sig, at spændingerne i nakken og skulderne var ekstreme og var skyld i mine synsforstyrrelser. Det har senere vist sig, at begge skuldre er ødelagte, de er forkalkede og stopper blod til armene. Jeg kan ikke løfte armene op over hovedet uden at få meget ondt og snurren i fingrene og arme. Jeg fik at vide at begge skuldre var ødelagt i Efter sygemeldingen kommer jeg på et senere tidspunkt i arbejdsprøvning på Danfoss med lettere arbejdsopgaver. Mine kollegaer betvivlede at jeg er syg og jeg går psykisk ned, da jeg slet ikke kan klare denne mistænkeliggørelse. Derefter kommer jeg i jobtræning i en anden afdeling og ender efter en fyringsrunde med at blive fyret. Jeg har tidligere været i arbejdsprøvning, hvor jeg skulle køre en maskine, hvilket gik ud over skulderen igen. Jeg fik det dårligt og måtte stoppe. Sidste år til jul lovede sagsbehandleren at se efter fleksjob til mig, jobbet fik jeg først i sommers og det er ikke kategoriseret som et fleksjob endnu. Interviewer: Har du tidligere været sygemeldt? Henriette: Nej, aldrig. Interviewer: Hvordan forløber en dag hvis den er god? Henriette: Så vasker jeg vinduer og hænger julepynt op som f. eks i dag. Da føler jeg, at jeg kan klare alt muligt. Interviewer: Hvordan forløber en dårlig dag? Henriette: Der er mange morgner, hvor jeg næsten ikke kan komme op, fordi jeg sover så dårligt om natten, da det er svært at ligge. Men så er der jo ingen, der kan se, hvordan jeg arbejder, hvis jeg ikke er der (Klienten er i arbejdsprøvning i øjeblikket). Jeg føler jeg skal bevise noget. Men sådan en dag er jeg træt og ligger på sofaen og kan ingenting og får ingenting gjort. Interviewer: Hvad mener lægen? 9\n13 Henriette: Lægen mener at jeg skal have pension og at arbejdsprøvningen kun er for at se, at jeg ikke kan. Han mener at pension vil være det bedste, fordi jeg så kan gå hjemme i min egen rytme. Jeg er nu i prøvning til et fleksjob, som er to timer om dagen, min sagsbehandler vil have mig op på 4 timer. Jeg har et papir fra REVA, der siger at jeg har 60-70% af erhvervsevnen tilbage til en arbejdstid på 2-3 timer. Jeg nægtede på et tidspunkt at få en speciel type behandling, fordi jeg ikke turde. Da jeg nægtede stoppede sygedagpengene lige bagefter. Jeg er overbevist om, at der er en sammenhæng og har også fået at vide, at jeg har modsat mig behandling. Henriette fortæller om en situation, hvor hun skulle tale med en evt. fremtidig arbejdsgiver i forbindelse med fleksjob, hun giver overfor arbejdsgiver udtryk for, at hun ikke ved, om hun kan klare det og får at vide af en person, der er med hende fra kommunen efter samtalen, at det er en upassende måde at tale til en fremtidig arbejdsgiver på. Henriette: Jeg synes, det er forkert at give en arbejdsgiver falske håb, det kunne jo være at ham/hende kom til at mangle min arbejdskraft. Jeg bliver rasende på sagsbehandleren, men jeg tør ikke give udtryk for det, fordi jeg er bange for, hvordan det kan påvirke min sag i fremtiden. Noget tid efter samtalen tager jeg på et tidspunkt kontakt med min sagsbehandleren og får at vide, at nu gider sagsbehandleren ikke at høre på mig mere. Jeg bliver så chokeret, at jeg begynder at græde og kontakter ikke sagsbehandleren i lang tid bagefter. Interviewer: Hvordan er dit forslag til at løse din egen situation? Henriette: Der skulle tages hensyn til hvad lægen siger om helbred samt hvad kiropraktor og fysioterapeut siger, frem for at kommunen selv vurdere mig og sender mig til alt muligt. Jeg vil gerne have pension, for at få det bedre og live lidt op igen. Interviewer: Hvad synes du om de tilbud, kommunen kan give dig? Henriette: Næsten ydmygende. Jeg føler det som om, jeg er et lille barn der skal spørge far og mor om lov igen. Men jeg bliver på det arbejde, jeg har fået nu, selv om mine skuldre er blevet værre og jeg tager mere medicin, fordi jeg er bange for hvad der ellers skal ske og de måske vil tage mine penge. Henriette læser op af nogle papirer hun har om, at hun aldrig har været sygemeldt tidligere og begynder at græde. Hun siger, hun næsten ikke kan se på de papirer uden at begynde at græde. Hun siger også, at hun synes hendes hukommelse er blevet dårligere efter alt det her er begyndt. Henriette viser mig også en psykolog rapport, der fortæller at kvinden er mentalt i orden. Jeg overvejer hvorfor, man sender en kvinde, der har ondt i skuldrene til psykolog og spørger hende. Forklaringen er, at