Už několik týdnů probíhá na stránkách českého tisku a\ntaké v dalších mediích, rozhlase a televizi, s velkou dávkou\nemotivnosti velmi podivná diskuse, která se jednou nohou rozkračuje do\nbudoucna, totiž ke vstupu České republiky do Evropské unie, nebo se alespoň tak\ntváří, druhou nohou se však opírá o události, které se staly před víc než\npůlstoletím, tedy ještě předtím, než se narodila většina dnešních občanů Česka\na o velmi skreslenou a deformovanou interpretaci těchto událostí. Považuji tuto\ndiskusi za pseudohistorickou, ačkoliv se vede o historických událostech. Ta z\ndiskutujících stran, která chce přimět či spíše dotlačit a donutit\ndruhou stranu (kterou je převážná většina české veřejnosti a českých historiků,\nkoneckonců i český stát) ke kapitulaci, mluví o všem možném, hlavně\nfrázovitě o abstraktních pojmech a domnělých českých vinách a hříších, ne-li\npřímo zločinech, jenom ne o historii, tedy o příčinném zřetězení historických\nudálostí; skutečná historická fakta, jejich důsledky a z nich vycházející\nargumenty jsou jí naprosto cizí.\nAno, je to diskuse o tzv. "Benešových dekretech",\nkteré údajně mají být zcela nepřekročitelnou překážkou pro náš vstup do\nevropského společenství. Neúnavně se tento argument vrací a\nopakuje přesto, že řada čelných činitelů EU v Bruselu, kde probíhají velmi\npodrobná jednání o přípravě přijetí ČR, stejně jako řada představitelů\nstávajících členských států EU opakovaně konstatovala, že "Benešovy dekrety"\nnejsou předmětem žádných jednání s EU. Dnešní společné právo EU, tzv. acquis\ncommunautaire, se zabývá právními normami pro řešení dnešních otázek,\nnikoli historickými reminiscencemi. Zatím se podařilo velmi aktivní\nsudetoněmecké lobby, podporované nepříliš početnou, zato agilní skupinou\nrakouských a německých poslanců Evropského parlamentu ve Štrasburku prosadit už podvakrát rezoluci, požadující na Praze zrušení těchto českých\nzákonů ještě předtím, než se ČR stane členem EU. Není nejmenších pochyb o tom,\nže zřejmě pro rezoluce tohoto druhu hlasují i poslanci, kteří o zmíněných\nzákonech či dekretech, jejich skutečném obsahu a o důvodech jejich vzniku\nnemají ani nejelementárnější tušení, mají však právo stisknout knoflík\nhlasovacího zařízení. Nelze se divit, že se přitom řídí jedinými informacemi,\nkteré o věci mají k dispozici od lobby, netušíce, že jde o informace velmi\npečlivě preparované a míjející se s historickou skutečností. O tom, jak vypadá\n"historická pravda" v podání tzv. landsmanšaftu, tedy Sudetoněmeckého\nkrajanského sdružení (SKS) ví své každý, kdo se trochu o tyto otázky zajímá.\nŽivě si vzpomínám na svou návštěvu Sudetoněmeckého dne v\nNorimberku r. 1998: chtěl jsem to prostě jednou vidět na vlastní oči,\nvnímat atmosféru, všímat si, na co posluchači zvlášť živě reagují, nejen\nčíst výtahy z projevů a u stolu v Praze psané komentáře. Navštívil jsem i specializované přednášky a semináře. Nikdy v životě jsem\nneslyšel tolik nehorázných otřepaných lží o Češích, Československu a českých\ndějinách (historikům ovšem dobře známých) jako v hodinovém programu\nWitikobundu, tohoto "tvrdého jádra" SKS, který v podstatě pokračuje v\nhenleinovských tradicích. Naplněný sál pro 900 osob až vibroval frenetickým\npotleskem a řevem souhlasu s řečníkem, předsedou Witikobundu Übelackerem, který\nhlásal, že bylo otázkou života a smrti pro Německo zlikvidovat Tschechei,\nkterá prý dala k dispozici svá letiště pouhou letovou hodinu od Berlína\n"stovkám bolševických bombardérů"; to není lež nová, ale se vším všudy převzatá\nz goebbelsovské propagandy. Na československých letištích nebyl v r. 1938 ani\njediný sovětský bombardér. Řečník tvrdil, že nikdy se Češi neměli tak skvěle,\njako v protektorátu za okupace, o čemž prý nejlépe svědčí tehdejší exploze\nporodnosti. Že těhotenství bylo tehdy jedinou záchranou českých dívek před\ntotálním nasazením na otrockou prací v říši (ta asi desetina, která se dožila\ndneška, se dočkala skrovného odškodnění), přirozeně neřekl; vzhledem k\nposluchačům převážně středního věku to sotvakdo z nich věděl z\nautopsie. Bylo velmi poučné také poslouchat poslance Evropského\nparlamentu, který se holedbal, že jako majitel export-importní firmy do Latinské\nAmeriky mluví skvěle španělsky i portugalsky, čehož využívá mezi španělskými a\nportugalskými kolegy-poslanci ve Štrasburku, aby je informoval o křivdách, jež\nna sudetských Němcích Češi odjakživa páchali. Činí-li to způsobem, jako\nsvrchu zmíněný referent, můžeme si gratulovat, že rezoluce Evropského\nparlamentu nejsou pro nás ještě horší. Tón sjezdu udal ostatně už ve zdravici v\nSudetendeutsche Zeitung spolkový ministr T. Waigel větou, že v\npředmnichovském Československu prý neměli sudetští Němci "ani elementární\nmenšinová práva". Nic než nestydatá lež. Československé menšinové zákony\npatřily tehdy k nejliberálnějším v Evropě vůbec. Německá menšina v\nČeskoslovensku ovšem byla do hloubi duše uražena a dotčena tím, že je "pouze\nmenšinou", že není národem vládnoucím nebo aspoň spoluvládnoucím, ačkoliv se na\nvládách od r. 1926 a ještě šíře od 1929 přímo podílela. Také to byla vzácná\nvýjimka, kromě naší republiky nakrátko jen v malém Estonsku, nikde jinde. První\nrepublika velmi usilovala o prosazování občanských principů do života a\nmechanismu státu, každý občan měl plná práva bez ohledu na rasu, vyznání či\nnárodnost. To bohužel nestačilo ani aktivistickým německým stranám, i ty se\ndomáhaly kolektivních práv menšin, zvláštních kolektivních práv pro "němectví".\nTo bylo neblahé dědictví tzv. völkisch (jen nepřesně asi: národovecké)\nideologie, která mezi nimi byla po desetiletí zakořeněna. Takový princip ovšem\nnaprosto odporoval tehdejšímu chápání demokratické občanské\nrovnosti. V této souvislosti nelze neříci, že v ohledu náležitého\ninformování mezinárodní veřejnosti bylo v uplynulých 12 letech všemi\npolistopadovými vládami bez výjimky doslova trestuhodně zanedbáno vše, co vůbec\nzanedbáno být mohlo. Za celých 12 let nebyla vydána pro zahraničí ve světových\njazycích ani jediná základní informační brožura o otázce odsunu a\nproblémech s tím souvisejících, ačkoliv celých 12 let se ozývají především z\nMnichova požadavky, nejednou připomínající spíše ultimata. Přitom je už léta\ndostatek nejnovějších a z nejrůznějších hledisek psaných prací českých\nhistoriků a právníků, po nichž bylo možno sáhnout a dát je přeložit, jako\ninformační materiál je poskytnout k dispozici diplomatickým misím v Praze,\nČeským centrům v cizině, rozeslat do předních redakcí v zahraničí\natd. Ano, něco by to stálo; jsem ovšem přesvědčen, že na věci\nelementárního státního zájmu se příslušné prostředky prostě musí najít. I velmi\nvelkorysá informační kampaň v tomto eminentním celostátním zájmu by nestála ani\nzlomek toho, co jedna vytunelovaná kampelička či nepodařená jubilejní výstava\n1991. Chyběla pouze politická vůle a elementární smysl pro obhajobu prvořadého\nstátního zájmu. Stále dokola se jen opakovaly fráze o potřebě dialogu. Ano, ale\ndialog není možný s tím, kdo neposlouchá mé argumenty a pouze diktuje své\npožadavky. Historikové už po léta burcovali a bili na poplach, upozorňovali, že\nSKS vydává své brožury a foldery vedle němčiny nejen anglicky a\nfrancouzsky, ale dokonce i ve španělštině. Tři mladí historikové napsali\ntakovou stručnou a přehlednou základní informaci už před léty, nakonec práci\nvydal v r. 1999 Historický ústav AV ČR v nákladu, na nějž\nstačily velmi omezené ústavní prostředky. Brožura byla\npředána ihned. po vytištění jak zahraničnímu výboru poslanecké sněmovny,\ntak ministerstvu zahraničních věcí k překladu. Už několik týdnů (psáno na\npřelomu března/dubna 2002) slyším, že jak anglický, tak německý překlad "každým\ndnem" - tedy snad aspoň "za pět minut dvanáct" vyjdou. Zatím jsem je však neviděl;\nuvěřím, až je budu mít v rukou. Ano, z plodné činnosti česko-německé komise\nhistoriků vzešla řada sborníků s materiály zasedání, kde je množství cenných,\nleckdy doslova objevných informací. Tyto práce vycházejí paralelně rovněž\nv němčině v SRN, ovšem v miniaturních nákladech několika set výtisků, které se\ntak mohou dostat do rukou pouze úzkému okruhu odborníků. V současné debatě se\nozvaly stížnosti, že i středoškolští učitelé leckdy o těchto otázkách při\ndějepisu neučí: odkud mají brát informace? Takové stručné, dobře informativní\nknížky jako zmíněná práce tří mladých autorů by měly být opravdu v každé školní\na obecní knihovně. Učitel mimo pár univerzitních měst se vůbec ani nedoví, že\nTato stať se nezabývá samotnými "Benešovými dekrety", to je\núkolem statí dalších. Ostatně jsem přesvědčen, že na toto téma už bylo\nmnohokrát řečeno vše podstatné i méně podstatné, stejně tak ovšem bylo o nich\nvysloveno až příliš mnoho lží a nepravd a zejména polopravd. Ani právní, ani\nhistorické argumenty nelze do nekonečna množit, látka je ze všech hledisek\ntolikrát prozkoumána, byly vydány dokumenty z našich archivů, že jen zcela\nvýjimečně se objeví nový, neotřelý argument nebo neznámý fakt. Teprve nyní\nvyšla najevo informace až dosud pečlivě skrývaná, že byli odškodněni nejen\nodsunutí sudetští Němci v SRN a v r. 1993 i v býv. NDR, ale i tzv.\nNovorakušané, tj. osoby, které získaly rakouské občanství teprve po r. 1945,\nprakticky po odsunu, na něž se nevztahovaly čs.-rakouské smlouvy o\nodškodnění z r. 1964 a 1974, kdy ČSSR zaplatila Rakousku pro tzv. Starorakušany\n(tj. osoby, které byly rakouskými občany před anšlusem v r. 1938) miliardu\nšilinků. Novorakušané byli odškodněni na základě zvláštní rakousko-německé\nsmlouvy v letech 1961-62. Odškodňování (podle zvláštního zákona, označovalo se\neufemisticky jako Lastenausgleich, tj. "vyrovnání břemen") bylo velmi\nvelkorysé. M. Moulis upozornil v referátu o publikaci Češi a Němci.\nDějiny - kultura - politika, Praha, Paseka 2001 , že do r. 1993 bylo v SRN všem vyhnancům vyplaceno jako odškodné celkem 141\nmiliard DEM. Sudetoněmecký podíl mi znám není, podle počtu osob činil asi\nčtvrtinu. Velikost sumy vysvitne, srovnáme-li to s 10 miliardami na odškodnění\nvšech pracovních otroků z let války. Přesto jim to nebrání zvlášť hlasitě\nkřičet o svém domnělém "právu na odškodnění" podruhé, či právu na totální\nmajetkovou restituci od Česka. Podivné? Nepochybně ano, ale pro doslova\nvyděračské chování vůči Česku, nenáviděné "Tschechei", které se stává u\nněkterých našich sousedů zvykem, spíše příznačné. V této stati si chci povšimnout protičeské kampaně samé a\njejích charakteristických rysů, a to zejména v její formě česko-české diskuse\nmezi zastánci dvou protichůdných a jak se už po několikáté prokazuje, naprosto\nneslučitelných a nesmiřitelných stanovisek. Pro podrobnou analýzu protičeské\nkampaně zvenčí v německém a rakouském (nejnověji i maďarském) tisku nemám\ndostatek podkladů. Tyto obě diskuse, ta zvenčí i ta vnitřní, a to pokládám za\ndůležité podtrhnout, vyšly vesměs zvenčí. Jestliže čteme v našem tisku,\nže z Bruselu vyzývají Čechy, Rakušany a Maďary (adresář však kupodivu\nnení úplný), aby nerozněcovali nacionalismus, pak se necítím oprávněným\nadresátem takové výzvy, není jím ani česká veřejnost. Iniciativy v tomto směru\nvycházejí nejen od 1990, ale už desítky let předtím přímo či nepřímo zvenčí,\nobvykle z mnichovského sídla landsmanšaftu. Není to ani zdaleka pouze kampaň\nžurnalistická, pouhý mediální pokřik nad okamžitou senzací, který zítra opadne,\npozítří se jen ohřeje a za týden už bude zcela zapomenut. Už její vytrvalost a\nvleklost, neúnavné opakování neustále týchž stokrát slyšených otřepaných frází,\nzřetelně naznačují, že máme co činit s kampaní, která byla dlouhodobě, doslova\npo desetiletí připravována a promýšlena, dlouhodobě byla připravována půda a\ntaké patřičné hlásné trouby. Nemějme iluzí, že v této kampani nehraje žádnou\nroli, komu český tisk patří. Je spolehlivě prokázáno, že pouze dva české\ndeníky, levicové Právo (náklad 207 000) a komunistické Haló\nnoviny (náklad 35 000) patří českým vydavatelům, to je jen 13,77 % nákladu\ndenního tisku, pouhá osmina! Všechen ostatní je v rukou cizího, v daleko\npřevážné většině německého kapitálu. Majitel přece vůbec\nnemusí intervenovat přímo, stačí vybrat redaktory s "vhodnými" názorovými orientacemi a preferencemi, ti pak sami určují redakční politiku\nlistu a rozhodují, jaké informace a zejména komentáře otisknou a jaké\ntexty nebo