Detail předmětu - Statika při rekonstrukcích (K) (205821) – VUT\nStatika při rekonstrukcích (K)\nFAST-CL051Ak. rok: 2018/2019\nDefinice a provádění statického průzkumu objektu a statických expertiz. Diagnostický průzkum betonových a zděných konstrukcí a mostů. Zatížitelnost betonových a zděných konstrukcí a mostů. Zatěžovací zkoušky. Zhodnocení možností úprav objektu pro zlepšení jeho stavu nebo pro jeho nový účel. Modelování nového a původního statického schématu. Posouzení nosné konstrukce a jejích dílčích prvků. Rozbor možných chyb a jejich náprava při rekonstrukcích. Nezbytnost respektování statických podmínek při rekonstrukcích. Způsoby a statická analýza zesilování betonových a zděných konstrukcí a mostů. Zesilování konstrukcí spřažením, lepenou a předpínací výztuží.\nZnalosti o statickém přístupu k rekonstrukcím stavebních a inženýrských objektů.\nZnalosti rozdělení poruch a vad.\nZnalosti o používání diagnostických metod poruch a vad.\nSchopnost zpracovávat statické výpočty rekonstruovaných objektů.\nSchopnost zpracovávat výkresovou dokumentaci rekonstruovaných objektů.\nstavební mechanika, betonové a zděné konstrukce a mosty, předpjatý beton\nK zápočtu se požaduje odevzdání příkladů vypracovaných podle individuálního zadání. Studenti jsou povinni příklady průběžně konzultovat ve stanovených termínech konzultací a korekcí a odevzdat do určeného termínu. Docházka ve cvičeních je kontrolovaná.\n1. Životnost konstrukce. Poruchy – jejich příčiny, sledování a možnosti snižování jejich výskytu. Metody diagnostického průzkumu betonových a zděných konstrukcí a mostů.\n2. Definice a metody určování zatížitelnosti betonových a zděných konstrukcí a mostů. Příprava, rozsah a metody zatěžovacích zkoušek.\n3. Podmínky pro provádění rekonstrukcí z hlediska statiky. Způsoby zesilování betonových konstrukcí a mostů.\n4. Způsoby zesilování zděných konstrukcí a mostů.\n5. Zesilování konstrukcí volnou předpínací výztuží – předpínání, injektování a torkretování, statická analýza.\n6. Zesilování mostů předpínací výztuží bez soudržnosti – konstrukční řešení, statická analýza.\n7. Zesilování a rekonstruování konstrukcí s použitím betonu, oceli a dřeva.\n8. Rekonstrukce základů.\n9. Statické řešení přístaveb, nadstaveb a vestaveb.\n10. Provizorní zajištění konstrukcí při rekonstrukcích. Přetváření zesilovaných konstrukcí a jeho časové sledování. Sanace malty injektáží. Použití lepených uhlíkových lamel.\nNaučit studenty statickému přístupu k rekonstrukcím stavebních a inženýrských objektů, seznámit je s rozdělením poruch a vad a jejich diagnostickými metodami.\nNaučit se zpracovávat statické výpočty a výkresovou dokumentaci rekonstruovaných objektů.\nobor K , 2. ročník, zimní semestr, 5 kreditů, povinně volitelný\n1. Zatížitelnost mostu: Stanovení zatížení dle dříve platných norem, modely vozidel.\n2. Stanovení dimenzí mostovky včetně její výztuže.\n3.- 4. Stanovení zatížitelnosti mostní konstrukce.\n5. Zesilování mostních objektů: Zesilování mostovky nadbetonováním (spřažením) mostní desky.\n7. Zesilování mostovky lepenou výztuží.\n8. Zesilování mostovky volnou předpínací výztuží - vytvoření kabelových kanálků, vytvoření sedla, kotvy a statické působení.\n9. Poruchy, modelování a zesilování kleneb.\n10. Odevzdání projektu. Zápočet.