sagsbehandleren kunne se, at hun var ked af det og sender hende derefter til psykolog. Rapporten fortæller også, at psykologen ikke vurderer, at der er grundlag for en psykologisk behandling. Hun siger selv jeg var og er jo bare ked af min sag. Der er andre papirer som beskriver hendes netværk, familie relationer og som skal beskrive hende objektivt som et af afsnittene hedder. I dette afsnit står der at hun har nedsat arbejdsevne, er svært eller ganske overvægtig samt højrehåndet. Beskrivelsen forekommer mig meget ydmygende og som om man beskrev en genstand. Interviewer: Føles det isolerende ikke at arbejde? Eller giver det den fornødne ro til at komme sig og kunne komme tilbage til arbejde? Henriette: Jeg har min familien, men man bliver lidt isoleret, fordi dem man kender på ens egen alder jo arbejder. Desuden savner jeg det kollegiale på en arbejdsplads, men at nogle af kollegaerne fra Danfoss stadig ringer til mig, Men nogle gange kan jeg ønske, at jeg skulle tilbage til Danfoss for det var så godt og vi havde det skægt. Henriette fortæller hvordan, de nu skal vurdere hende på den nye arbejdsplads. Interviewer: Hvem skal vurdere det? 10\n14 Henriette: X kommer en af de sidste dage for at snakke med chefen om hvordan det går, og hvis han synes det går godt, skal jeg nok blive der. Men chefen kan jo ikke se hvor ondt jeg får, selv om jeg er kommet hurtig ind i arbejdet. Jeg ville ønske at man kunne se min lidelse. Interviewer: Hvordan har kontakten med arbejdsmarkedet været? Henriette: Den har været stabil. Desuden var jeg glad for at være der hvor jeg er nu pga. kollegaerne, men jeg er også bange for at knytte mig til kollegaerne af skræk for at det hele så skal krakelere igen, hvis jeg bliver syg og så måske falde tilbage både fysisk og psykisk. Fælles for de to historier, uanset at sygdommen og deres livsforløb i øvrigt er meget forskellig, er at klienten indtil nu har haft et liv uafhængigt af socialforvaltningen. Begge klienter fremstiller dette liv som normaliteten. Der er også tydelige beskrivelser fra klienterne om deres sygdomme og hvad den gør ved dem. De fortæller i detaljer om gode og dårlige dage og deres liv før og efter sygdommen. Den udløsende faktor for deres kontakt med det sociale system, synes på den baggrund at være sygdom, og det er også deromkring historierne cirkler. Historierne giver også information om hvordan klienten ser en løsning på situationen, og hvorledes klienten kan leve med de problemer, sygdommen giver en. Det vil sige at man som sagsbehandler kan kategorisere klienten som syg. Desuden kan sagsbehandleren efter at have kategoriseret klienten som syg også gøre brug af underkategorier som viser til om sygdommen er af psykisk karakter, eller om klienten har udefinerbare smerter eller ondt i bevægeapparatet. Hvilket også giver sagsbehandleren en information om, hvilken problemstilling systemet skal arbejde med og i hvilken retning. Klienternes livshistorie bærer præg af, at borgeren har udviklet en sygdom og nu er blevet klient. Der er stor forskel på deres aldre og deres tid på arbejdsmarkedet, men fællesnævnerne er, at: begge har en fortid og et ønske om en fremtid som selvstyrende mennesker, dvs. i socialforvaltningens kategoriseringssystem er motivationen høj. begge kan beskrive, hvad deres sygdomme består af og hvad der skal til for at de får det bedre vurderingen er i begge tilfælde støttet af lægers og hospitalers vurderinger. begge giver signaler om hvilken arbejdsprøvning, aktivering el. der kan have fordele og ulemper alt efter den aktuelle sygdomssituation. den samlede vurdering af de to historiers indhold i forhold til fortid og fremtid fortæller noget om, at hovedproblemet er sygdom. Og at den påkrævede handling må baseres på, at sygdommen forhindrer dem i et liv som selvforsørgende i øjeblikket. Begge historier viser også et aktiv erhvervsliv med selvforsørgelse som selvfølge. Den ene klient har fået anerkendt sin sygdom. Den anden klient er i arbejdsprøvning og fået vurderinger fra både REVA og læger, som viser at arbejdsevnen er stærkt reduceret. Som interviewer kan det derfor undre, at klienten stadig befinder sig i systemet med uafklaret sag. Klienten har altid tidligere været selvforsørgende og har ikke tidligere været syg. Historien understøtter derfor heller ikke en formodning om, at klienthistorie skulle fortælle noget andet end at klienten er syg og nedslidt efter mange år på