čtenářské ohlasy hodí do koše. Současná kampaň probíhá na\nnejrůznějších úrovních, také už byla v posledních dvanácti letech několikrát stupňována. Nyní se blíží, zdá se, svému apogeu, ale zatím ho stále\nnedosáhla. Zcela nepochybně se máme nač těšit v nejbližších týdnech a měsících;\nofenzíva vydírání se zvýší. Odkud se vzal ten zcela nečekaný a neobvyklý zájem nikoliv o\nnárodní dějiny vůbec, ale jen o jednu jedinou událost, vlastně o skupinu\nněkolika dokumentů, která ovšem rozhodujícím způsobem ovlivnila dnešní\ndemografickou tvářnost českého státu jako státu sice založeného nikoli na\nnárodních či etnických, ale na občanských základech, ale z národnostního\nhlediska přitom výjimečně jednolitého: 95% obyvatelstva jsou Češi, příslušníci\nnárodních menšin tvoří (s výjimkou jen kompaktně usedlé autochtonní menšiny\npolské) pouze poměrně malé komunity po několika desítkách tisíc osob, nadto\nroztroušené a rozptýlené. Nejpočetnější z menšin, menšina slovenská, má všechna\nzákonná menšinová práva, dostává se jí, stejně jako ostatním menšinám, štědré podpory z veřejných prostředků pro její tisk a kulturní činnost,\nnení však vlastně jako menšina (tj. jako cizí, cizorodý prvek) českou\nvětšinou vnímána a také se sama tak nevidí. Dnešní česká veřejnost\npřitom není rozhodně v žádném ohledu společností, která by byla nějak\nspecificky zahleděna do svých národních či státních dějin. Můžeme snášet\nargumenty, zda je to dobře či nikoliv, ale je tomu tak. Dnešní průměrný český občan se zajímá především o dnešek a\nzítřek, o své reálné šance zařídit sobě a své rodině přiměřené životní\npodmínky, o příští rodinnou dovolenou, rozhodně ho více vzruší vítězství či\nporážka českých hokejistů v nějakém mezinárodním klání, než nějaká "národní\nvítězství" nebo "národní prohry" v bližší nebo vzdálenější minulosti. A tady se\npřitom debatuje o událostech, které se udály před 55-65 lety, tedy v době,\nkterou převážná část dnes žijících občanů nezažila, i jejich rodiče a možná\nprarodiče byli tehdy sotva dětmi, zná cosi nejvýš ze školy z dějepisu, z četby,\nněkdy snad z vyprávění starší generace. Už tato okolnost naznačuje,\nmyslím, dost zřetelně, že nejde vůbec o diskusi, která by vyvěrala z\nvnitřní potřeby české společnosti, z problémů, nad nimiž se lidé sami\nzamýšlejí, z otázek, které si čeští občané sami kladou. Tato diskuse byla do\nčeské společnosti uměle vnesena zvenčí, přesněji řečeno tato diskuse jí byla\nmasivním mediálním nátlakem prostě vnucena. Pojednává totiž vesměs o otázkách,\nkteré drtivá většina Čechů považuje za věci dávno, od dob svých otců či spíše dědů, jednou provždy s konečnou platností vyřešené. Byla vnucena těmi, kdož nejsou\nani po více než půlstoletém odstupu ani v nejmenším s to pohlédnout kriticky do\nvlastní minulosti, pokusit se nahlédnout, jak se chovali zejména v r. 1938 k\ndemokratickému Československu a jak před ním dali tehdy více než 90%\nhlasů přednost hitlerovskému Německu. Zemi, kde sice ještě nebyly vyhlazovací\nkoncentráky jako Osvětim, ale byly tam koncentrační tábory jako Dachau a\nBuchenwald, kde platily rasové protižidovské norimberské zákony, odkud lidé\nprchali po tisících, mj. do Československa. Těmi, kdož nejsou ani s to ani\nochotni nahlédnout, že bezpodmínečná kapitulace po totální prohře v totální\nválce měla zcela přirozeně rovněž totální důsledky. Navenek a v tomto stadiu, chtělo by se říci: v této\npředehře, jde o několik z celkem 143 dekretů prezidenta republiky,\nvydaných v r. 1945, prakticky tři či čtyři, které se týkají československého státního občanství (bylo uznáno, že osoby, jež nabyly cizí,\npředevším německé, dílem i maďarské občanství akty okupantů, pozbyly tím trvale\nobčanství československého), konfiskace majetku a zejména konfiskace a\nurychleného rozdělení zemědělské půdy Němců, Maďarů, zrádců a\nkolaborantů. Byla to opatření v podstatě denacifikační. Mluvím vědomě o\npředehře, ačkoliv z hlasů kampaně, kategoricky uplatňujících se zvláštní\noblibou především dost mlhavé morální kategorie, by mohl povrchní čtenář\nsoudit, že se jedná vskutku jen o jakousi údajnou potřebu českého zamyšlení,\nmorálního vyrovnání se s drsnými stránkami historie, snad nejvýš o symbolickou\nnápravu kdysi snad způsobených individuálních škod a křivd. To je jen z\nprůhledných taktických důvodů pomocí polopravd vyvolávaný povrchní dojem. O\nskutečných, velmi dalekosáhlých cílech se prozatím čtenářům českých novin či\nposluchačům televize nic neříká. Dokonce se jedná o cíle ještě mnohem dalekosáhlejší, než je požadavek plné majetkové restituce (nebo\nplného odškodnění) odsunutých, ač to samo je už představa krajně fantastická.\nJde totiž o demontáž (nebo přesněji řečeno: o rozbití a zničení) českého státu\nv jeho dnešní podobě, která je pevně zakotvena v české státní tradici a v\nčeské historické identitě. Na rozdíl od většiny ostatních evropských\nstátů byla totiž zeměpisná podoba českého státu po celých tisíc let psaných\ndějin mimořádně stabilní, je to dáno jeho většinou přirozenými přírodními\nhranicemi. Nikdy v historii se nedělil na řadu menších samostatných království\nči knížectví (jako třebas Španělsko, Francie, Itálie, Británie a zejména\nNěmecko), nikdy nebyl rozdělen mezi několik sousedů (jako třebas Polsko), i pod\nvládu habsburské dynastie se země Ćeské koruny dostaly jako celek, jejich\nhlavním městem byla vždy jen Praha. Slova o demontáži či zničení dnešní (a tím i historické)\npodoby českého státu nejsou žádnou nadsázkou, potvrdil to ostatně sice\nnepřímo, ale velmi srozumitelně (alespoň pro ty, kdož jsou aspoň trochu\ninformováni a pokusí se domyslit i to, co zůstalo přímo nevyřčeno) před\nněkolika dny v interviewu pro Lidové noviny Bernd Posselt, předseda\nSudetoněmeckého krajanského sdružení (SKS), tedy jistě povolaný zdroj, když prohlásil, že jeho životním cílem je stát se senátorem v Česku. Jak by se jím mohl stát, je-li občanem sousedního cizího státu? Něco\ntakového je dosažitelné jenom naprosto zásadní změnou podoby a povahy\ndnešního českého státu. Snad B. Posselt nepředpokládá, že by mohl počítat s\nhlasy voličů české národnosti; ani trvale usídlených cizinců, kteří mohou v EU\nvolit, není v ČR tolik. Celkový počet příslušníků německé národní menšiny v\ncelé ČR (necelých 40 tisíc), neřku-li v jednom volebním obvodě, nestačí ani na\nzvolení jediného senátora. To není nedostatek demokracie, ani\ndůkaz nějaké volební geometrie, ale normální důsledek velké rozptýlenosti a\nnízké početnosti občanů německé národnosti. Změna podoby českého státu je také zřetelným obsahem dodnes\nplatného hlavního programového dokumentu SKS, tzv. 20 bodů z r. 1961; ještě se\nk nim vrátíme. Jelikož však je těžko představitelné, že by dnešní čeští občané\npřes svůj nepříliš zjevný a živý zájem o historické problémy vůbec s takovým\notevřeně vyřčeným cílem SKS vyslovili souhlas, není žádoucí skutečné cíle\nodhalovat ihned v celé šíři, ale postupovat po jednotlivých krocích, dílčích\ncílech, které lze jakž takž přijatelným způsobem maskovat a vydávat za cosi\nzcela nevinného a legitimního, dokonce snad žádoucího v zájmu celostátních\nčeských vyšších, perspektivních a nadřazených cílů, mezi něž patří tak často s\noblibou skloňovaný dobrý vztah k sousedům nebo aktuálně třebas vstup do Evropské unie. Pan Posselt to ostatně poněkud neopatrně naznačil také\nve svém vystoupení v ČT1, ač tam to asi postřehl jen velmi bedlivý a\nobeznalý posluchač. Řekl, že nejen jeho osobním cílem, ale cílem landsmanšaftu\njako celku je "obnovit soužití", rozumí se česko-německé v českých zemích.\nSoužití je jev masový, nelze jím rozumět ani pouhé výlety či\nzájezdy, ani nostalgické přesídlení jednotlivců na penzi do rodného kraje.\nOvšem staleté česko-německé soužití, jehož se sudetoněmecká propaganda tak ráda\ndovolává, nebylo přece přerušeno po 1945 odsunem, ale už na podzim 1938\nněmeckým záborem tzv. Sudet - a to se nestalo z české vůle, prahla po tom a\nhorlivě se o to přičiňovala drtivá většina sudetských Němců. Češi nemají\npražádnou chuť pokus o soužití, který skončil za takových okolností, znovu\nzkoušet. Současně se připravuje půda také v dalších směrech. Proto je\ntaké už dávno, po léta, vedena široce založená a rozsáhlá kampaň, ne vždy tak\nnápadná a viditelná jako v těchto týdnech, orientovaná na demontáž české\nnárodní identity, na kompromitaci českých národních a státních tradic, jejich\nsoustavné zesměšňování a obviňování ze všech myslitelných vad, zejména\npředmnichovské republiky, druhého odboje, ale i 28. října atd. To se děje v\nširoké míře, soustavně a s nebývalou vehemencí. Nikoli seriózními historickými\npracemi, tam tomu totiž objektivně brání povaha historických fakt, která lze\n"ohýbat" a "přizpůsobovat" momentální propagandistické potřebě jen ve\nvelmi omezené míře. Děje se to převážně metodou žurnalistických a\npublicistických článků, kde netřeba nic dokazovat a prokazovat, zato jimi lze\nsoustavně a dlouhodobě bombardovat vědomí české veřejnosti. Jde o to, nahlodat\na narušit existující tradiční stereotypy české národní identity, soustavným\nopakováním sebeabsurdnějších výtek, "kritik", frází a schémat (podle známého\nprincipu propagandy, že stokrát opakovaná lež či polopravda bude nakonec\nveřejností, prakticky pouze jednostranně informovanou a zpracovávanou, akceptována\njako pravdivý obraz minulosti) tyto stereotypy zpochybnit a na jejich místo\ndosadit stereotypy vesměs negativní, vštípit stereotyp provinění atd., odtud je\nuž jen krůček k stereotypu lokajství. Je naivní domnívat se, že současnou diskusi či polemiku\nvyvolal ten či onen výrok premiéra M. Zemana, ať o tom část tisku křičí\nsebevíc. To byla pouhá záminka, našla by se stejně lehce nebo by byla\nvyprovokována záminka jiná. Důvod je zcela zřejmý: čas kvapí. Tím časem rozumím\ntermin vstupu Česka do EU. Už v r. 1998 poukázal kancléř Kohl činitelům SKS,\nnespokojeným s textem česko-německé deklarace z r. 1997, že rozhodující pro\nprosazení jejich dalekosáhlých záměrů a cílů je právě vstup ČR do EU, do něj\nmusí vkládat své naděje (a tedy logicky, také napřít své úsilí), poněvadž po\nvstupu "ztratíme prostředek nátlaku". To bylo zcela zřetelně\nČeské země ovšem byly po většinu\nsvých dějin domovem více národů, byť v nich vždy daleko převažovalo slovanské\nobyvatelstvo, z něhož nakonec vznikl novodobý český národ. Ale už od velké\nkolonizace v raném středověku se v českých zemích trvale usazovali českými\npanovníky a pak i světskými i církevními feudály zvaní kolonisté ze sousedních\nzemí, převážně mluvící německy. Kolonizace probíhala v několika vlnách až do\nkonce 18. stol. Je však pozoruhodné, že od 19. století, tedy z doby, kdy máme\nuž relativně přesná sčítání lidu s aspoň částečnými vypovídacími daty o\nnárodnosti, zůstával jak celkový poměr českého a německého obyvatelstva, tak\njejich sídla vcelku velmi stabilní. Změny byly jen pozvolné a nepatrné. V\nčeských zemích však od nejstarších dob žili také Židé, sice jako nejméně\npočetná menšina, byť vlivem křesťanského, nábožensky motivovaného antijudaismu\nvíce či méně důsledně segregovaná od ostatního obyvatelstva. Tato menšina se\nvšak v průběhu 19.-20. stol. po zavedení plné občanské rovnoprávnosti (1861)\nstále více integrovala do české nebo německé společnosti a její židovství se\nstávalo věcí buď jen osobní náboženské orientace, nebo stejně\nindividuální rodinné kulturní tradice. Dnes tato menšina prakticky existuje jen\nzbytkově. To je důsledek holokaustu, který ovšem nebyl ani co do záměru ani co\ndo realizace dílem českým. Také další menšina, která po staletí žila v českých\nzemích, byť ze zejména sociálních důvodů vždy jen jako marginální složka\nspolečnosti, Romové, se rovněž stala za druhé světové války objektem\nholokaustu z rukou nacistického Německa; z původních "českých Cikánů" přežil\njen nepatrný zbytek několika set osob. Před několika léty byl v rámci\nstrategie nahlodávání a rozleptávání české identity dokonce podniknut\npokus, romský holocaust připsat na vrub Čechům. Kampaň začal americký\n"badatel", nemající vůbec ani základní představu o poměrech u nás za okupace. V\nLetech u Písku, kde byl za okupace na příkaz nacistů zřízen romský sběrný\ntábor, hledal dokonce zbytky plynové komory a krematoria. Podkladem manipulace\nbyla na pohled jednoduchá, ale zásadně scestná rovnice: protektorátní = český.