Knihy o totalitě | Brána\nOd Více autorů 17. 12. 2019 Komentáře\n[h2]Do konce života. [/]\nPolitičtí vězni padesátých let –- trauma, adaptace, identita\nKlára Pinerová, Ph.D. (1982) historička, působící v Ústavu pro studium totalitních režimů, napsala studii o událostech po roce 1948, kdy bylo zatčeno několik desítek tisíc lidí z politických důvodů. Mezi nimi bylo mnoho jedinců, kteří se necítili být vinni a často ani neměli tušení, čeho se měli dopustit. Dostali se do situace, na kterou se nemohli vnitřně připravit. Co tedy prožíval člověk, který byl po roce 1948 zatčen?\nIhned po zatčení se s vyšetřovanými jednalo jako se zločinci, kteří jsou vinni a u nichž je jen otázka času, než se sami přiznají. Pracovníci Státní bezpečnosti si byli dostatečně vědomi asymetrie postavení a dávali vyšetřovaným jasně najevo jejich podřízenost, hrubě jim nadávali a neštítili se už v této fázi fyzického násilí… Všichni vyšetřovaní byli převezeni do jedné z věznic Státní bezpečnosti, kde prodělali osobní prohlídku, byly jim odejmuty všechny jejich osobní věci, a dostali často špinavé a nepadnoucí oblečení. Byli umístěni na samotku a tam podrobeni dalším postupům, které měly zvýšit stres ze zatčení. Cely byly navrženy tak, aby do nich vstupovalo pokud možno co nejméně denního světla, což vedlo ke zvýšení dezorientace v čase. Nebyl jen omezen výhled ven, ale umělé světlo svítilo neustále i během spánku. V cele byl zaveden přísný režim a jakékoliv odchýlení bylo trestáno. Zatčení museli po cele neustále chodit, případně spát pouze v předepsané poloze směrem ke světlu a s rukama na přikrývce, někteří navíc byli omezeni v pohybu svázáním rukou. To vše s nedostatkem spánku a chladem v cele vyvolávalo v zatčeném strach, pocit bezmoci a později frustraci a depresi, jež mohla vést až k halucinacím a pokusům o sebevraždu. Podle Hinkleho a Wolffa byl každý vyšetřovaný během tří až šesti týdnů zlomen…\nPinerová, Klára. Do konce života: političtí vězni padesátých let – trauma, adaptace, identita. Praha: Ústav pro studium totalitních režimů : NLN, 2017. s. 96–97.\nDagmar Šimková (1929–1995) byla roku 1952 zatčena v souvislosti s ukrýváním dvou vojenských zběhů a v politickém procesu odsouzena na 15 let. Vězněna byla až do roku 1966. Po okupaci Československa roku 1968 emigrovala do Austrálie. V exilu se zapojila do činnosti organizace Amnesty International, vystudovala dvě vysoké školy, mimo jiné se věnovala terapeutické práci ve věznici. Svou vězeňskou zkušenost zachytila v autobiografické knize. Kvůli své víře odmítala v neděli ve vězení pracovat, za což se mnohokrát ocitla na samotce, kde vězňové dostávali jídlo jen každý třetí den. Po propuštění jí stát z platu vydělaného v sodovkárně strhával peníze za neděle, které ve vězení neodpracovala.\nJednou v Dubčekově éře ptal se mě jeden advokát:\n„Proč jste na sebe měly tak přísná měřítka a dělaly si všechno těžší, proč jste se nepodrobily předpisům, abyste snáze přežily?“\n„Chtěli jsme si udržet morální integritu,“ odpověděla jsem popravdě.\n„Cože?“ vykřikl. „V době, kdy ten, kdo měl ruce, kradl, a kdo měl smysly pohromadě, kolaboroval, vy žebračky, jste si chtěly zachovat morální integritu? Šílenství!“ Zahleděl se na mne soucitně a také trochu podezíravě, jako hledíte na obraz blázna, který se s vypjatou hrudí představí jako Napoleon Bonaparte. Ale naše bláznovství nám pomohlo přežít. Bláznovská čapka je odolnější než bronzová přilba…\nZačaly jsme hromadně věřit, že nás Pán Bůh nezatížil nadarmo něčím, co bylo nad naše síly. Nerozhodl o nás mimovolně, ale protože věděl, že obstojíme, vyvolil nás k záměru, který byl tajemný, a svůj život jsme začaly chápat jako moudrý úradek. Každá z nás, nepovšimnutá a neznámá světu, měla místo určené shora, kde nebude zapomenutým ošlapkem. A tak jsme věřily, že neprožíváme tragickou epizodu života, ale jeho nejdůležitější část, kde nám je nabídnuto poznat zblízka všechno, co lidský život obsahuje, od vrcholu až k temným pádům, jsme na pouti, která nás vede cestami lidského myšlení a chování, cítění, krásy a zla všeho, čeho je člověk schopen.