arbejdsmarkedet hvilket andre offentlige instanser også understøtter. Men for at sagsbehandleren kan danne sig et overblik over, hvem klienten er og hvad hovedproblemet kan bestå af kan sagsbehandleren f.eks. bede klienten give en beskrivelsen af: årsagen til fritagelse fra arbejdsmarkedet? hvad sygdommen gør ved klienten i hverdagen, hvis det er sygdom hvordan en god dag forløber? hvordan en dårlig dag forløber? hvilke opgaver klienten synes er svære at klare i dagligdagen. hvilke opgaver klienten kan klare i dagligdagen. hvordan sygdommen/fritagelsen giver sig udslag i dagligdagen på nuværende tidspunkt? årsagen til, at vedkommende er i den nuværende situation (dvs. hvorfor har klientens liv har taget denne drejning) eget forslag til at løse egen situation. tidligere tilknytning til arbejdsmarkedet 11\n15 hvordan vedkommende ser sin egen fremtiden? den optimale løsning for ham/hende (for at få en fornemmelse af hvilken tilstand klienten bevidst og ubevidst vil forsøge at arbejde hen imod) Sagsbehandleren kan også gøre perspektivet større, sådan at man får en mere samlet beskrivelse af et længere forløb. Ved at tage udgangspunkt i hvornår og hvordan den nuværende situation tog sin begyndelse og hvad der er sket undervejs. Klienter med dårlig selvtillid og usikkerhed som hovedproblem Klienter med dårlig selvtillid og usikkerhed som hovedproblem, findes i alle kategorier i systemet. Det er også de klienter, som er sværest at få øje på, fordi de lige præcist ikke fortæller, hvordan de har det og hvor fortabte de føler sig. Men for at dække over den manglende selvtillid i forhold til deres egen situation skjuler klienterne det hele, fordi det nok bare er dem som er svage. Når man har tanker om sig selv som en byrde, og som den der fejlvurderer en situation, venter man og ser, hvad andre foreslår en. Man forsøger også at skjule sin svaghed og lade som om, at man har det fint og har styr på det hele som de netop antager, alle andre har. Disse klienter er ofte meget i mødekommende de skal jo ikke være til besvær de virker optimistiske og meget indstillet på samarbejde. De er villige til at gøre og prøve hvad som helst, en sagsbehandler foreslår dem. De vil gerne opfylde systemets krav, for det er jo et godt og retfærdigt system vi har. Disse klienter giver ikke selv mange forslag til, hvordan de mener deres situation bedst bliver løst, for de ved det ikke længere. Klienterne er også meget usikre på, hvad de kan klare og hvad de har lyst til. Klienterne er også meget orienteret mod, hvad omverdenen synes og vil ofte referere til f.eks. en omgangskreds eller tidligere arbejdsgivers vurderinger og udtrykke en bekymring for, hvordan omverdenen nu ser på dem. Men den glade, yderst samarbejdsvillige klient kan være den, som kan have mest brug for en grundig afklaring, råd og vejledning om mulighederne på arbejdsmarkedet og for en evt. omskoling. Klienterne vil også gerne have tydelige signaler om støtte og opbakning i forhold til deres muligheder i fremtiden. Disse klienter vil også gerne starte i det små med mindre ansvarsfulde jobs, som kan bidrage dem med en positiv følelse af at kunne klare det. Klienterne er ofte sygemeldte flere gange og er næsten raske for derefter at blive sygemeldt igen på grund af en anden lidelse. De har ofte været i en eller flere situationer, de ikke følte, de kunne magte eller har været udsat for mobning/vold/isolation i større eller mindre grad på en arbejdsplads, i skolen eller familien. Dette har gjort, at de nu ikke tror på, at de er gode nok. Ofte er samliv og ægteskab også ophørt efter en sygemelding, som er trukket ud. I de fleste tilfælde er disse klienter kvinder. I samtalen med denne klientgruppe er det meget vigtigt at lægge mærke til klienternes referencepunkter og deres attitude for at blive opmærksom på denne problemstilling og derefter få klarhed over hvornår og i hvilken situation følelsen af usikkerhed er opstået. Hos nogle klienter er følelsen så voldsom, at en psykolog er eneste mulighed for hjælp. I andre sammenhænge kan sagsbehandlerens støtte og bevidste overtagelse af ansvaret som vejviser være nok til, at klienten får den fornødne tro på at han/hun kan klare det. Det kan være i kraft af samtale eller en aktivering i en ny branche end den klienten tidligere arbejdede i, som giver en oplevelse af at man jo godt kan klare det. Herefter vil klienten selv søge videre med ny viden om nye muligheder