\nTo je ovšem omyl, ne-li přímo podvod, poněvadž protektorátní = okupační a\nokupantský, nařizovaný německými okupanty. Také v této kampani byly vytaženy\nnejtěžší kalibry, dokonce jsme se dověděli, že jde prý o "smysl českých dějin". Dnešní romská menšina v ČR je sekundárního původu, jsou to prakticky vesměs\npřistěhovalci resp. potomci přistěhovalců ze Slovenska z dob společného státu. Pouze eliminaci tzv. "českých\nNěmců", kteří se teprve ve 20. stol. a zejména v meziválečném období začali\nsami označovat jako "sudetští Němci", lze přičíst na český vrub. Došlo k tomu\nve zcela konkrétní historické situaci a na podkladě zcela konkrétních a nemálo\ndrastických historických zkušeností (nejen českých, ale řady evropských\nzemí) hlavně na základě serie zákonných opatření, dekretů prezidenta\nrepubliky, vesměs ratihabovaných, tj. dodatečně schválených československým\nparlamentem, takže mají povahu řádných zákonů, případně ústavních zákonů. Nelze\nv této souvislosti přehlédnout skutečnost, že tato eliminace se neudála formou\ngenocidy, tj. masového vyhlazování, jako tomu bylo v případě Židů, židů i Romů,\nale transferem, odsunem do sousední země, do země téhož jazyka a téže kultury,\nkde odsunutým žádná ztráta národní identity nehrozila. Patří ovšem už k\ncharakteristickým, doslova kafkovsky iracionálním absurditám této debaty,\nbyť to není iracionalita jediná, že zatímco židovský a romský holokaust\nzůstávají zcela bez povšimnutí, ačkoliv zkušenost právě zejména s\nžidovským holokaustem byla také neoddělitelnou součástí české celonárodní\nokupační zkušenosti (v kampani už došlo ovšem dokonce až k tomu, že Češi\nbyli v rakouském tisku obviněni z podílu na holokaustu, navíc ještě z účasti na\nvyhlazení Lidic : obávám se, že kampaň přechází až do zcela nezvládnutelné obsese a fanatismu a stává se protičeskou štvanicí),\nže se odsun vůbec označuje jako genocida, ačkoliv mezinárodněprávně uznané\ndefinici genocidy vůbec neodpovídá. Právě tak se s\nnemalou oblibou používá pro odsun jako synonyma pojmu "etnická čistka", který\nse v žurnalistice v posledních letech ujal pro vyhlazování a vyhánění obyvatel\njiné národnosti v řadě krvavých balkánských konfliktů v 90. letech. Důvod je\nzcela průhledný a účelový. Balkánské etnické čistky byly v nedávné minulosti po\nléta denně servírovány mezinárodní veřejnosti v televizních reportážích\n(ponechme stranou, nakolik se jednalo o vědomou či nevědomou manipulaci\nveřejným míněním), zatímco jak vypadal skutečně odsun, pamatuje dnes již jen\nvelmi málo lidí nejstarší generace. Jde o postup, který se v podstatě nijak\nneliší od standardních postupů např. při reklamě jakéhokoliv výrobku v mediích.\nTam je ovšem aspoň elementární věcnost (při veškeré nadsázce, která je reklamě\nvlastní) chráněna příslušnými zákazy nekalé soutěže a dokonce sankcemi, v\npřípadě českého státního zájmu (jenž vzhledem k národnostní homogenitě Česka je\nsoučasně také zájmem nejen občanským, ale i národním) ani tato elementární\nochrana před hlásáním tvrzení historicky a právně evidentně zcela\nfalešných, neprokazatelných a neudržitelných (jako např. do omrzení opakované\nobviňování z aplikace principu kolektivní viny )\nzajištěna není. Jen takto se může stát, že v pražském deníku vyjde článek s\ntitulkem, výslovně odrazujícím od obhajoby "národních zájmů" jako čehosi údajně\nškodlivého. Pro zpestření jeden docela\nkonkrétní příklad, jak se v protičeské propagandě sudetoněmeckého původu používá\ntriků a podvodů, které se pak namnoze nekriticky uplatňují jako "argumenty" i u\nnás. Není jediný, už před lety jsem na jiném místě uvedl dalších příkladů celou\nřadu. Nepátrám po nich soustavně, je spíše\nnáhoda, když na ně připadnu, není jich však málo. Nikdy však na žádný z nich\nnepřipadl někdo z těch autorů, kteří své vědění horlivě čerpají právě ze zdrojů\na literatury tohoto druhu a původu. Koncem r. 2000 jsem otiskl v\nNárodním osvobození polemický článek s brožurou sudetoněmeckých autorů Sudetští\nNěmci - etnická čistka - vyhnání, která byla v českém překladu vydána v\nOpavě a štědře rozdávána ve školách ve Slezsku.  O tom, jak se v této publikaci "vykládá" historie, svědčí snad nejlépe\nto, že v celém textu výkladu o sudetských Němcích v letech 1918-1945 se vůbec\nneobjeví jméno ani A. Hitlera, ani K. Henleina. Hezky "učesané" dějiny,\nže? V publikaci byly také "dokumentární fotografie." Jedna z nich, ukazující\nnádražní peron a otevřené uhelné vagony, plné stojících lidí, takřka výlučně\nmužů, upoutala moji pozornost: jako kluk jsem vyrostl na nádraží. Projevil jsem\nvážné pochyby, zda to skutečně může být foto odsunového vlaku na čs. území.\nOvšem týž snímek byl už mnohokrát publikován jako údajný dokumentární záběr z\nodsunu. Tak byl několikrát ukazován i v ČT, figuruje i v sešitu "Deutsche und\nTschechen" (vydání 1993), který byl od 1. vydání 1969 ve více než miliónu\nvýtisků (!) zdarma rozesílán po středních školách v SRN jako doplňkový\ninformační materiál. Důvodů k pochybnostem jsem měl několik. Bylo\ntam příliš mnoho mužů, ale ti byli za odsunu ještě většinou v zajetí. Byly to\nuhláky, odsun se prováděl vždy v krytých vagonech - v uhlácích jezdily v\nposlední válečné zimě jen transporty vězňů z koncentráků. A třetí důvod,\nnejdůležitější: na peroně byl výpravčí s "plácačkou", při zvětšení pod\nlupou měl zřetelně na hlavě čepici-brigadýrku s prohnutým dýnkem. Naši\nželezničáři (stejně jako pošťáci) však nosili před válkou i krátce po válce\nnízké válcovité čepice na způsob francouzského képi. Brožura tvrdila výslovně,\nže chce Čechům poskytnout "návod k zamyšlení" - zamyslel jsem se\ntedy, zamysleli se i jiní kolegové. Netrvalo dlouho a v tomtéž listě\njsem našel nejen potvrzení svých pochyb, ale i rozluštění. Našlo se na obálce štvavé neonacistické brožury, je tam jak "naše" foto, ukazuje se, že je to jen\nvýřez, tak celý snímek, předloha ze železničního ředitelství v Hamburku. Záběr\nznázorňuje "vlak s utečenci" z r. 1946, směřující do Poruří. Hamburk byl\ntehdy v britském okupačním pásmu, tam nebyl z ČSR směrován ani jediný\ntransport. Transporty od nás směřovaly jen do sovětského a amerického pásma.\nPrima "dokument" o odsunu z Československa, že ? Ne vždy se podaří klam\nusvědčit takto rychle; kdo je zvědav na další podobné manipulace, přečti\nsi článek ve sborníku (viz pozn. 13). Ještě jednu poznámku terminologickou. V mediální debatě se\nneustále mluví o "Benešových dekretech", což navozuje a utvrzuje dojem, že\njakýsi Beneš byl výlučným strůjcem a autorem těchto dekretů. Patří ke\nstandardním propagandistickým a také reklamním grifům, vymyslet pro\nsložitější pojmy zjednodušená, snadno zapamatovatelná označení nebo slogany.\nTak je tomu také v tomto případě. Prezident E. Beneš byl nepochybně vůdčí\nosobností československého druhého odboje, autorem, který formuloval (byť v\nsoučinnosti se spolupracovníky, v otázkách právních tu třeba uvést na prvém místě\nE. Táborského) jeho základní programové cíle: byly to především teze o\nlegitimní kontinuitě druhého odboje s předmnichovskou republikou, teze o\nneprávnosti všech opatření, které nastaly po 29. září 1938, tj. po mnichovském\ndiktátu velmocí, a program obnovy předmnichovské republiky. Patřil také\nmezi první, kdož uvažovali o schůdných a možných cestách řešení českého vztahu\nk sudetským Němcům. Je elementární neznalostí fakt nebo vědomým klamáním\npředstírat, jak se často děje, že od počátku usiloval o totální odsun. Dlouho\nzvažoval možnost skloubit částečný odsun s částečným odstoupením území. Teprve\ntotální válka a následná totální porážka spolu s bezpodmínečnou kapitulací\nurčily definitivní podobu řešení. Nicméně nebyl autorem\ndekretů, dekrety jak v době exilu, tak po osvobození vypracovávala vláda, tak\njako každý jiný zákon je prezident jako hlava státu pouze podepisoval. Ovšem\ntak jako byl právě E. Beneš pro Čechy nejprve ztělesněným symbolem odboje a pak\nosvobození a obnovy republiky, stal se pro sudetské Němce na základě\ntýchž psychologických postupů a generalizací symbolem a ztělesněním jejich\nporážky a nuceného odchodu z českých zemí, tedy osobou extrémně nenáviděnou.\nDnes je to již skoro zapomenuto, ale v r. 1945 byl v živé paměti všech, Čechů i\nsudetských Němců, Hitlerův výrok v září 1938: Ich oder Herr Benesch!\nVůdce, na něhož nadšeně vsadili svůj osud sudetští Němci, zničil Evropu i\nNěmecko a spáchal sebevraždu. Beneš byl mezi vítězi. Otto Habsburský nazval\nnedávno prezidenta Beneše "géniem zla"; měl by vědět, že habsburské úsudky věru\nnejsou pro českou veřejnost směrodatné. Žel, že sudetoněmecký obrat\npro potřeby propagandy o "Benešových dekretech" přijala za svůj i většina\nčeských novinářů, bohužel i naši ústavní činitelé. Jeden z českých (tedy\npřesněji řečeno: moravských) Němců, právník, politik a historik J.W. Brügel\n(narodil se v židovské rodině v Hustopečích), sociální demokrat, který i za\nválky zůstal věren republice, napsal velmi obsáhlou a objektivní monografii o\nčesko-německém poměru v období První republiky, v níž\nzúročil i své osobní politické zkušenosti. Zakončil ji větou, konstatující, že "hrobař\nsudetoněmectví se jmenuje Adolf Hitler". To byla ovšem věta sice drsně\npravdivá, ale příliš nepohodlná a provokující, vyzývající k sebereflexi,\nneshodující se vůbec s oblíbenou legendou o kolektivně naprosto nevinných\nsudetských Němcích, kteří se stali jen bezmocnou obětí české msty. Příliš to\nevokovalo nezvratná historická fakta z r. 1938. Proto je nejen tato věta,\nale celá Brügelova kniha sice samozřejmě akceptována a citována mezi základní\nliteraturou tématu ve všech publikacích seriózní německé akademické\nhistoriografie (přirozeně také v dějepisectví českém a mezinárodním), je však\nneméně důsledně ignorována ve všech historických a historizujících publikacích,\nvycházejících z okruhu SKS. Tam se zato s oblibou cituje kniha někdejšího\nsudetoněmeckého sociálního demokrata W. Jaksche "Cesta Evropy do Postupimi", zcela nadbytečně vydaná nedávno\ndokonce v českém překladu. Není to práce historická, je to v\npodstatě nepříliš zdařilá amatérská montáž zejména z prací staršího německého silně nacionalisticky zatíženého dějepisectví, v níž je právě\nE. Beneš soustavně líčen jako od svého mládí úhlavní nepřítel všeho německého,\nje doslova diabolizován jako intelektuální prapůvodce všeho, co postihlo\nsudetské Němce, tj. hlavně odsunu. To už psychologicky samozřejmě mnohem lépe\nvyhovovalo v prostředí odsunutých sudetských Němců, kteří se v drtivé většině\nod počátku v SRN prezentovali jako ukřivděná skupina. Jakschův recept\noprošťoval od nutnosti kritické sebereflexe a současně umožňoval ukázat prstem\nna "viníka" mimo ně. Podle tohoto receptu je tak E. Beneš\nprezentován také jistou částí českých publicistů naší veřejnosti už po léta.\nIdeové centrum této části publicistiky je soustředěno kolem časopisu Střední\nEvropa, který začal vycházet jako sborník v\nr. 1984 v disidentském samizdatu. Již v té době byly na jeho stránkách\npublikovány texty, dštící - při habsbursko-sudetoněmecké ideové orientaci a\nzdrojích, z nichž se napájel, to ovšem není udivující - žluč, nenávist a\npomluvy všeho druhu, to vše v neuvěřitelně amatérské a primitivní podobě\npředevším proti Československé republice vůbec a jejím zakladatelům T.G.\nMasarykovi a E. Benešovi. V tomto prostředí je rozpad habsburské monarchie v r.\n1918 katastrofou, vznik Československa pohromou a křivdou, atd. Získal jsem si\ntehdy soukromou cestou přístup k těmto sborníkům, napsal jsem i polemiku s\njedním z textů. Redakce sborníku však kategoricky odmítla můj polemický text\nuveřejnit; uveřejnil jsem jej proto v levicově orientovaném samizdatovém\nsborníku Historické studie. Není tu místo na\nprobírání podrobností; polemizoval jsem s překvapujícím překrucováním a neméně\npřekvapující neznalostí základních faktů, resp. sklonem vůbec nepřihlížet ke\nskutečnostem "nepohodlným". Bylo to způsobeno zcela zřejmě přímo programovým\nčerpáním pouze z jednoho druhu německy publikovaných prací, tj. extrémně\nnacionalistického. Tento druh vypjaté jednostrannosti se však stal\ntrvalou charakteristikou produkce tohoto okruhu, usilujícího o tzv.