\nŠimková, Dagmar. Byly jsme tam taky. Praha : Monika Le Fay, 2018. s. 91–92.\nBabylonské zajetí církve\nRNDr. Jan Štěpán (1932–2017) po sametové revoluci věnoval velkou část svého života historii Církve bratrské. V knize Babylonské zajetí církve shromáždil fakta a příběhy křesťanů, kteří byli nuceni žít v totalitním režimu za železnou oponou. Jedním z nich byl i Jaroslav Kvasnička.\nSvobodomyslný a nezkrotný duch trpěl v zemi sevřené železnou oponou a s rozpoutaným třídním bojem. Krátké pedagogické působení na školách bylo pro Jaroslava, klasického a moderního filologa, a zejména radostného křesťana, spojeno s mnoha útrapami a šikanováním. V roce 1952 byl vyhozen ze školních služeb a nesměl pracovat ani jako kreslič v Chemoprojektu. Uchytil se jako pomocná síla u ČSD. Následoval nezdařený pokus o útěk na Západ, soud, vězení a potom pomocná, nekvalifikovaná těžká práce. Když jeho zesláblý organismus onemocněl a bratr Kvasnička nemohl dále vykonávat nejtěžší práci, odbor pracovních sil národního výboru mu téměř tři čtvrtě roku nabízel zase jen nejtěžší práci. To stačilo, aby byl ve vykonstruovaném procesu odsouzen pro příživnictví k vězení na Borech. Zde utrpěl při těžkém pracovním úrazu poranění páteře a poškození míchy s ochrnutím dolní poloviny těla. Po 12 měsících utrpení jej nebeský Otec odvolal z pozemského života… V poslední čtvrtině svého života nesl těžký kříž. Přesto se i v utrpení radoval z toho, že patří svému Spasiteli. Vyjádřil to i ve slovech písně v Křesťanském kancionálu: Pán je blízko, záhy přijde, přijde den a muk již není, kříž tvůj v plesání se změní, v příslibů všech naplnění. Pán je blízko, přijde Pán!\nŠtěpán, Jan. Babylonské zajetí církve. Praha: vydal autor vlastním nákladem ve studiu CreoPress Ing. Vlastimila Čejchana v Náchodě, 2015. s. 61.\nJaromír Šavrda (1933–1988) spisovatel, disident a chartista. Během normalizace se věnoval brněnské odnoži samizdatové edice Petlice. Za tuto aktivitu byl v roce 1978 zatčen a odsouzen k 55 měsícům vězení. Po návratu z výkonu trestu se aktivně zapojil do Charty 77. V září 1982 byl zatčen znovu, tentokrát za pobuřování, a vězněn do roku 1984. V té době napsal knihu Ostrov v souostroví, kterou tajně vynesl z vazební věznice v Ostravě jeho advokát. Jaromír Šavrda zemřel v roce 1988 na následky věznění.\nNa této knize se mi nepracuje ani lehce, ani vesele, přestože se denně obracím k Všemohoucímu přibližně těmito slovy:\n„Bože můj, můj Všemohoucí Bože a Pane, dej mi pro moji práci, již konám pro své bratry a sestry a pro to, abych jim ukázal cesty pravé a nepravé, dej mi pro tuto práci poctivá, pravdivá, upřímná a účinná slova, a dej mi také, aby tato slova došla ke sluchu mých bratří a sester, jimž jsou adresována.“\nTato poslední část prosby (Vševědoucí to jistě ví) se týká hlavně fyzického zachování rukopisu a jeho dopravy z vězení do světa knih, literatury a čtenářů. Vím, že kdyby u mne tento rukopis našli (a kdyby se jim podařilo rozluštit mikroskopicky drobné písmo, rozmazávané měkkou tužkou), že by mi šlo o velmi mnoho. Z toho hlediska je tato reportáž nejen dobrodružstvím literární tvorby v žánru, v němž jsem v životě neměl žádnou zkušenost, i když jsem už nějakou tu knížku napsal; je to dobrodružství lidské v nejširším slova smyslu: jde v něm o léta lidského života a možná i o tento život sám, neboť tady, na iksku, na jednom z ostrůvků celého rozsáhlého souostroví, se nejen živoří, trpí a kouří taras bulba, tady se také umírá.\nŠavrda, Jaromír: Ostrov v souostroví. Praha: Pulchra, 2009. s. 87.