i forhold til tidligere erfaringer og hvad han/hun har lyst til. Jeg vil bruge to fortællinger. Den første er fra en klient, som meget gerne ville ud på arbejdsmarkedet igen, men som var meget usikker på, om hun kunne. Den anden er fra en klient, som nu er fritaget på grund af svær sygdom, men hendes tidligere historie fortælle noget om temaer, som aldrig direkte udtales og om, hvordan referencepunkter kan vise noget om en generel følelse af usikkerhed. Jeg hedder Helle. Lige nu er jeg sygemeldt pga. min ryg - diskosprolaps - og havde egentligt tænkt mig, at raskmelde mig i morgen, men jeg ved ikke rigtigt. Jeg er lidt forvirret lige for tiden. Men jeg har været 12\n16 sygemeldt i nogle år. Det startede med, at jeg gik psykisk ned i forhold til nogle arbejdsopgaver, og så gik manden også. Ja, det gik rigtig godt det hele. Så kom jeg så i revalidering og det virkede slet ikke. Jeg skulle ind som X, og det var den helt store drøm, men havde ikke det selvværd, der skulle til og kunne ikke forholde mig til, at jeg skulle til at læse igen. Og det hele blev ikke særligt meget bedre af, når jeg fra kommunens side fik at vide, at det var fjollet af mig, når jeg nu havde fået tilbud en revalidering, at man så ikke engang kunne gennemføre den. Så går man i hvert fald længere ned. Jeg har også en anden uddannelse, som jeg så har prøvet i nogle måneder at komme ud og arbejde med. Og det kom jeg så, og tænkte at nu kørte det hele så igen, og så får jeg det med ryggen, og nu sidder jeg her. Og så har jeg så lige fundet ud af, at jeg har fået en ny sagsbehandler. Hende jeg plejer at have er blevet langtidssygemeldt, så jeg skal forholde mig til, at jeg skal ind og snakke med et vildt fremmede menneske, og det er faktisk derfor, at jeg ikke har fået det gjort endnu, ellers så havde jeg nok været derned, og sagt hvad skal jeg gøre nu. Interviewer: Er der nogen, som har hjulpet dig med at få en afklaring på hvad du evt. kunne lave? Helle: Min tillid til mig selv, den er ikke særlig stor, og den kommer jo også fra, at jeg ikke ved, hvor meget jeg kan klare med ryggen. Ikke fordi jeg hele tiden skal holdes i hånden. Men det er sgu svært lige at sige, det vil jeg gerne, hvad gør vi nu med mig? I stedet for bare at lade dagene flyde lidt hen. Jeg ville ønske, der var nogen der sagde hun har siddet så længe med en sygemelding med den ryg, skal vi ikke lige have fat i hende? Og som Karen sagde, hvordan går det? Det havde jeg nok haft meget brug for lige nu, at få lov til at være den lille. Det jeg er lidt usikker på lige nu, er hvad man venter på, hvad kan jeg. Jeg synes ikke selv, at jeg kan noget lige nu, jeg er lidt træt af min situation. Jeg tror, jeg er lidt fortabt. Der er aldrig blevet lavet en handlingsplan for mig som sådan, det er sådan blevet skubbet lidt fra den ene til den anden og nu har jeg jo så også nogle år på bagen, hvor jeg ikke rigtig har været inde i det (ude på arbejdsmarkedet). Interviewer: Mangler der forklaringer generelt om, hvad man kan? Frem for hvad man ikke kan? Helle: For mit vedkommende så har jeg gået til psykolog, og et af hendes hovedtemaer med mig det er, lær at stille krav til dine medmennesker og lær at stille krav til de mennesker på kommunen. Jeg føler altid det er lidt til ulejlighed. Og det er egentligt fantastisk flot, det system vi har i forhold til andre lande, så nu skal du også være taknemmelig, nu skal du også være sød og flink i forhold til andre mennesker, og nu skal du også være medgørlig. Hvor man måske nogle gange kan sige, hej her er jeg, hvad kan vi nu finde ud af. Det er det mod, jeg er ved at samle sammen i forhold til at gå til møde igen. For hvad er det egentligt jeg vil? Og hvordan kan du guide mig igennem? Fordi det er mit liv og jeg synes ikke rigtig, der har været noget link egentligt, det synes jeg godt nok ikke der har. Samtidig så synes jeg det lyder lidt usselt. Interviewer: Det synes jeg er reelt nok, hvis man føler det sådan. Helle: Jeg er gået lidt fra den ene til den anden og så kommer jeg ud af revalideringssystemet og så skal jeg ind til en anden sagsbehandler. Nu er jeg blevet kaldt ind pga. min ryg, men mit problem er stadigvæk min psyke. Men du er jo komme ind i billedet, da min ryg stod på programmet. Og den er der, og det er en del af min skavank, men mit hoved er der stadigvæk og det ødelægger det også. Det er psyken, der har gjort, at jeg ikke har haft tillid til mig selv