\nreinterpretaci českých dějin. Některé z těchto textů\nbyly po listopadu vydány samostatně, typickým příkladem nejen orientace, ale i\nfanatismu dikce a ubohosti argumentace byla amatérská práce o údajném "českém\nbloudění". Název revue "Střední Evropa"\nbyl patrně zvolen vzhledem k tehdejší značné popularitě značně naivních a\npapírem šustících představ z dob disentu o možnostech středoevropské\nspolupráce, jež se ovšem ve střetu s realitou rychle rozvály. Spíše by jí\nslušel název Mitteleuropa, ještě lépe však asi C. a k. habsburská\nstřední Evropa. Je příznačné, že tato nevelká skupina,\ndefinující se programově jako ultrakonzervativní, .monarchistická,\nhabsburkofilská a ultramontánně katolická, se prezentovala české historické\nveřejnosti rádoby vědeckou konferencí právě o E. Benešovi v Praze v září 1992\npod názvem "Politika dr. Edvarda Beneše a střední Evropa". Jako\nspolupořadatele si nezvolila žádný český nebo tehdy ještě československý\nhistorický ústav ať Akademie věd nebo kterékoli z univerzit, ani cechovní\nsdružení historiků Historický klub, ani volně zvolenou skupinu českých\nhistoriků, ale velmi charakteristicky právě Sudetoněmeckou akademii\nvěd! Je příznačné pro specifické respektování názorové plurality, že můj\nstručný referát, ač byl na konferenci přednesen, nikdy otištěn nebyl.\nChápu, byl by v takřka jednotném ladění celé akce působil příliš disharmonicky.\nHned od prvního legálního č. 14 najdeme v této tiskovině výběr protičeských a\nprotičeskoslovenských textů nejrůznější provenience, počínaje úvodem k jakési\ndokumentaci odsunu (přirozeně sudetoněmeckého původu) k ukázkám z práce F.\nFejtö o konci habsburské monarchie, což je historicky zoufale chatrný pamflet.\nKdyž polská pařížská Kultura otiskla amatérsky čechožroutský článek,\nhbitě byl přeložen a otištěn. Česká historická obec kroužek kolem\n"Střední Evropy" nikdy nebrala a dodnes nebere příliš vážně na vědomí,\npředevším pro jeho očividný amatérismus a vyhraněnou politickou jednostrannost\na úzkoprsost. Žádné seriózní vědecké výkony tato skupina nikdy\nnepředložila, stala se však vhodnou tribunou pro publikaci nejrůznějších textů\nsudetoněmeckých autorů z okruhu SKS a organizačním jádrem skupiny jim\nsekundujících publicistů českých. Diskuse o těchto otázkách má však prehistorii, v širších\nkruzích málo známou. Ponechávám stranou diskuse mezi členy poúnorového exilu v\npadesátých letech, o těch se doma jen velmi málo vědělo, informační\nizolace byla dlouho velmi těsná. Ale problém se objevil dvakrát v domácím tisku\nv r. 1967 a 1968. O deset let později v pařížském československém exilovém\nčasopise Svědectví, který vydával P. Tigrid, vyšel v r. 1977\nčlánek "Tézy o vysídlení československých Nemcov", podepsaný zřejmým\npseudonymem Danubius, autorem byl v Praze žijící slovenský historik J.\nMlynárik. Nešlo o historickou studii, spíše o politický pamflet Místo\nhistorických argumentů uváděl úvahy a tvrzení vesměs moralizujícího rázu, také\nargumenty tzv. politické, ovšem zas viděné jen jakýmisi morálními brýlemi a\nprovázené úvahami psychologizujícího rázu, jež jsou stejně neprokazatelné jako\nnevyvratitelné, poněvadž ryze subjektivní. Odsun je tu prezentován jednoznačně\njako zločin. Článek vyvolal jak v řadách disentu, tak i v exilu doslova\nbouři, diskutovalo se jak na stránkách Svědectví, exilového Práva lidu i v\ndomácích, hlavně na stroji rozepisovaných textech asi pět let. Není tu místo na\npodrobnosti, lze si vše snadno přečíst ve sborníku z r. 1990 .\nVyhranila se stanoviska a bez příliš velké nadsázky lze říci, že všechno\npodstatné, co čteme v tisku v debatě dnešní, bylo v jádru řečeno už tehdy. Dlužno se zmínit ještě o jedné publikaci, ačkoliv se přímo\nnedotýká ani otázky odsunu, ani prezidentských dekretů, poněvadž její výklad je\nukončen r. 1939, pokračování už zřejmě nebylo napsáno. Patří sem však zcela\nnepochybně práce, která sice vznikla také ještě dávno před listopadem, části\nrukopisu tehdy kolovaly, vyšla však knižně přirozeně až po listopadu. Mezi\nhistoriky se jí obvykle, podle pseudonymu autorské trojice (tvořil ji historik,\nprávník a lékař-psycholog, konečnou podobu dal textu třetí z autorů; představme\nsi, že by se historik pokusil napsat "nový výklad" psychologie!) říká\n"Podiven". . Vyšla v době, kdy hlad po dobré\nknize, která by pomohla např. středoškolským učitelům dějepisu orientovat se v\nřadě otázek nejnovějších dějin, byl vskutku palčivý. Podiven ovšem namísto toho\npředkládal pokus o drastickou generální revizi celkového pohledu na české\ndějiny od počátku 19. století do r. 1939. V jeho vidění to byl řetěz zásadních\nchyb, omylů a provinění, malosti české kultury, která se věnovala místo témat\nušlechtile "všelidských" jen tématům přízemně "národním". Už zásadní chybou prý\nbyla jazyková orientace raného českého národního hnutí (ač totožně byla\norientována národní hnutí všech našich sousedů), měli jsme se prý orientovat na\nspekulativní a hybridní česko-německý zemský národ, historicky něco zcela\nnemožného. Čeští národní vůdci od Palackého a Havlíčka počínaje a Masarykem a Benešem konče byli povýšenecky diskreditováni (nejednou pomocí\núčelových polopravd nebo se zamlčením podstatných skutečností). Obec historiků\npráci takřka bez výjimek kategoricvky odmítla, nejen pro množství\nfaktografických chyb, ale právě pro naprostou nepodloženost oné tím\nkategoričtější, čím méně odůvodněné revize. •••\nProblém, o němž píšeme, je sice otázkou především\nhistorickou, ačkoliv pro současnou protičeskou kampaň je příznačné, že v ní z\njisté strany skutečně historické argumenty přicházejí velmi zkrátka: prakticky\nse o nich mlčí, jsou totiž zásadně nepohodlné. Zcela nesporně také znamená politikum,\na to politikum prvořadé důležitosti. V této roli se poprvé vynořil už záhy po\nlistopadu, v době, kdy jsme všichni byli pozorností soustředěni na zcela jiné\nvnitropolitické i zahraničněpolitické otázky. Mám na mysli známou omluvu V.\nHavla ještě před zvolením prezidentem, opakovanou záhy po volbě, v trochu\nobměněné podobě při návštěvě prezidenta Weizsäckera v Praze v březnu 1991 právě\nve dnech výročí tragických "březnových Id" z r. 1939. V. Havel výslovně\nprohlásil, že jsme povinni se za odsun sudetským Němcům omluvit. Pro\ncharakteristiku odsunu použil dle našeho úzu nenormativního termínu "vyhnání"\n(což je termín používaný dodnes sudetoněmeckými autory a vůbec v Německu Později označil odsun za "bezpráví", "nemorální princip kolektivní viny". Pamětník později přiznal, že\nto vyvolalo "všeobecný šok: směs údivu, rozhořčení a strachu". Není známo a V.\nHavel nikdy neobjasnil, jak k těmto závěrům došel, zřejmě pod přímým vlivem\n"Téz" J. Mlynárika a pozdější diskuse v disentu. Podle tehdejší československé i současné české ústavy je prezident při výkonu\nsvé funkce neodpovědný, tomu třeba rozumět tak, že za jeho jednání odpovídá\nvláda. Není však známo, že by kdykoliv výroky podobného druhu, které z úst\nhlavy státu nemohou být nikdy považovány za nezávazný obrat ve společenské\nkonverzaci, prezident s vládou projednal. Zcela nepochybně tím V. Havel\nvyjádřil svůj osobní názor, snad i názor úzkého kroužku svých spolupracovníků\nči poradců, zcela určitě se však zcela diametrálně rozcházel s míněním jak\nzdrcující většiny politiků a "politické veřejnosti", tak tehdejších\nčeskoslovenských a zejména českých občanů vůbec. Bylo to stanovisko stejně\nnepochopitelné (pro mne osobně nadto zcela neomluvitelné), stejně jako jeho\nrozhodnutí o cíli první návštěvy po volbě: místo cesty do Bratislavy jako\ndruhého hlavního města federativního státu cesta právě do - Mnichova, s nímž jsou v české národní paměti spjaty vzpomínky\nnejhoršího rázu. Naše veřejnost byla šokována a jen díky zcela mimořádným\nokolnostem, zejména tehdy výjimečné osobní autoritě V. Havla, nedošlo už tehdy\nk vážnému vnitropolitickému otřesu a střetu. P. Pithart, který se s tehdejším\nstanoviskem V. Havla dodnes plně ztotožňuje (je\ndobře to mít na paměti), vzpomíná, jak obtížně za vedení\nObčanského fóra hledal slova v televizním vystoupení, aby především uklidnil\nznepokojenou českou veřejnost, ale nemusel přitom Havla zcela desavuovat. Prý ve vedení OF panovaly obavy, že Havlova "zbrklá" slova mohou dokonce zmařit\njeho volbu! V Mnichově, zejména v sudetoněmeckých kruzích, ale nejen\ntam, bylo Havlovo extrémně vstřícné gesto "omluvy za odsun" ovšem vnímáno\nzcela zřejmě jako projev slabosti a znamenalo nemalé\npovzbuzení nadějí na uspokojení vznášených nároků. Ruka symbolicky podaná ke smíru současně naivně jako velkoryse, nebyla\nuchopena, namísto toho se ihned ozvaly hlasy a komentáře, že pouhá omluva\njakožto pouze morální gesto zdaleka nepostačuje, že po gestu musí následovat\nreálné činy. Tehdejší mluvčí SKS F. Neubauer na jarním sudetoněmeckém sjezdu\npřímo demonstrativně prohlásil: "Společně jsme byli vyhnáni, společně se\nvrátíme!" Česká politická reprezentace na to v podstatě nijak\nnereagovala. Reagovali však historikové, přes tři stovky se jich\npodepsalo pod prohlášení "Sudetští Němci a my. Stanovisko českých historiků",\nač nebyla prováděna žádná podpisová kampaň. Jsou\ntu v jádře obsaženy všechny dodnes platné argumenty, proč byl odsun opatřením\nzcela nezbytným, ač neskrývá, že u mnoha svedených lidí vedl k osobním\ntragédiím. Který okamžik války však nevedl k tisícům lidských tragédií?\nNa dosti dlouhou dobu zatlačil vnímání sudetoněmecké otázky\naktuálně tehdy mnohem palčivější a také pro mnohé emocionálnější problém\nzachování společného československého státu. Ale i česko-slovenské stále\nrostoucí neporozumění se promítalo do různých aspektů vztahů s Německem; tehdy\nse jednalo o smlouvu mezi SRN a ČSFR. Živě si připomínám, jaké pobouření\nvyvolal otevřený dopis dvou předních slovenských politiků, J. Čarnogurského a\nF. Mikloška, protestující proti ustanovení smlouvy, jímž SRN uznávala právní\nkontinuitu Československa nepřetržitě od r. 1918 až do současnosti. Dopis se\ndovolával existence Slovenské republiky z let 1939-1945. Škoda, že J.\nČarnogurský dostal svůj diplom doktora práv na pražské Karlově univerzitě,\nmusel tedy dobře vědět, že válečný slovenský stát existoval pouze de facto,\nnikoliv de iure, podle práva. Také proti tomuto dopisu se ozvala v\ntisku řada historiků. Teprve o něco později, ale ještě v r. 1991, jsem se\ndověděl při odhalování obnoveného pomníku minnesängera Walthera von der\nVogelweide v Duchcově, kde jsem pronesl jeden z projevů, ve společenském\nrozhovoru od tehdejšího pražského velvyslance SRN, že inspirátorem zmíněného\notevřeného dopisu obou slovenských politiků byl bavorský politik CSU E.\nStoiber. Smlouva mezi ČSFR a SRN z r. 1992 nechávala tzv. nároky\nsudetských Němců zcela stranou. Neustále se však opakovaly z Mnichova\nvycházející požadavky a tlaky, aby čs. a pak česká vláda přímo\njednala se SKS, ačkoliv pouhá veřejnoprávní korporace sotva může být partnerem vlády suverénního státu pro politická jednání. Teprve po letech, ve známém\nprojevu v Karolinu v r. 1995, korigoval V. Havel svá dosavadní stanoviska\npodstatně tím, že poprvé připustil příčinnou souvislost mezi chováním německé\nmenšiny v ČSR před válkou a poválečným odsunem. P. Pithart to v\ncitovaném spisku označuje jako "reálně politický tah", jako přizpůsobení se\npřevažujícímu názoru české veřejnosti. Ovšem "smiřovači za každou cenu" se\nnevzdali a zareagovali výzvou Smíření 95, opět nepříliš realisticky apelující,\naby česká vláda jednala s reprezentací sudetoněmeckou. Opět Pithart však\npřiznává, že taková "reprezentace" na sudetoněmecké straně neexistuje, bylo by\nteprve nutno ji vytvořit; spolek s okrouhle 100 tisíci členy takovou\nreprezentací snad 3 milionů občanů SRN, kteří byli kdysi sudetskými Němci nebo\nse nimi cítí dnes, není. Byly to opět především tlaky z Mnichova, jak od SKS, tak od\nbavorské vlády, které vedly k dlouhým a obtížným, v přísném utajení vedeným\njednáním o česko-německé deklaraci z ledna 1997. V české veřejnosti nálada pro\njakési další jednání rozhodně nebyla. Byla tedy chlácholena přísliby, že to\nbude konečně "tlustá čára" za minulostí, že vyřeší i ekonomické otázky,\natd. Zcela zřetelně je deklarace dílem kompromisu. Je dokumentem\njen politickým, nikoli právním, není smlouvou, není tedy ani "tečkou",\nani "tlustou čárou" za minulostí. Co do vyváženosti deklarace vůči oběma\nstranám lze mít velmi vážné pochybnosti. Ihned\npo podpisu H. Kohl prohlásil, že ekonomické záležitosti zůstávají neřešeny; je\nv živé paměti, jaké rozčarování to vyvolalo. Podle zpráv obvykle dobře\ninformovaných německých listů byla opět v důsledku tlaku z Mnichova v poslední\nchvíli z deklarace vyškrtnuta věta o podílu sudetských Němců na přípravě\nMnichova. To není pouhá stylistická úprava, to je zásadně důležitý krok s\ndalekosáhlými důsledky, byť nikoli právními a nikoli okamžitými. Přiznání viny\nnacistického Německa na Mnichově a následujících událostech je jen\npotvrzením pouhého takřka axiomatu, okolnosti zcela obecně mezinárodně\nuznávané. Ovšem důvodem odsunu nebyla jen politika Berlína vůči Praze, za\nHitlerovu politiku samu o sobě nemohou být sudetští Němci činěni odpovědnými.\nJde o to, co bylo v deklaraci bohužel vypuštěno: fakt, že sudetští Němci zcela\nmasově (90% hlasů je podpora vskutku masová), drtivou většinou tuto politiku\nnejen akceptovali, ale nadšeně vítali a podporovali. Po vyhlášení tzv.\nkarlovarských požadavků v dubnu 1938, jež znamenaly zcela otevřeně program\nvybudování totalitně uspořádaného "sudetoněmeckého národního území", byly\njejich hlasy pro Henleinovu SdP současně také jejich opcí proti demokratickému\nČeskoslovensku a pro říši, pro stát brutální protidemokratické diktatury,\nkoncentračních táborů, pálení knih na náměstích a protižidovských\nnorimberských zákonů. Hitlerovým cílem nebylo vůbec sudetoněmecké sebeurčení,\nto bylo jen propagandistické mlžení, Hitlerovým cílem bylo zničení\nČeskoslovenska jako nezbytný přípravný krok k agresívní válce vůbec. K tomu\npřistupuje ještě role sudetských Němců za okupace v protektorátu. Uznání\ntéto role sudetských Němců se ve vlastním zájmu SKS zásadně vyhýbá, naopak se\nnamnoze snaží prezentovat sudetské Němce jako "Hitlerovy oběti". Neuznal\nji ve svém vystoupení v ČT1 v pořadu Naostro 24.3.2002., ani ve\nvystoupení v tisku, také B. Posselt. Je proto rafinovaně klamavý palcový\ntitulek v Lidových novinách: "Posselt se omluvil za nacismus" . K\nomluvě za nacismus vůbec byl totiž sotva legitimován, nereprezentuje přece celé\nNěmecko; věta, že se na zločinech nacismu podíleli "také sudetští Němci", není\nrovněž žádným objevem. Ale jak správně upozornil J. Kovařík, Posselt se ani\nslůvkem nezmínil právě o klíčovém faktu, totiž o podílu sudetských Němců na\nrozbití Československa. Nelze se tedy divit, že na\nčeské politiky neučinily většinou - právě v klíčových věcech - vyhýbavé\nvěty B. Posselta žádný dojem. Sice mfDnes označila kupodivu jeho slova za\n"vstřícná", ale v témže čísle dokonce i K. Steigerwald vyslovil pochybnost, zda\nPosselt věří, že používání terminologie ve stylu "rasista Beneš" znamená cestu\nke smíření. Takové riziko, že tak početná menšina se znovu stane příslovečnou\n"pátou kolonou" v žoldu agresívní sousední velmoci, nebylo možno podstupovat\npodruhé - proto bylo nutno volit variantu odsunu. Tato role se v málo obměněné\npodobě opakovala v r. 1939 také v Polsku. Britští experti tuto variantu,\nnejen pro ČSR, ale i pro Polsko, navrhli už v r. 1940 jako jediné schůdné\nopatření v zájmu evropské bezpečnosti, aby nebylo možno znovu využít německých\nmenšin v sousedních státech k přípravě agrese; zásadně toto řešení\npřijala britská vláda v létě 1942. Formálně to bylo antihitlerovskou koalicí\nakceptováno v Postupimi.\nMějme na paměti, že dnes je možno o celém problému hovořit a\njednat třebas jako o víceméně akademické otázce. V době, kdy se vážily osudy\nněmeckých menšin ve střední Evropě, si museli v mnoha zemích muži už podruhé v\nživotě obléknout vojenský stejnokroj, aby se zbraní v ruce bránili svou zem\nproti německé agresi, pouhých 21 let poté, co skončila první světová válka, na\njejímž vzniku mělo Německo podíl nemalý. V současné diskusi však zejména\npublicisté, všemožně nás nabádající k údajné vstřícnosti, která neznamená nic\njiného než dobrovolnou kapitulaci, přiznání se k údajné české\nvině za "spáchání bezpráví", manipulují zásadně pouze se zcela abstraktními\nmorálními principy a z pochopitelných důvodů přímo programově jakýkoliv\nhistorický kontext událostí a jejich příčinnou souvislost odmítají. Hnacím motorem vznášení požadavků vůči České republice je\nsamozřejmě SKS, landsmanšaft. V éře kancléře G. Schrödera se však netěší takové\npodpoře spolkové vlády, jak byl zvyklý za Kohlových dob. SRN se totiž zavázala\nv rámci sjednocování Německa ve smlouvě 4+2 a doprovodných smlouvách (ostatně\nnikoli poprvé), že nikdy nebude zpochybňovat žádná rozhodnutí a opatření\nvítězných spojenců, učiněná o Německu ať v politických, ať v hospodářských\nzáležitostech. Polsko si tehdy prosadilo dílčí spoluúčast na jednáních 4+2 o\nsjednocení Německa; šlo mu především o bezpečnost hranice na Odře a\nNise, jejíž uznání kancléř neustále odkládal, ač bylo neodvratné. Polsku\nse tento krok vyplatil. Navrhlo předtím dokonce Praze společnou akci, resp.\npožádalo o formální iniciativu návrhu účasti na rozhovorech 4+2 všech zemí\nNěmeckem 1939/45 okupovaných. Ujistila přitom, že řada západoevropských zemí,\nspadajících do této kategorie, iniciativu podpoří. Za sjednocení co nejdříve\nbyl H. Kohl tehdy hotov zaplatit takřka každou cenu. V Praze se tehdy o\nzahraniční politice rozhodovalo nikoli v Černínském paláci, ale na Hradě, ovšem\nv duchu naivních představ z dob disentu. Praha byť jen taktickou podporu\nVaršavě odepřela, asi v duchu utužování visegrádské spolupráce: prý bude pro\nčeskoslovenské zájmy výhodnější bilaterální jednání s Bonnem. Píše o tom ve\nvzpomínkách Černínský palác v roce nula J. Šedivý, tehdejší první\nDienstbierův náměstek. Ověřil jsem si to i z jiných, neméně dobře informovaných\npramenů polských. Vidíme dnes a dodnes, jakou příležitost jsme tehdy zahodili\ndíky "snílkovského amatérismu na státní úrovni". . Vzhledem k zmíněným mezinárodním závazkům SRN se už v r.\n2001 začalo těžiště nátlakových akcí SKS přesouvat z Berlína do Vídně, poněvadž\nRakousku, které bylo považováno za osvobozenou oběť nacistické agrese, nebyly obdobné závazky a omezení uloženy. Pro tento přesun těžiště\naktivit existovaly i další, strategii a cílům SKS nahrávající okolnosti.\nSoučástí vládní koalice ve Vídni se stala Strana svobodných, programově silně\nxenofobní, její neformální šéf J. Haider má na svém kontě nejeden odpudivě\nV Rakousku byla v r. 2001 po celé měsíce uměle vybičovávána\nfanaticky protičeská nálada, po dlouhou dobu pod zdánlivě legitimní ekologickou\nzáminkou temelínské jaderné elektrárny. Řada rakouských politických osobností\nod lokální po celostátní úroveň si bohužel rychle navykla na takový modus\noperandi, při němž při okázalé hluchotě k českým odborným argumentům prostě\nbohorovně diktovala, co všechno musí pražská vláda s JET učinit. Praha\nprojevila pozoruhodnou trpělivost a vstřícnost, sjednáním dohody v Melku se\ndokonce dobrovolně zavázala k dalším vstřícným krokům, zcela neobvykle širokému\nposkytování informací, atd. Bylo zřejmo, že bez až do té doby nijak neskrývané\npodpory veřejných činitelů nebude už mít protitemelínské bubnování a bouření s\nprotektorským poručníkováním Čechům dlouhého trvání. Bylo třeba najít jiný\nbuben, i když nikoli jinou, v mezinárodních vztazích obvyklou slušnější dikci.\nNalezl se při návštěvě prezidenta V. Havla ve Vídni v září 2001. Rakouský\nprezident T. Klestil mluvil o "zločinu na 3 milionech lidí" (rozuměj:\nodsunu). Jeho český host nenalezl ani slovo, aby se ohradil alespoň proti\nvýrazu "zločin", reagoval více než podivně. Připojil se vlastně k vyslechnutému\ntvrzení větou, že "u nás zdomácněl názor, že šlo o mstu, založenou na etnickém\nprincipu". Neznám žádné seriózní relevantní sociologické šetření z té doby,\nkteré by opravňovalo vyslovit takové mínění. Neznám ani žádný článek ústavy,\nani žádný respektovaný úzus, který by opravňoval kohokoliv z ústavních\nčinitelů, prezidenta nevyjímaje, formulovat veřejně tvrzení, jež jsou v\npříkrém rozporu nejen s obecně známými fakty, ale i se zájmy státu. Co je\nlegitimním zájmem státu, určuje parlamentní většina a vláda, která tuto\nvětšinu reprezentuje, pouze v diktaturách nebo absolutních monarchiích to\nurčuje jedinec. Věru jen velmi obtížně chápu, že se česká vláda od takového\nprohlášení veřejně nedistancovala. V této souvislosti je na místě podotknout,\nže podporou požadavků landsmanšaftu rakouská vláda flagrantně porušuje své\ndříve převzaté smluvní závazky (z r. 1965 a znovu 1974), že nebude zastupovat\nani podporovat vůči nám "žádné závazky rakouských osob" . Je to\nsnad jen cár papíru? Takové stanovisko hlavy českého státu však srozumitelně\nnaznačilo organizátorům protičeské kampaně, jež si záhy zasloužila\noznačení štvanice, že si mohou chutě namočit pera do žluči a důkladně\npřitlačit. Pak bylo třeba jen vyčkat na vhodný okamžik, na mediálně\nšikovnou rozbušku. Našla se: český premiér Zeman naprosto ve shodě s\nhistorickými fakty označil sudetské Němce v r. 1938 za Hitlerovu pátou kolonu.\nMožná to bylo málo diplomatické, nepravdivé to nebylo určitě. Premiér tím ostře\nreagoval na vyhroceně provokativní návrh předsedy rakouského sudetoněmeckého\nsdružení, aby všechny obce v Česku, kde kdysi žili Němci, byly označeny\ndvojjazyčnými místními tabulkami. Němci tam přece už víc než půlstoletí nežijí.\nAnalogicky bychom mohli chtít označovat všechny úřady dvojjazyčně, kdysi se v\nnich přece úřadovalo dokonce jen německy. Nebo radnice opatřovat latinskými\ntabulkami, městské knihy se kdysi také vedly latinsky. Není však bez\nzajímavosti, co troufalému požadavku předcházelo; toho si naše rozhorlená media\nvůbec nepovšimla. Rakouský Nejvyšší správní soud vyhověl stížnosti\nkorutanských Slovinců (v Korutanech je šéfem zemské vlády J. Haider) a nařídil\nzcela v souladu s platným právem, že obce, kde je zákonných 20% Slovinců, musí\nbýt označeny tabulí s dvojjazyčným názvem obce. Jak si ulevit? Vylijme si vztek\nna Tschechei! Češi zatím v Bruselu úspěšně končí jednání o různých\nkapitolách připojení k EU, Kohlova rada a výstraha nebyly zapomenuty. Byl\ntudíž nejvyšší čas znovu roztočit kola protičeské kampaně na nejvyšší obrátky. Jak charakterizovat celou česko-českou diskusi kolem\nrůzného druhu otázek, souvisejících tak či onak s poválečným odsunem, jež u nás\nod počátku r. 2002 probíhá? Mám desítky výstřižků z novin, hlavně deníků a\ntýdeníků. Jít od jednoho textu k druhému je neproduktivní a čtenářsky spíše\nnudné; spousta věcí se neustále opakuje. Jako už léta, jsou v otázce postoje k\nstále stejným, zásadně nepřijatelným požadavkům landsmanšaftu stanoviska na\nčeské straně zřetelně vyhraněna. Vyhraněná je také argumentace obou stran, jak\nsebemrskačů, důtklivě vybízejících vyhovět vlastně všemu, co se z Mnichova požaduje,\nstejně jako protivníků, poukazujících nejen na nemožnost, ale i bezdůvodnost\ntakové absolutizované jednostranné vstřícnosti. J. Patočka nedávno\npoznamenal, že "abstraktní antinacionalismus" B. Doležala a E. Mandlera\nobjektivně znamená protičešství a jejich způsob psaní za "mezní případ\nprotičeského šovinismu". Sebemrskači se zásadně vyhýbají byť\njen sebevzdáleněji připustit masovou zkušeností českého národa a čs.\nstátu podmíněné rozhodnutí o odsunu. Ani v jediném z těchto článků nelze nalézt\nbyť stopu po pokusu důkazu, že drtivá většina se zachovala vůči ČSR\nloajálně, že se nevrhla s nadšením do náruče hitlerovského Německa. Netušila, že za necelý rok bude po jásotu a bude třeba rukovat na fronty po\ncelé Evropě a dokonce i do severoafrické pouště.