og skal virke, som om det hele bare kører, at man er smilende og imødekommende og der mangler ikke noget der og så krakelerer det hele, når man kommer hjem. Så skal det hele samles sammen, så det virker som om at det bare kører for mig næste dag igen, og gu gør det ej. Og der kunne jeg godt have brugt en, der kunne have gået ind der. Altså, jeg fik efter meget meget lang tid en mulighed for at de godt ville betale for, at jeg kunne komme til psykolog, men det tog lang tid. Interviewer: Hvordan var forløbet i forbindelse med det? Helle: Det var en af sagsbehandlerne dernede, hvor jeg kom ind af døren og hvor jeg lige pludselig brød grædende sammen og var dybt flov over, at nogen skulle se mig sådan. Og underskyldte det meget og hun sagde, men lille pige du har det jo ikke godt. Nej, det har jeg ikke og så sagde hun, det her skal vi have fundet ud af. Interviewer: Så det var hendes afgørelse ud fra en situation, der gjorde, at du kom til psykolog? 13\n17 Helle: Ja, hun læste mig helt anderledes end de to andre sagsbehandlere hidtil havde gjort. Som mere lå i at jeg godt kan formulere mig, og som gør at jeg virker som om at ting bare klapper. Interviewer: Man gjorde du det overfor sagsbehandleren? Lod du som om at de klappede? Helle: Ja, det har jeg jo åbenbart gjort, men de viste jo også godt, at ting ikke bare klappede og hvad der var sket på arbejde. De vidste jo godt hvad der lå til grunde for, at jeg havde droppet det arbejde. Det var jo også et kommunalt job, jeg havde der, så vi kendte jo alle sammen til det. Det vidste den første sagsbehandler godt, men hun kunne slet ikke finde ud af det. Interviewer: Men du sagde ikke selv på noget tidspunkt, at jeg har det simpelthen så dårligt psykisk? Helle: Jo, det kunne de jo se. Det første styk tid havde jeg jo min mand med, men han kunne heller ikke holde mig ud til sidst, vel. Så galt var det, altså jeg sad derhjemme bare i et hjørne og hylede og kunne slet ikke finde ud af det og havde været meget socialt aktiv altid. Jeg kunne bare ikke administrere det mere, jeg kunne slet ikke finde ud af, hvad det her gik ud på. Dengang min sagsbehandler ringer op og han ser mig og min mand, hvor min mand sidder med armene om mig og siger, prøv engang at se hvordan pokker får vi hende videre og der skete ingenting. Det er gerne sagsbehandler X, der har talt med mig i telefonen, som med det sammen sagde du er helt fra den lille pige og så ryger jeg til en psykolog og får talt nogen ting igennem. Der kan man sige, hun er så den, som du nævner, en der kunne sidde og spørge lidt ind til, hvad kan du, hvad kan du ikke. Interviewer: Men de tilbud du har fået af kommunen, hvad har du synes om dem? Helle: Hvis man kunne få nogle fortællinger om, hvad er også muligt. I stedet for kun at sige, der er et job, jeg synes det er lidt tilfældigt. Revalidering hørte jeg sådan lidt tilfældigt om, og nå ja okay, det kan man vist godt søge om. Det er tilfældigt hvad man hører. Ligesom at jeg nu står i den situation at, nu har jeg mange venner, der stadig arbejder indenfor pædagog verden, hvor de også har nogen i fleksjob. Hvor de siger til mig, du står i den situation prøv da at undersøge om du ikke kan komme i fleksjob. Det ved jeg ikke noget om, igen også lidt en tilfældighed. Interviewere: Hvis du skulle beskrive jeres dagligdag, en god dag og en dårlig dag hvordan vil det så være? Helle: Jeg synes det er en god dag bare at sidde her og snakke med nogen. Sådan kan jeg have det, jeg synes, jeg går død inden i min hjerne ved bare at rende rundt derhjemme. Interviewer: Når du tænker på arbejdsmarkedet, hvordan tænker du så? Føles det som om, der er en masse krav og at det bliver svært at komme tilbage? Helle: Det synes jeg godt. Ting går meget hurtigt og det er derfor jeg gerne har ville være ude et par måneder og lige få den selvtillid igen. Jeg kan godt tænke går det galt for mig engang til? Og tør jeg nu? Hvordan skal jeg forklare de år, jeg ikke har været der, jeg har ikke noget på. Og når jeg siger, at jeg lige har været ude i nogle forretninger og høre om de skal bruge noget julehjælp, så lyder det som, om det lige er noget jeg gør. Så er det sådan noget jeg har gået derhjemme og sved over, og lige taget et bad ekstra og tænkt, at nu gør jeg det. Det lyder som om, det er let, det er det slet ikke. Men jeg tænker, nu går jeg kækt ind og siger, at jeg lige kom forbi og havde tænkt på, om de havde brug for