\nBrzo na začátku česko-české diskuse napsal známý znalec\nproblému V. Kural článek, v němž otázku z nadpisu svého článku\nzodpověděl jednoznačně kladně. Historikům jsou to věci známé, leckdo z čtenářů\nse však mnohé dověděl. Také o tom, jak se Henleinova strana naplno dala koncem\nr. 1937 do služeb Hitlera s cílem, který současný americký znalec sudetoněmecké\nproblematiky prof. Smelser jasně charakterizoval slovy, že Henlein prostě\n"požádal Hitlera, aby anektoval celé území Čech, Moravy a Slezska". Henleinova\npolitika pak dostala v červnu 1938 ve volbách podporu více než 90% hlasů\nodevzdaných v tzv. Sudetech - zbytek byly hlasy nepočetných německých\nantifašistů a tam žijících Čechů. Mám-li být zcela upřímný, ze všeho, co bylo k této otázce v\nnašem tisku napsáno, na mne právě trefností a přiléhavostí (chtělo by se říci,\nže vtipem, kdyby to nebyla věc vlastně tak smutná!) zapůsobil hlas, který\npřišel velice z dálky, z Londýna. Možná právě sledování debaty se zeměpisným\nodstupem přispělo k větší citlivosti na světla a stíny. B. Kuras tam navrhl,\naby se vedle pojmu osvětimská lež zavedl analogický termín sudetská\nlež. Má pravdu především v jednom, že\ntyto lži mají společné, že dělají z obětí pachatele. Nelze sice doslova\nakceptovat všechny autorovy zejména právní dedukce, ale obávám se, že až příliš\nmá pravdu, když poukazuje na dlouhodobý záběr protičeské štvanice, útočící\nsoustavně na kdejakou stránku české národní a státní tradice a identity. Má\nnesporně také pravdu, že se štvanice na základě této sudetské lži v některých\nsousedních zemích začíná nápadně podobat Hitlerově a Goebbelsově\nprotičeskoslovenské štvanici před Mnichovem. Kuras jako první nadhodil ideu, vydat státním nákladem přehlednou informativní\npublikaci s ověřenými fakty a daty. Pokud se tím ministr Dostál inspiroval,\nnevím. Navrhl ale také podat žaloby na propagátory sudetské lži v českých\nmediích a donutit je tak, aby svá tvrzení buď prokázali nebo odvolali. Už\nslyším ten křik o ohrožení svobody slova. Navrhuje podat analogické žaloby na\nhlavní šiřitele této lži v Rakousku a\nNěmecku. Za mimořádně důležitý příspěvek do česko-české diskuse,\npřesněji řečeno pro doslova základní informaci čtenářům, považuji připomínku\ntěch dalších programových cílů, už dávno promyšlených\na naplánovaných, které podle představ SKS mají přijít na řadu poté, co nějak\npodaří přimět nebo přinutit Čechy a českou politickou reprezentaci, aby uznali,\nže se odsunem a dalšími opatřeními na sudetských Němcích dopustili "bezpráví".\n"Zrušení dekretů" je sice zatím jediné, o čem se hovoří, ale ani zdaleka to\nnení jediné, čeho se SKS domáhá. Ani slůvko se o tom také nelze dovědět od těch\nčeských publicistů, kteří SKS horlivě reklamují. Připomeňme aspoň\nnejdůležitější: je to souhrn hlavních požadavků z dodnes platného programového\ndokumentu SKS ještě z r. 1961. Doba vzniku je v dokumentu výrazně citelná, skoro\nz každé věty čiší studenoválečnický slovník i představy. Pro sudetoněmeckou\npropagandu je příznačné, že se tu sice tvrdí, že české země patřily do r. 1806\ndo svazku svaté říše římské (což tehdy byla už po staletí zcela prázdná\nformální fikce, pro život lidí v českých zemích to nemělo pražádný vliv či\nvýznam), pak do 1866 do tzv. Německého spolku, než z něj Prusko Rakušany\nvyhnalo (což byla rovněž fikce naprosto bez vlivu na život), pak až do 1918 k\nRakousku-Uhersku. Ani slůvkem není zmíněno, že po staletí existoval český stát,\nčeské království, země České koruny. Z let 1918-38 není ani slovem zmíněno, že\nHenleinova SdP se stala povolným a dokonce nadšeným nástrojem nacistického\nNěmecka, vyděračsky stupňovala požadavky vůči čs. vládě, když jí bylo vyhověno,\nkladla požadavky další a nakonec bezdůvodně přerušila jednání, až\nvyhrotila situaci k neřešitelnosti. Ale dost historie.\nJak se tu plánuje budoucnost? Podle tohoto programu prý\nbudou vztahy mezi SRN a ČR normalizovány teprve tehdy, až bude "odčiněno vyhnání",\ntj. provedena totální majetková restituce, a až se uskuteční návrat sudetských\nNěmců do jejich vlasti a tam budou moci realizovat své sebeurčení, to vše prý\nmusí garantovat "společenství svobodných národů Evropy". Evropská integrace,\ntohle heslo se v Mnichově skloňovalo pilně už tehdy, prý vyřeší poměr mezi\nČechy a sudetskými Němci. Jak? Předem se hlásá, že sudetské sebeurčení je zcela\nneslučitelné se zahrnutím do "centralistického českého národního státu".\nTedy v nejlepším případě snad jakési bizarní "Česko-Německo" a ještě\nspíše rozhodnutí, včlenit onu "sudetoněmeckou otčinu" třebas do Bavorska.\nOficiálním českým uznáním odsunu za bezpráví celý proces jednotlivých kroků\ndemontáže českého státu jen má začít. Skončit má jeho úplným rozbitím. Československo\nbylo fakticky, nikoli de iure, zničeno agresí nacistického Německa, jíž\nsudetští Němci víc než aktivně přihrávali. Bylo obnoveno vítězstvím\nantihitlerovské koalice, na níž se podílel i československý druhý odboj.\nLeckterý pisálek, ale i seriózní novinář asi z neinformovanosti tvrdí, že\nvyhovět sudetským Němcům neznamená prý revidovat výsledky druhé světové války.\nCo na to odpoví ve světle těchto programových požadavků, z nichž ani za\nminulých 12 let nebylo nic odvoláno? Proč se o tom nikdy ani\nslůvkem nezmínili ti početní čeští publicisté, kteří nás přesvědčují, že naše\nmorální integrita ono uznání prý nezbytně vyžaduje a že jen tak si vykoupíme\ndobré sousedské vztahy. Nevím, kdo z českých občanů\nstojí o dobré vztahy s kýmkoli za cenu sebezmrzačení a sebevraždy českého\nstátu. Já nikoliv. Debata se přirozeně točila kolem česko-sudetoněmeckých\notázek. Když se však ke kampani vedené z Mnichova a Vídně opakovaně připojil\ntaké maďarský premiér V. Orbán (osa Mnichov/Berlín-Budapešť není\nnovinkou, byla faktem už v r. 1938), nevěděla P. Šustrová nic\nlepšího, než prohlásit, že Orbán "má přes veškerou svou nediplomatičnost\na populismus (...) bohužel pravdu". Žasnu, že se k tomu\nnepřipojil B. Doležal, který už léta nejen v našem, ale i zahraničním tisku\nhorlivě hlásá československou a českou spoluvinu na trianonském míru, jenž\nstvrdil, že z velkých Uher se stalo malé Maďarsko. Orbánovo extempore mne\ntolik nepřekvapuje, velká část, možná většina Maďarů se dodnes nemůže smířit\nprávě s faktem zániku velkého Uherska po první světové válce. Tu prohráli a\npředtím krutě potlačované nemaďarské národy měly už dost soužití, byť trvalo\ntisíc let. Aby znovuobnovilo své velkouherské sny, spojilo se Maďarsko ve druhé\nsvětové válce s Hitlerem a spolu s ním prohrálo. Je div, že muselo vrátit\nkořist, kterou z milosti nacistů nakrátko urvalo? Československý požadavek\nodsunu také Maďarů velmoci nepodpořily, prezidentské dekrety však postihly vedle\nsudetských Němců i Maďary. V české veřejnosti se o tom ví málo\npodrobností , hutnou a vyčerpávající informaci poskytl článek V. Průchy, našeho\nnejvýznamnějšího hospodářského historika. Z republiky byli ihned vypovězeni ti Maďaři, kteří byli na 1938 a 1939\nokupované území dosazeni jako příslušníci okupačního aparátu. Kromě toho\nproběhla omezená výměna obyvatelstva, jihoslovenských Maďarů za Slováky žijící\nv Maďarsku. Už během padesátých let (počínaje od 1948) bylo\npostavení maďarské menšiny uspokojivě urovnáno, obdrželi zpět\nobčanství, byly zrušeny i konfiskace pozemků. Kdyby se ukázalo, že nejde\njen o extempore před volbami, ale kdyby pokračovalo po volbách, byl by to\nnepochybně definitivní konec visegrádské spolupráce. J. Rupnik, jehož jsme už\ndříve citovali, je tím vážně znepokojen. Poukazuje na The Washington\nPost, který napsal, že kdyby podobné výroky padly z Maďarska před jeho přijetím\ndo NATO, bylo by ze seznamu kandidátů vyškrtnuto. Také Rupnik bez okolků\npoukazuje na to, že ušlechtilé fráze o lidských právech skrývají i\nrestituční požadavky a že nejde v jádře o nic jiného, než o "požadavek revize\nprávního řádu vzniklého z 2. světové války". Zatím\nza to nebyl českými hlásnými troubami sudetoněmeckého revanšismu ještě obviněn\nz čecháčkovství. V každém případě jeho článek stojí za bedlivé přečtení.\nJedním z nejzdařilejších příspěvků k této česko-české\ndiskusi byl článek V. Bělohradského,  v němž je\nmnohem více cenných a vyvážených postřehů, než tu mohu zmínit, natož\nreprodukovat. Poukazuje na archasické, kmenově-pokrevní, "soukmenovecké" chápání společnosti a státu (ono "völkisch", o němž už byla řeč), naprosto\nneslučitelné s občanskou společností, na němž dodnes bazírují sudetští Němci i\nse svým údajným "právem na vlast" ve smyslu mystických "dědičných kmenových\nsídel", mnohé relikty lze dodnes najít v SRN (docela donedávna se tím řídil i\nzákon o státním občanství). Nepochybuje o konzervativní ose\nMnichov-Vídeň-Budapešť, která zřetelně vynakládá úsilí na to, aby byly\n"převyprávěny" středoevropské dějiny od r. 1918. To už tu bylo; ve třicátých\nletech krajní pravice označovala versaillesko-trianonské uspořádání střední\nEvropy za kořen zla. Dnes se děje totéž s uspořádáním postupimským. Tenkrát i\ndnes bylo Československo/Česko terčem, do něhož se střílelo a střílí. Lze\njen podepsat Bělohradského větu, že prezident Beneš je shodně touto osou\n"prohlašován za zločince právě proto, že byl partnerem Masaryka a\nChurchilla". Zdá se mi, že z celé této česko-české diskuse si palmu\nprvenství co do neomalenosti publikovaného textu naprosto bezkonkurenčně\nodnese P. Placák (nedovedu si představit, jak by vůbec bylo možno ho ještě ve\nfanatické nenávistnosti přetrumfnout), který uveřejnil skoro celostránkový článek, v němž označil E. Beneše za válečného zločince,\njenž odsunem spáchal genocidu a usoudil, že by měl být, kdyby žil, postaven\nstejně jako Miloševič před mezinárodní soud.  O\ntýden později vyšel tamtéž článek, jenž se od Placákových tvrzení výrazně\ndistancoval. Redaktor P. Zídek poukázal na\nnaprostou vadnost a neudržitelnost Placákova "dokazování", nemajícího pražádnou\noporu v historických faktech; zcela právem je označil za demagogické. Přikývl\nbych i na jeho úvodní větu, že asi při četbě Placákova textu "mnozí čtenáři...\nnevěřili vlastním očím". Věru, i když už léta jsme v "Lidovkách" na leccos\nzvyklí. Ostatně kmenoví autoři tohoto listu, E. Mandler, B. Doležal, P.\nŠustrová atd. v množství článků netvrdí meritorně v podstatě přece nic jiného,\nnež neomalený Placák, jen trochu kultivovanější formou. Přikývl bych i poslední\nZídkově větě, že "Benešův program očištění od fašismu a nacismu je po téměř\nšedesáti letech ve střední Evropě stále ještě aktuální". Dodal bych jen to, že\ns příslušným koštětem by redaktor Zídek nemusel chodit až do Vídně.\nNejsem s to pochopit pohnutky, které vedly redakci listu k tomu, aby\nkrajně brutální a současně primitivně argumentující text takového rozsahu vůbec\notiskla - povaha textu byla přece očividná i při jen letmém pročtení. Byl to\nsnad zkušební balónek, co ještě česká veřejnost snese, nebo tak horoucí\núsilí o absolutní pluralitu názorů, jindy ovšem zdaleka ne tak důsledně\npraktikovanou, že bylo uznáno, že i takový patologický, profesionálně (historicky i novinářsky) hluboko pod jakoukoliv úrovní\nstojící blábol, má ve jménu svobody slova právo hned na celou stránku\ntextu? Nebyla to jediná sprostota, použitá v této štvanici. O palmu\nprvenství by s P. Placákem mohl směle úspěšně soutěžit M. Komárek,\nkterý neváhal napsat pamflet, snad ve stylu krajně nevkusného černého\nhumoru, argumentující, že prezident Beneš byl "stupid a deprivát", dostal\nkdysi "francouzskou nemoc", trpěl vysokým stupněm demence a podobné\nrádobyvtipné diagnózy. V této podivné "humoresce" se\nKomárek odvolává nejen na mínění různých současných politiků, ale zřejmě smyšlených\npsychiatrů, ovšem také na údajné mínění známé osobnosti, prof. C. Höschla.\nMyslím, že to je drastické překračování mezí toho, co ještě lze nazvat\nliterární licencí nebo humoristickou nadsázkou.\nNa adresu autorů, kteří hájí legálnost a legitimitu odsunu\natd. (což neznamená obhajobu přehmatů a násilností, k nimž došlo), bych uvedl\njen jednu kritickou poznámku. Takřka vůbec se nepoukazuje na to, přičemž nejen\nv dobovém kontextu, ale i s historickou perspektivou už víc než půlstoletého\nodstupu je to, myslím, argument velmi pádný, na historickou ojedinělost a\nvýjimečnost situace, na kterou lidé, společnost, státy ani lidstvo nebyli vůbec\npřipraveni a neměli proto také pohotově příslušné legislativní nástroje,\nzákony. Střet s režimem nacistického Německa, jehož principem byl teror a\nmasové vyhlazování, znamenal zcela ojedinělý otřes. Všechny dosud existující\nzákonné metody a prostředky se ukázaly jako naprosto nedostatečné. Teprve na\nzákladě této zkušenosti byl probojován pojem válečného zločinu, a to nejenom se\nzbraní v ruce, ale i tzv. od psacího stolu. Nově musel být definován zločin\npřípravy agresivní války, byť s cylindrem diplomata na hlavě. V masovém měřítku\ndocházelo ke zločinům, které nepostihoval žádný paragraf trestního zákoníku.