noget jule assistance. Interviewer: Jeg skal høre som sidste spørgsmål til dig, hvis du selv måtte bestemme og alt var muligt, hvad ville den optimale situation så være for dig? I forhold til arbejde og sygdom og? Helle: Jeg sidder meget og tænker det der og vil høre ad med et fleksjob. Og igen prøve på at få et deltidsjob for ellers så vil det hedde en ny uddannelse, og hvad skal det så være? Jeg har ikke engang fantasi til selv at forstille mig det. Og det synes jeg egentligt er helt trist at skulle sige, men jeg ved det virkeligt ikke, og mange siger, tænk bare at kunne få lov til at vælge noget nyt. Tilbuddene er så store og så synes jeg også, at jeg allerede nu glemmer betydeligt hurtigere, end jeg har gjort før i tiden. Deltidsjob er også en mulighed, for jeg vil gerne ud af det her kontantsystem, for det er også svært at få det til at køre rundt. Jeg synes det er svært, at mine børn kan få det for at være med også. Jeg kan bare se når den store skal starte på gymnasiet, 14\n18 hvordan bliver det? Vi har ikke en bærbar computer, den har de sådan set alle sammen, der er lige det der og der er lige det. Det er ikke engang tøjet vi snakker om nu, men hvor jeg også kan sidde og sige, vi skal lige have den ordbog og den ordbog købt. Vi er nede i de kroner og snakke, når vi har sådan en økonomi, som vi har her. Så jeg synes den økonomi, den hænger hele tiden som en eller anden sky. Som det fremgår af historien har klienten mange bekymringer, som klienten ikke giver sig selv lov til at udtrykke i en samtale med sagsbehandleren. En fællesnævner for klienter, der har været længe i systemet, er at de ofte mister fantasien/orienteringen i forhold til, hvad de kan på arbejdsmarkedet og har svært ved at overskue både jobmuligheder og uddannelsesmuligheder. De fleste af disse klienter har brug for ekstra tydelig, klar og forslagsgivende vejledning end den vejledning som normalt gives for at det er muligt for dem at orientere sig i forhold til et nyt job eller en revalidering. Klienterne har også brug for vejledning i hvad et valg vil indebære. Men det er vigtigt, at der bliver truffet et fremtidsorienteret valg, som kan hjælpe klienten til at se fremad og styre imod et mål, som giver mening og som kan føre klienten ud af den nuværende situation. Nedenstående historie viser sammen tendens, selv om historiens indhold er anderledes. Det er de årsager og forklaring på klientens fortid, der kan sammenlignes med den ovenstående historie. Klienten er uarbejdsdygtig i dag og har søgt om pension Vera kommer fra Grønland og kom til Danmark med en kæreste fra Grønland i De gik fra hinanden tre måneder, efter de var ankommet. Vera: Derefter stod jeg alene. Efter nogen tid fik jeg nogle venner som hjalp mig videre. Jeg hentede også min datter i Grønland. Efter nogen tid mødte jeg en anden grønlænder, som havde boet her i mange år. Hun hjalp mig ned til kommunen. Indtil da havde jeg fået penge tilsendt fra mine forældre i Grønland. Jeg er oprindelig uddannet kontorassistent fra Grønland og har både været på flere kurser ved Sønderborg handelsskole og på Mommark handelsskole. Jeg følte mig altid udenfor, fordi jeg var den eneste grønlænder. Jeg sad altid for mig selv, når jeg var på skolen. Jeg følte også, at jeg blev tilsidesat på Sønderborg handelsskole. Før i tiden stemplede man og så en konsulent engang imellem. Konsulenten sagde, at jeg havde mange muligheder på grund af min uddannelse som kontorassistent. Jeg kendte ikke til EDB, men kom også på kursus i det. Og lærte også at skrive ansøgninger. Efter der var gået nogen tid og jeg stadig ikke havde fået job, begyndte jeg at tænke, at det nok var, fordi jeg var sorthåret. Efter to år følte jeg, at der var gået så lang tid, at jeg måske var blevet skubbet til side. Jeg har aldrig selv søgt job, jeg tænkte, at jeg jo bare var en dum grønlænder og jeg har holdt ud i Danmark pga. min datter, hun har gået i skole her og er nu 26 år. Der var ingen fra kommunen som hjalp mig. I Nuuk havde jeg arbejdet 3 måneder i Bikuben, var uddannet på Nuuk kommune og havde arbejdet på Nuuk handelsskole. Interviewer: Hvad synes du om de tilbud, kommunen kan give dig? Vera: Jeg har været tilfreds med kurserne, men følte mig udenfor. Interviewer: Det du har deltaget i, hvad har det omhandlet? Var det relevant for arbejdslivet eller var det for at give dig nye selvtillid eller andet? Vera: Jeg har aldrig været på en arbejdsplads i praktik eller som aktivering. Jeg havde alle papirerne med fra Grønland, men det var ligesom uden betydning. Der er aldrig nogen, som har set på dem. I 2002 blev jeg pludselig syg. Jeg blev indlagt på Sønderborg sygehus, mine knæ var helt tykke og jeg havde ondt i ryggen, men de kunne ikke finde ud af hvad der var galt.. Jeg blev indlagt i Gråsten og mine knæ blev tømt, men jagene i ryggen fortsatte. Kom derefter på hospitalet og skulle opereres i ryggen, der var chancer for, at jeg ville blive lam og jeg var stadig under 50 år. Jeg blev opereret og blev ikke lam, bagefter skulle jeg genoptrænes. 