\nUkázalo se naprosto nezbytné, sáhnout i na ve všech civilizovaných zemích\nstriktně dodržovaný a dosud naprosto nedotknutelný princip zákazu\nretroaktivity. To byly vesměs vážné kroky a zásahy do dosavadních právních\nkánonů: přesto je všechny státxy antihitlerovské koalice akceptovaly. Tak\nmimořádně se celé dosavadní zkušenosti vymykající situace si vyžadovala zcela\nmimořádné prostředky k řešení. Také odsun a s ním související legislativní akty\nbyly pouze vynuceny naprosto neočekávanou situací, která nebyla řešitelná\npředválečnými právními prostředky. Ostatně sebezarytější kritikové odsunu nikdy\nneukázali zcela konkrétně, jak jinak se měla situace řešit. Při veškeré\ntvrdosti byl odsun řešením nejen jediným schůdným, ale nakonec i humánním - i\npro odsunuté. Jinou alternativou byla např. vleklá občanská válka mezi Čechy a\nMyslím, že vláda ČR nejen učinila rozumně, ale dokonce\nmoudře, že na návrh ministra kultury Dostála rozhodla, vydat ve\nvelkém nákladu (mluví se o 40 tisících) z pera historiků a právníků publikaci,\nnazvanou "Sudety - problém ještě dnes?", která by se měla dostat rychle např.\ndo všech školních a obecních knihoven. Myslím si však, že by aspoň část nákladu\nknížky měla být ve volném prodeji, aby si ji mohl opatřit také pro svou osobní\npotřebu běžný občan a nemusel chodit jen do knihoven - kdo na to má čas,\nřekněte! Není až takovým překvapením, že na tuto byť pozdní iniciativu\npodrážděně zareagovali právě ti novináři, kteří usilovně hlásají údajnou\nčeskou vinu, nutnost jakéhosi "pokání" atd. Nevím, proč to má být záměr\n"pochybný" . Za jednoznačně nefér úder pod pás\npovažuji, jestliže se toto rozhodnutí označuje dokonce demagogicky za\nsnahu vyrobit nové biľakovsko-jakešovské "Poučení z krizového vývoje" nebo za "\nvládní výklad historie". Spíše je to projev nevole, že má být narušen fakticky\nexistující skoromonopol na reklamu jinak špatně prodejného artiklu z Mnichova. Nemá snad vláda právo, vydat publikaci, která bude obsahovat dostatečně jasně a\nargumentovaně vyloženou českou interpretaci těchto otázek? Chcete-li,\ntřebas i českou oficiální interpretaci stanoviska, vyjadřujícího a obhajujícího\nčeský státní zájem v této otázce? Ten neurčuje žádná redakce novin, ale\nponěvadž státní zájem je kategorie povýtce politická, určuje jej vláda a\nparlament. Bude to jen jistý jednorázový krok k vyrovnání obrovské\nnevyváženosti, kterou vytvářejí media. Je holým faktem, že občan, který čte\ntřebas dva pražské deníky s největším nákladem, mfDnes a Lidové noviny, si\nnemůže takový zřetelný obraz udělat. Bohužel jej nemůže získat ani z\nveřejnoprávní televize, také tam jsou z důvodů mně zcela nepochopitelných\ndlouhodobě a soustavně jednoznačně preferováni donekonečna sebemrskačští a\nČechy jednostranně obviňující komentátoři (viz nejnověji třebas nedělní Katovnu 31.3.). Je sice pravdou, že právě v této věci lze díl\nviny přičíst i nevhodným výkladům některých učebnic, ale jak tomu odpomoci (i kdybychom honem vydali učebnice nové) u těch, kteří už do školy nechodí?\nMyslím, že trochu uklouzl ve svém komentáři i J. Hanák. Nikdo od autorů té knížky neočekává, že její autoři náhle objeví něco nového.\nZa posledních 12 let už bylo v tom směru jak probádáno, tak napsáno hodně. To\nopravdu se dělo a vznikalo, jak Hanák chce, "svobodným bádáním historiků".\nČeská veřejnost však tyto výsledky nezná, myslím si, že má právo se s těmito\nvýsledky v přehledné formě seznámit. Jen odborník-historik, nikoli běžný občan,\npřece bude chodit do knihoven a pátrat ve vědeckých časopisech a bibliografiích\n(ví-li vůbec, že něco takového existuje), co bylo o tom či onom v poslední době\nnapsáno, aby si vůbec mohl nějaký obraz a úsudek o problému utvořit. J.\nHanákovi jistě není tajno, že nakladatelé se dnes ptají především na to,\njak se kniha bude prodávat, jak na ní vydělají, nikoli co nového nebo\ndůležitého čtenáři řekne. Ono "písknutí vlády" je jen vítaný signál, že knížku\nnepochybně nutnou a potřebnou pro solidní orientaci české veřejnosti ve věci,\nkterá dnes "hýbe médii", nepíší do šuplíku, ale že ji také někdo urychleně\nvydá. V těchto dnech také čteme, že rakouská ministyně\nzahraničí "radí k opatrnosti" s prosazováním restitucí či odškodnění (už\njednou odškodněných, přitom to bylo odškodnění značně velkorysé) odsunutých;\npoukazujíc na to, že je to objektivně kontraproduktivní. Současně skládá naděje\ndo toho, že "v Česku je na toto téma stále více liberálních komentářů". Kdo je tím míněn, dal zřetelně na\nsrozuměnou prof. P. Lendvai, šéfredaktor seriózní vídeňské revue Europäische\nRundschau a častý komentátor rakouské televize. Na diskusním večeru,\nuspořádaném v těchto dnech Rakouským kulturním institutem dal najevo, že z českých publicistů zná jen jména p. Mandlera, Doležala atd. Ti jsou zcela\nzřejmě nadějí a pákou, na něž se spoléhá, že obrátí Čechy na jedině správnou a\npravou sudetoněmeckou víru. Jedna knížka samozřejmě neukončí diskusi o sudetoněmeckém\nproblému, odsunu, česko-sudetoněmeckém soužití třebas v První republice atd.\nDvanáct let práce česko-německé komise historiků (také je financována vládou,\nresp. MZV; kdo jiný by ji měl financovat, snad historikové sami ze svých platů?)\nnejen neukončilo česko-německé diskuse, ale rozšířilo významně jejich záběr do\nšíře i do hloubky a velmi platně k nim přispělo. Byť jen jednorázové vyvážení\npřevažující informační jednosměrnosti většiny médií snad umožní, aby se náš\nobčan v problému mohl opravdu orientovat, aby byl s to posoudit různé, lží i\npolopravd a pomluv plné texty v médiích nejen podle toho, jak obratně či vtipně\njsou napsány, jak vytrvale a pilně opakují stále totéž, jací jsou to Češi\nzločinci, ale posoudit je především podle váhy argumentů, které uvádějí\n- ale také třebas těch, které zamlčují. Tím bude učiněno dost, v měřítku\nrozpočtu za koneckonců velmi skrovný peníz. •••\nNejen z průběhu česko-české diskuse mezi únorem a dubnem\n2002, jak jsme ji sledovali, ale i ze zkušenosti, nasbírané postupně za\npolistopadových dvanáct let, zřetelně vyplývá, oč tu běží. Nejstručněji\nřečeno, jde o to, aby česká veřejnost a její politická reprezentace učinily\nvolky nevolky prý jen malé etické a humanitární gesto jako vstupenku do Evropy.\nNa soustavné dlouhodobé a v poslední době nervózně stupňované kampani se\npodílejí dva ústřední deníky s největšími náklady a bohužel dost početná\nskupina novinářů, jíž je k dispozici i veřejnoprávní televize. Česká veřejnost\nse pod záminkou zřeknutí se "vyčpělého nacionalismu" má totálně zříci české\nstátní a národní tradice a v ní zakořeněné státní a národní identity.\nNamísto toho má převzít cele sudetoněmecké vidění a interpretaci dějin českých\nzemí jako údajně jedině\n"evropské", prý jedině přijatelné v EU a slučitelné se "západními standardy".\nPrvní soustředěný útok je veden proti "dekretům".\nJednostranně se akcentuje jejich neslučitelnost s dnešními standardy lidských\na menšinových práv. Takto po vypreparování z reálného historického kontextu lze\nodsoudit a znehodnotit kdeco z dějin. Zcela se ignoruje, že i dnešní evropské\nmenšinové kodexy vycházejí ze samozřejmého předpokladu loajality menšiny vůči\nstátu. Zcela se zamlčuje a ignoruje právě evropský bezpečnostní aspekt,\nkterý byl základem rozhodnutí o odsunu německých menšin vůbec, nejen z ČSR.\nZcela nepřípustně se manipuluje s pojmem kolektivní viny. Zde se vědomě\nzaměňuje pojem právní, který zajisté je eticky vadný, s pojmem politickým.\nV politické, stejně jako v morální a etické rovině má kategorie kolektivní\nviny a odpovědnosti své nezastupitelné místo; zcela zřetelně to formuloval a\nzdůvodnil po válce (západo)německý filozof K. Jaspers. Průlom v otázce\n"dekretů" znamená . také logicky průlom restituční hranice ke dni\n25.2.1948, což otevírá bránu dokořán realizaci dalších kroků, zejména\nonoho ani ne národně, ale doslova kmenově interpretovaného domnělého\n"práva na vlast". To není opravdu nic jiného, než velmi promyšlený a velkoryse\nzaložený, v plném slova smyslu dokonale orwellovský pokus podle okamžité\npotřeby přepisovat dějiny. Pokus jejich sice pluralitní obraz,\nrespektující však stále věcnou a střízlivou interpretaci jejich skutečného\nprůběhu, doslova znásilnit. Je to současně také zřetelný pokus revidovat výsledky druhé\nsvětové války a důsledky porážky německého nacismu, zatím aspoň pokud se týká\nČeské republiky a Slovenské republiky. Neobstojí oblíbená námitka, že\npodoba mapy Evropy po vítězství v r. 1945 je už beztak překonána např.\nsjednocením Německa. Dva německé státy nebyly důsledkem bezpodmínečné\nkapitulace, území Německa bylo aspoň krátce spravováno třemi (pak čtyřmi)\nvelmocemi antihitlerovské koalice jako celek. Rozdělení Německa ve dva státy\nbylo důsledkem teprve poválečného vývoje a vytvoření dvou bloků.\nČesko-slovenský rozvod a krvavý rozpad/rozbití Jugoslávie měly zcela odlišné\nkořeny i legitimity.\nDiskuse v českých mediích od února do dubna 2002 ukázala,\nmyslím, přesvědčivě na beznadějnost snah, opakováním a prodlužováním debaty\ndospšt ke kompromisnímu "celočeskému" řešení. Mnichovské SKS a jeho hlásné\ntrouby v Praze se neustále domáhají přímého sudetoněmecko-českého dialogu.\nPřinášejí však do něj jen donekonečna omílané tytéž nářky, stížnosti a\nfantastické perspektivy, předpokládající českou kapitulaci na celé čáře. Hájím\nstanovisko opačné a protichůdné: s elementárními existenciálními sdtátními\nzájmy se nehandluje: buď se hájí nebo se zbaběle opouštějí. Docela dobře si\ndovedu představit, že na odsun a některé další historické otázky budeme mít v\nPraze prostě jiný převládající názor než někteří sousedé. V dějepisectví to\nnení neobvyklé: na husitské či pobělohorské období bude mít katolík v mnohém\ndiametrálně odlišné názory než evangelík, ač oba znají tytéž prameny a data. Kapitulace a akceptace zcela protichůdné interpretace\nmoderních českých dějin není zdaleka jen věcí zájmu úzkého okruhu historiků;\ntýká se všech občanů. Má to další, velmi daleko sahající důsledky, počínaje\nzpochybněním legitimity vzniku Československa v r. 1918 jako údajné "chybné\nkonstrukce" (Fehlkonstruktion), ne-li dokonce "potratu" (Fehlgeburt)\na jeho státních hranic; někteří horlivci u nás obé soustavně zpochybňují už po\nléta. To lze "napravit" a "odčinit" jen přepsáním dějin nejen ideově, ale i\nekonomicky, mocensky a státoprávně. Sekvence příslušných kroků jsou, jak\nvíme, už promyšleny. Tato pseudohistorická česko-česká diskuse je ve skutečnosti\nmožná uzlovým politickým střetem o současnost a zejména perspektivu českého\nstátu. V téže politické rovině je pak její téma (odsun a jeho souvislosti)\nproblémem nikoli českým, ale problémem sudetoněmeckým. Jde jen o odvahu a vůli\n(důkazů a informací je víc než dost) podívat se bez bolestínství na skutečnou\nhistorickou a politickou roli drtivé většiny sudetských Němců v kritických\nletech. Je to také problém (sudeto)německo-německý, aby i celoněmecká média\n(včetně politiky) pochopila, že skutečné vypořádání se s německou hnědou\nminulostí, v čemž už bylo opravdu nejedno učiněno, nebude nikdy úplné,\nnezahrne-li také střízlivý pohled na sudetoněmeckou minulost bez legend a bez\nvypořádání s ní.\nVyšlo v časopise "Přísně tajné", 2002, č. 3, s. 11-50\n Cílem poznámkového aparátu není\npoukázat ani na veškerou literaturu tématu, která je dnes už velmi obsáhlá, ani\nuvést odkazy na všechny publicistické hlasy v našich mediích. Rešerše jsem\nuzavřel ke dni 6. 4. .2002, k pozdějším hlasům v tisku už nepřihlížím.  Postřehy jsem napsal do Lidových novin, kde předtím\nvyšel referát zvláštního zpravodaje, podle nějž nešlo o nic jiného než\nsousedské setkání strejců a tetek. Redakce ovšem pronikavě seškrtala\n"choulostivou" argumentaci mého textu. - Lidové noviny, 11. 6. 1998.  J. Dejmek - J. Kuklík - J. Němeček: Kauza: tzv.\nBenešovy dekrety. Historické kořeny a souvislosti. Praha. Historický ústav\nAV ČR 1999, 101 s. - Publikace je už dávno rozebrána.  Národní osvobození č. 1, 2002.\n Podrobné údaje viz B. Čelovský: Konec českého\ntisku? Šenov u Ostravy, Tilia 2001, s. 79. - Čelovského údaje jsem\nkorigoval přepočtem s přihlédnutím k prodeji dalšího listu, který uvádí už jen\nv dodatkové poznámce. V práci autor uvádí přísné regule, které\njinde v cizině (mj. konkrétní příklady z Kanady) dbají, aby se domácí tisk\nnedostal plně do rukou zahraničního kapitálu, aniž by byli ihned Kanaďané, ale\ni Francouzi a další hned obviňováni z xenofobie.  Lidové noviny 25.3. 2002.  Deutsch-Tschechische Nachrichten 1998, č. 1. -\nPotvrzuje to i velvyslanec při EU L. Sečka, viz Právo 27.3.2002.\n Podrobněji o tom v publikaci Historikové a kauza\nLety. Praha, Historický ústav AV ČR 1999.