15\n19 Interviewer: Hvordan vil du forklare, at du er her, hvor du er i dag? dvs. hvad har gjort at dit liv har taget denne drejning? Vera: Halvt og halvt, den ene halvdel er, at man bliver set ned på, hvis man er mørkhåret og jeg er også genert, så jeg gik ikke hen og tog kontakt selv. Jeg sagde aldrig min mening, og det gør jeg sjældent i dag, jeg er blevet lidt bedre til det. Men nu bøvler jeg med min pension. Men min sagsbehandler er altid sygemeldt. Jeg har det sådan, at jeg skal sidde ned, når jeg vasker op og hvis jeg gør rent, må jeg ligge i flere dage, jeg kan heller ikke gå lange ture og får piller for depression. Det startede, da jeg kom til Danmark. Interviewer: Hvordan har samarbejdet med sagsbehandleren været? Vera: Min sagsbehandler fra Job & Bistand har altid været positiv overfor mig, men ham på sygedagpenge er altid sygemeldt, men når han er der, snakker vi ok sammen. Det er 2 år siden, at jeg søgte pension på Blegen. Jeg ved ikke hvorfor, jeg ikke får pension, og når jeg ringer, får jeg at vide, at sagen går fremad. Hvis det bliver ved på denne måde, tror du så, at jeg er berettiget til en anden sagsbehandler? Jeg ved ikke, om jeg er berettiget til det. Jeg får hjælp fra en sagsbehandler fra Job & Bistand, personen hjælper mig med at rykke. Hvorfor får misbruger pension før mig? Jeg kender mange flere som får, men de kan da noget, som jeg ikke kan. Jeg har altid noget til at hjælpe mig privat, nogle venner. Men jeg har ikke spurgt, om kommunen kan hjælpe mig med en hjemmesygeplejerske. Ved du noget om hvordan sagen går? Interviewer: Hvilke forventninger har du til systemet i Danmark? Vera: Da jeg kom åh, jeg var jo udlært, jeg havde alle mine papirer med, da jeg skulle have bistandshjælp, de kunne bare have kigget på mine papirer og have støttet mig lidt eller bakket mig lidt op. Jeg troede bare, at det skulle gå derud af, men det blev noget anderledes. Interviewer: Hvad har dine følelser omkring arbejdsløshed været? Vera: Det er meget svært at komme til Danmark og føle sig udenfor. På Grønland tager man imod de nye medarbejder som arbejdskammerater, det gør man ikke her. På Grønland har man kaffemik, hvor alle blev inviteret både kollegaer og naboer men det findes ikke i Danmark. Jeg kan også huske, at vi lavede en protest i Grønland pga. de store lønforskelle mellem dansker og grønlændere. Interviewer: Hvad synes du om de tilbud kommunen kan give dig? Jeg er godt tilfreds med den hjælp jeg har fået. Vera: Jeg var flov over at skulle på bistand fordi jeg jo havde en uddannelse det er meget stort i Grønland da der er væsentligt flere som ikke har en og der er en stor sektor for ufaglært arbejdskraft. Fælles for de to klient historie er, at ingen af klienterne fortæller sagsbehandleren, hvad deres hovedproblem er. For begge klienter er der et stort behov for vejledning, støtte og nogen der kan hjælpe dem med at bane vej til et job. De to klienter vil ikke være til besvær. De synes, det er svært at sige deres mening, de føler sig også usikre, svage og isolerede og de er ikke helt klar over, hvordan systemet hænger sammen. Dette skaber også usikkerhed hos dem og giver dem følelsen af utryghed og kaos. Men de bruger begge samme metode (ikke at forstå at den er planlagt) overfor sagsbehandleren, de siger ikke noget og de spørger ikke om noget de er heller ikke altid selv helt klar over havde problemet er. Den fatale konsekvens er, at tiden går og ingen rigtigt tager fat i dem, fordi det for sagsbehandleren næsten er umuligt at få øje på at klienten ikke har det som han/hun giver udtryk for. De to historier er eksempler og de fællesnævnere som er trukket frem, er ikke enestående. I sagsbehandlingen kan sagsbehandleren eventuelt undersøge, om en klient er den usikre klient ved at gøre det til en kommunikativ rutine at