\n Historici: Rakouský tisk o Lidicích lže. Lidové\n Úmluva z 9.12.1948, vypracovaná na půdě OSN na\nzákladě zkušenosti právě s vyhlazovací politikou nacistického Německa vymezuje genocidu jako mezinárodní zločin proti lidskosti, který se\nnepromlčuje, a to jako činy k likvidaci národní, etnické, jazykové aj. skupiny,\nzpůsobené usmrcením, způsobením těžkých duševních poruch, uvedení do životních\npodmínek majících vést k jejímu zničení, zamezením rození dětí takové skupiny,\nodnímáním dětí této skupině. O přesídlení není v textu úmluvy ani\nnejmenší zmínky.  Příslušné prezidentské dekrety resp. zákony sice\nhovoří skutečně o "Němcích, Maďarech" (současně o zrádcích a kolaborantech\nČeších a Slovácích) atd., ale výslovně vyjímají ze sankcí ty Němce a\nMaďary, kteří aktivně prokázali věrnost republice. Tudíž s oblibou neustále\nopakované tvrzení, že prostým a pravdivým uvedením např. německé národnosti při\nsčítání lidu v r. 1930 se dotyčný občan údajně "sám odsoudil", uvalil na sebe ztrátu občanství, konfiskaci majetku, atd., je prostě\n K. Hvížďala: Národní zájmy nám spíše uškodí.\nmfDnes 16.3. 2002. - Autor tu dává najevo, že krom několika nepochopených\na nestrávených drobtů jiných informací jeho historická edukace skončila asi\nčetbou Jiráskových Starých pověstí českých.  Stručně viz J. Valenta: Einseitige\nGeschichtsdarstellung. J. Valenta über das Bildungsheft "Deutsche und\nTschechen". Prager Zeitung 1995, č. 22, 1.6.; podrobněji týž: Německo/sudetoněmecko-české\nvztahy v literatuře posledních let. Sborník Češi a Němci - ztracené dějiny.\nPraha 1995, s. 93-113.  J. Valenta: Nová propagandistická ofenzíva, aneb\nkam zmizel Hitler a Henlein? Národní osvobození č. 24, 23.11.2000 -\nPodrobnou polemiku s touto brožurou vydal nejnověji ve vědecko-populární\npodobě P. Macháček: Cesta Čechů a Němců ke dnešku.Praha 2002, 152 s.  J. Drebota: Aby se lež stala pravdou... Národní\nosvobození č. 9, 26.4. 2001.  Hutně a přehledně to vyložil široké\nveřejnosti historik K. Novotný: Beneš byl k odsunu Němců dlouho skeptický. Právo 6.4.2002.  J.W. Brügel: Tschechen und Deutsche 1918-1938.\nMünchen 1967.  Wenzel Jaksch: Europas Weg nach Potsdam. Stuttgart\n1958. - Kniha vyšla německy postupně v 6 vydáních. Jaksch se pokouší vykládat\noněch sto let 1848-1945 dějin jak Německa, tak Rakouska (pak Rakouska-Uherska)\nbrýlemi velkoněmecké ideologie. Jen částečnou omluvou autorského nezdaru je\nokolnost, že v době, kdy knihu psal, se ještě nemohl opřít o výsledky moderního\npoválečného německého dějepisectví.  Wenzel Jaksch: Cesta Evropy do Postupimi.\nPraha 2000, přeložil M. Churaň. - Český překlad prezentuje jen druhou\nčást knihy, období od r. 1918. - Kolem českého vydání se pak rozvinula na\nněkolik týdnů diskuse v Lidových novinách hlavně mezi J. Löwym, překladatelem\nknihy a historičkou E. Hahnovou. Skutečné jádro sporu mezi recenzentem\nněmeckého vydání Brügelem (1958) a Jakschem nebylo v podstatě dotčeno, poněvadž\nnikdo z diskutujících neznal širší, nepublikovaný text Brügelovy recenze knihy.\n- Hodlám se k věci vrátit na jiném místě, dotyčný text jsem dostal od J.W.\nBrügela v r. 1967 k dispozici.  Do listopadu 1989 vyšlo celkem 13 svazků. Od r.\n1990 je vydáván počínaje č. 14 tiskem, nejprve za přispění nepříliš\nprůhledného britského sponzora, nyní už řadu let vydávání sponzoruje\nPanevropská unie, což je spojitá nádoba s bavorskou CSU.  Historické studie 12, sv. 25, červen 1989, s. 91-100,\ndostupněji přetisk: Poznámky k "Poznámkám", hlavně o Československu a\nPolsku. Slovanský přehled 77, 1991, č. 3, s.252-256.  Podrobněji o tom viz J. Pánek: Současné\nreinterpretace českých dějin. In: Spory o dějiny. Sborník kritických\ntextů III, Praha 2000, zvl. 15-23.  K. Groulík: České bloudění dvacátým stoletím.České\nBudějovice 1993, 2.vyd.- Moji recenzi viz Český časopis historický\n(ČČH) 93, 1995, č. 1, s. 550-551. Původně publikováno pod pseudonymem\n"Andreas" v samizdatové "Střední Evropě".  Referáty si lze přečíst v č. 27/1992 časopisu;\nvědeckou úroveň má jen referát A. Essena z Krakova.  Střední Evropa 1992, č. 24, článek K. Karnkowského,\nbyla otištěna i kratičká polemická odpověď J. Tomaszewského, rovněž převzatá z\nKultury.  Všechny texty jsou shrnuty v publikaci Češi,\nNěmci, odsun. Praha, 1990.  Podiven (M. Otáhal, P.Pithart, P. Příhoda): Češi v\ndějinách nové doby. Praha 1991.  Dobré shrnutí diskuse otiskl známý časopis Dějiny\na současnost 1995, č. 3.  Termínu "vyhnání", Vertreibung zásadně používá\nlegislativa SRN pro všechny osoby německé národnosti, které měly před\nkapitulací Velkoněmecké říše bydliště mimo území Německa, mj. i pro např. Němce\nz Pobaltí, Bukoviny atd., kteří byli repatriováni do Německa už v době války\n(většinou v r. 1940) na podkladě příslušných německo-sovětských dohod. Ale\ndokonce také pro obyvatele Východního Pruska, kteří byli evakuováni do nitra\nříše v poslední válečné zimě 1944/45 ještě německými úřady nebo armádou atd.,\nje to tedy pojem velmi pružný, ne-li přímo "gumový". Přitom je\nnepochybné, že např. právě tato repatriace zachránila pobaltské Němce před\ndeportací sovětskou NKVD na Sibiř či do Střední Azie, což 1940-41 masově\npostihlo Litevce, Lotyše a Estonce.  J. Mlynárik: Causa Danubius. Praha 2000 na\nvíce místech (např. s. 352) uvádí, že o problému odsunu s V. Havlem dost\nobsáhle hovořil.  Neudržitelnost těmito kruhy používaných absolutních\nkritérií názorně ukazuje Pithartův text v knize citované v následující\npoznámce, kde čteme věty jako "Desatero buď platí nebo ne" (s. 33), na\njiném místě ještě zdůrazněněji "Nezabiješ buď platí nebo ne!". To jsou krásné\nvěty, ale opravdu neplatí absolutně, přitom to všichni odjakživa mají za\nlegitimní: za války platí pro každého vojáka "Zabij co nejvíc /nepřátel/,\nabys nebyl /nebo než budeš/ zabit sám".  P. Pithart -P. Příhoda: Čítanka odsunutých dějin. Praha\nb.r. (1998), s. 5.  Stejně soudí známý francouzský politolog a dobrý\nznalec českých a středoevropských poměrů J. Rupnik: Jiná střední Evropa. Právo\n21.3.2002.  Srv. J. Dejmek: Československo, jeho\nsousedé a velmoci (1918-1992). Praha 2002, s. 85.  V plném znění viz Zpravodaj Historického klubu 2,\n1991, č. 2, zkrácené znění otisklo Svobodné slovo 26.6. 1991 a Lidové noviny o\nden později.  Velvyslanec byl "Genscherův člověk" a usiloval o co\nnejmenší třecí plochy mezi tehdy ještě Bonnem a Prahou. Informoval jsem\nloajálně o politicky nesporně zajímavém obsahu rozhovoru tehdejší českou\nvládu, resp. její odbor pro "vnější vztahy", řízený sympatickou dámou. Nedávno jsem ve svém osobním archivu nalezl kopii. Patrně skončila v koši.  Pro specificky právní otázky srv. V. Pavlíček: Právní\núvahy nad česko-německou deklarací. Právo 27.12.1996; nejnověji týž: Dekrety\na nové útoky na Českou republiku. Právo 12.3.2002.  Lidové noviny, 25.3.2002.  Právo, 26.3.2002.  mfDnes, 26.3.2002  V. Plesník: Evropa, Posselt - a oč tu vlastně\nběží? Právo 26.3.2002.  I. Bartík: Zrušit dekrety? Nebetyčná drzost! Květy\nč. 9, 28.2.2002, zpracováno s použitím nepublikované práce J. Dejmka a J.\nNěmečka; obšírně rovněž býv. mezinárodněprávní expert MZV J. Winkler: Rakousko\nnemá legitimitu žádat zrušení dekretů. Národní osvobození č. 5, 28.2.2002.  J. Patočka: Národní zájem. Literární noviny č.\n14, 1.4. 2002. - Nutno poznamenat, že i autor tohoto pozoruhodného článku má v\nzávěru absurdní doporučení, aby Benešovy dekrety byly pro futuro zrušeny\n- pro budoucno už dávno přece použitelné nejsou!  V. Kural: Byli sudetští Němci Hitlerovou pátou\nkolonou? Právo 5.2. 2002.  B. Kuras: Sudetská lež a český pud sebezáchovy. Právo\n27.3.2002.  V. Houžvička: O čem pan Bernd Posselt z\nlandsmanšaftu nemluvil. Právo 29.3.2002.  Např. mj. P. Šustrová: Přiznat chybu není slabost.\nLidové noviny 6.2.2002; E. Mandler: Co si počneme bez tlusté čáry? Tamtéž,\n4.2.; K. Hvížďala: Co jim vadí na dekretech? Tamtéž, 23.2.; jen málo\njinak klamavě V. Dobal: Co dnes s Benešovými dekrety? Tamtéž, 23.2.2002.  P.Šustrová: Viktor Orbán má pravdu. Lidové\nnoviny 26.2.2002.  V. Průcha: Maďarsko, dvě světové války a hra s\ndekrety. Právo 25. 3.\n2002.  J. Rupnik: Jiná střední Evropa. Předvolební nacionalismus\nnebo návrat dějin? Právo 21.3. 2002, příloha Salon.  V. Bělohradský: Evropské dědictví legračního\nstátu. Právo 21.3.2002, příloha Salon.  P. Placák: Edvard Beneš před mezinárodní tribunál?\nLidové noviny 1.2. 2002. - Pan Placák, absolvent historie, je velmi\nblízký okruhu Střední Evropy a zaměstnáním je šéfredaktorem časopisu pro\nstudenty Babylon, který je bezplatně rozdáván na fakultách a v kolejích.\nDoporučuji nahlédnout v č. 7 z 25.3.2002 do literární přílohy, celostránkový\nčlánek "Znojemský minnesänger" tam reklamuje cosi, co má se slovesnou kulturou\nči literaturou společné asi jen to, že se neobejde beze slov, jinak je to\nnechutný blábol. - K Placákovu článku viz též J. Valenta: Benešovy\ndekrety - poslední příležitost k vydírání ČR. Národní osvobození č. 5,\n28.2.2002. - Tentýž článek byl předtím otištěn 16.2. v moravském\nregionálním tisku koncernu Moravia-Press.  P. Zídek: Čirá fabulace "historika" Petra Placáka.\nLidové noviny 7.3.2002.  M. Komárek: Dekrety neplatí, Beneš nebyl\nsvéprávný. Magazín DNES č. 11, 2002, s. 4.  P. Šustrová: Pochybný záměr vlády. Vládní\nvýklad historie problém česko-německých vztahů nevyřeší.  J. Hanák: Dekretální. Právo 6.4.2002.  Právo 6.4. 2002; tamtéž J. Kovařík: Malá zpátečka.  Velmi názortně viz J. Pánek: Národnostní a\nnáboženské menšiny v tisíciletých dějinách českýách zemí. In: Historikové\nproti znásilňování dějin. Stnovisko Sdružení historiků ČR. Zpravodaj\nHistorického klubu 12, 2001, č. 2, Praha 2002, s. 9-20, zvl. s. 17n., a tamtéž,\ns. 4n. VYHLEDÁNÍ TÉMATU A DOKUMENTŮ NA STRÁNKÁCH ČRO\n20. 7. 2002\nMěstská policie zasahovala na Šafránce proti squatterům\nJak bude vypadat analýza restitucí a rasismu za 100 let\nSlyšení v americkém Kongresu: "V ČR nevládne zákonnost"\n"Bushova vláda prosazuje restituce v postkomunistických zemích energicky"\nČeši žijící v zahraničí neuspěli u mezinárodního soudu ve Štrasburku\nHrůzné poměry v severokorejském gulagu\nKwasniewski pomíjí problémy středovýchodní Evropy\nBlairová mě chce nechat vyhodit, stěžuje si šéfredaktor Daily Mirroru\nK funkčnosti služeb České pošty\nMonitor Jana Paula: Státní podnik Česká pošta se chová velmi privátně\nAko budu volit Romovia v parlamentnych volbach na Slovensku?\nKristína Magdolenová, Tomáš Repčiak\nKoniec živnosti "plodenie detí"?\nJan Čulík, Lubomír Sedláčik\nNesehnutí: Není pravda, že ČR nevyváží zbraně do Sýrie\nPomůže stát, když se v cizině stanete obětí přepadení?\nProč by děti měly mít právo na homosexuální rodiče\n17. 7. 2002\nUSA chtějí využívat každého 24. občana jako dobrovolného informátora policie\nZa ty prachy to stálo - Koalice skončí\nBritské listy hledají nové spolupracovníky\nByl zprovozněn seznam článků podle autorů\nVyhledávání v Britských listech\nDočasná nefunkčnost galerií a staršího archívu\nEdvard Beneš a jeho dekrety - (sudeto)německý problém\nHans Henning Hahn, Eva Hahnová\nCME chtěla nechat zkonfiskovat Kramářovu sbírku, pokud by byla vyvezena za hranice ČR\n18. 6. 2002\nSplněný sen "mladého" Havla - konec NATO v Praze\nOnlinová diskuse BL s historiky ohledně Benešových dekretů\nO vyrovnání s minulostí, pro změnu protektorátní: Rukojmí nelze vraždit\nKNIHOVNA: Odmítám vinu Čechů vůči Němcům\n3. 6. 2002\n"Samosegregáciu" tu robil naposledy Konrád Henlein\n28. 5. 2002\nReklama není pro moralisty, ale pro spotřebitele\nNad českými novinami: Klaus, Marvanová, komunistický komentátor, vraždy a PR\nJaroslav Pánek, Jiří Pešek\n13. 5. 2002\nNárodnostní a náboženské menšiny v tisíciletých dějinách českých zemí\nKarma a komunismus\n6. 6. 2002\nPředvolební pohled Petra Cibulky: Šibenice pro komunisty\nODA se prodává Kaslově seznamu\nDOKUMENT: Analýza volebního nezdaru ODS podle pracovního týmu\nDOKUMENT: Analýza neúspěchu ODS viděná očima V. Klause\n12. 7. 2002\nZaorálek napodruhé aneb výuka v 101hlasém řízení demokracie\nDoživotí dealerům drog - všech?\n4. 7. 2002\nPatří majetek katolické církvi nebo katolická církev majetku?\nPravice hledá stranu občanského typu\nZatčený aktivista: Nejste strana občanská ani demokratická!\nKlausův telefonát voličům lze z psychologického hlediska pochválit\n25. 6. 2002\nNedělní Sedmička - duet Klause s Grebeníčkem\n24. 6. 2002\nČSSD: "Kompromis by měl odpovídat volebnímu výsledku," tvrdí Zdeněk Škromach\nDaniela Pilařová, Petr Klukan\nKonec českého tisku - v druhém vydání, tentokráte bez otazníku