stille klienten nogle uddybende spørgsmål. Sagsbehandleren kan spørge om klienten: føler en sygemelding virker isolerende eller om den har givet den fornødne ro til at komme sig? 16\n20 føler der er mange krav? Hvis ja, hvilket krav er der, hvem stiller dem osv. føler, de svære at opfylde? Hvorfor? synes, det er uoverskueligt lige nu? Og hvorfor? hvordan, fremtiden skal se ud? (gerne med henblik på job fuldtid, deltid, fleksjob evt. uddannelse eller pension og hvorfor. Sagsbehandleren skal passe på ikke give klinten ordene i munden, klienten skal selv beskrive, hvilke tanker de har gjort sig i den forbindelse) kan beskrive et ønskejob? Opgaver, kolleger, timer. har været i aktivering eller andre tilbud hvilket? kan beskrive, hvad der var godt/dårligt i aktiveringen? synes om de eksisterende aktiveringsmuligheder? oplever ængstelse i forbindelse med kommunen, aktivering eller andre tilbud? Kan klienten beskrive denne følelse? Jo mere man som sagsbehandler spørger klienten om forhold i forbindelse med job, tilbagevenden til arbejdsmarkedet og krav i den forbindelse, jo mere vil sagsbehandleren vide om, hvad der kan være af muligheder for at få klienten i gang, uden at det bliver en meget stressende og grænseoverskridende oplevelse. Det virkede som om det var en lettelse for nogle klienter at sige, at de ikke længere kunne overskue deres situation, og hvad de skulle. Når det først var sagt, var det lettere at snakke om, hvad de savnede og havde brug for. En dialogform med vægt på ligefremhed, empati og værdsættelse synes at give mange af disse klienter den følelse af tryghed, som kan være tilstrækkelig til, at de igen tør at prøve at komme ud på arbejdsmarkedet. Det er også en mulighed, at sagsbehandleren i samarbejde med klienten taler om, hvem der har disse forventninger til dem og hvad de består af. For at hjælpe klienten med at nedbryde stereotype opfattelser af andre som meget vellykkede, ofte sat i modsætning til dem selv. Klientgjorte Manglende identitet som selvforsørgelse De klientgjorte klienter havde typisk været arbejdsløse i en lang periode før sygemeldingen eller skiftevis sygemeldte og arbejdsløse. Men ofte var der blandt de interviewede tale om perioder på flere år, hvor overførselsindkomst har været det primære forsørgelsesgrundlag. Fællesnævnere for de klientgjorte var, at de ikke i nogen særlig grad var interesserede i eller informerede om jobmuligheder, fritidsinteresser, uddannelsesmuligheder eller lignende. Den sfære der fyldte absolut mest var hjemmet og dets gøremål. Aktivering eller job blev fremstillet som meget stressende og monotomt, hvorfor klienten heller ikke kunne overskue at komme i arbejde eller aktivering. Klienternes udtalelser belyser, at stress er relativt. Hvis man er vant til at gå hjemme og selv være herre over sin tid, skal den faktor sættes i relation til udtalelser om, at det er meget stressende at arbejde eller komme i aktivering og at man ikke kan overskue det. Fællesnævnerne for disse klienter var også, at deres tidsperspektiv var blevet påvirket af systemets meget lange tidshorisont, hvor en sag let kan tage flere år. Dvs., at klienterne intet reelt forhold har til, hvad der skal ske når de bliver raske, eller hvis de ikke gør, hvordan de så vil indrette sig for at leve med sygdommen. Disse klienter taler om planer i forhold til uddannelse eller arbejde, men talen foregår i meget løse vendinger og i en meget abstrakt og fjern fremtid. Desuden bære klienternes udtalelser præg af, at det de kan overskue eller overveje som levevej også altid er noget, som er drevet af lyst frem for behov. Aktiviteten er også kun acceptabel og realistisk i klientens øjne, hvis det foregår totalt på hans/hendes præmisser. I interviewene fik jeg indtrykket af, at denne type klienter var vant til og syntes det var naturligt at gøre og vælge det, man har lyst til og selv bestemme, hvornår og hvor meget man skal gøre. Det klienten ikke havde lyst til kunne man heller ikke rigtig overskue. Enkelte klienter kunne ikke give forslag til, hvad de gerne ville, hvis de skulle beskrive det og blev meget passive i stemmen. Hvis de derimod skulle forklare systemets regler og pensionskrav var det tydeligt, at vi nu befandt os på deres arbejdsområde. Det blev forklaret med fast og myndig stemme, hvor klienten beskrev regler, krav og muligheder på en fakta-orienteret, engageret og informativ måde. En klient fortæller således: 17