Po 10 letech vztahu jsem si řekla dost: Můj muž byl pouze pasivní pozorovatel našeho vztahu | Feminity.cz\nMaminka Kylie Jenner učí svou dcerku Stormi ke kráse už odmala: Toto beauty tajemství jí už stihla prozradit\nDámská jízda mi změnila život ze dne na den: Skončila jsem se snoubencem nevěsty a nezůstalo to bez následků\nNejstylovější módní doplňky podle členky královské rodiny: Amelia Windsor klade své módní nároky řádně vysoko\nCviky na uvolnění křečí během menstruace: Vyzkoušejte tyto pozice, budete mít lepší pocit ze svého těla\nNáš tip: Predprodej.cz – vstupenky levně, rychle a z pohodlí domova | Schwarzkopf Elite Model Look ČR 2018\nPo 10 letech vztahu jsem si řekla dost: Můj muž byl pouze pasivní pozorovatel našeho vztahu\nJak naivní osmnáctka jsem věřila v pravou lásku. Na něco takového magického, že vás to nenechá spát. Život ji však pořádně potrápil a ukázal pravou tvář.\n"S Lubošem jsme se poznali ještě na střední škole," vzpomíná Helena. "V těch dobách pobláznění jsem mu každý den vášnivě vyznávala lásku a on sice možná nechtěně, mi sliboval, že se jednoho dne vezmeme a budeme mít spolu velkou rodinu. Neuvědomovala jsem si však jednu velmi důležitou věc! Takto prošlo pár let, o kterých teď nerada mluvím. Jsem si vědoma toho, že mě posunuli dál, na druhé straně mě však obrali o hodně sil."\nMohlo by Vás zajímat: O životě jsme měli oba rozdílné představy: Zjistili jsme to až po 10 letech a právě na tom náš vztah ztroskotal\nVztah má dvojici spojovat. Ten jejich je však rozděloval\nTakhle na začátek vztahu vzpomíná dnes už šťastná a vyrovnaná Helena. V těch dobách, kdy však její vztah procházel fází absolutní hrůzy, o něm nedokázala mluvit vůbec. "Já a Luboš jsme byli zcela odlišné povahy. Stavěli jsme však právě na této rozdílnosti. Dlouho jsem si namlouvala, že si díky němu rozšiřuji své obzory a tedy vnitřně rostu. Dokázala jsem se zcela podřídit jeho způsobu života a všem známým i rodině jsem tvrdila, že vlastně tohle je láska. Chodila jsem za ním jako poslušný pejsek, protože jsem si myslela že takový typ oddanosti je vlastně vyjádřením toho, jak moc ho miluji."\nOpak však byl pravdou!\nLuboš však nadále zůstával pouze pasivním pozorovatelem v jejich vztahu. Po 8 letech vztahu se rozhodla Helena jednat. Řekla si dost! Nebylo to však pro ni jednoduché rozhodnutí a proto s Lubošem setrvala ještě další dva roky. Jelikož její sny o velké lásce a šťastném manželství zůstávaly nadále pouze sny, rozhodla se tentokrát být mnohem silnější a ukončit to, co ji tolik trápilo.\nPřečtěte si také: Po 15 letech manželství jsem byla ochotná muži odpustit opakované nevěry: Prozradím vám proč\n"Rozcházení po tak dlouhé době není vůbec snadné. Cítila jsem se bezcenná a zcela ztracena. Musela jsem si nově vystavět svůj vlastní život a najít si svou cestu zpět nejen k mužům, ale také k sobě sama." Dnes ví, že pravá láska je ta oboustranná a se současným partnerem žijí v harmonii. Podporují se navzájem a respektují na sobě své odlišnosti. A jako malá třešnička na dortu, loni se Heleně splnil i sen, který měla už jako osmnáctiletá a stala se matkou.\nManžela miluji, ale od začátku cítím, že v našem vztahu je ještě někdo třetí: Nakonec jsem zjistila, jak to vlastně je\nI když jsem se vdala, tajně jsem se setkávala se svým bývalým: Tohle se muselo stát, abych otevřela oči\nČtyři stádia lásky: Čtyřka je v dnešní době opravdu vzácný úspěch\nŽivot ve zlaté kleci není tak úžasný, jak si mladé dívky myslí: Takto jsem zjistila, že jsem nakonec tou druhou\nDetoxikujte své tělo po létě: Tyto tři kroky vás dostanou k vysněné postavě a klidné mysli\n5 mužských lží, které používají desetiletí a vždy nás jimi dostanou: Na toto si třeba dát pozor při výmluvách\nTréninkový plán podle Mathilde Goehler: Na toto nedá stylová maminka v péči o své tělo dopustit\nMužské výpovědi o tom, co si myslí, když randí s opravdu krásnou ženou: I tyto ne (obvyklé) myšlenky je napadnou\nCo dělá s naším tělem nadměrné množství cukru? Takto přetěžujete organismus a zrychlujete stárnutí pleti\nOvládněte ho řečí těla: Podívejte se, jak si vysvětlují muži některé ženské signály těla a po čem touží\nVzala jsem si člověka, o kterém jsem věděla velmi málo: To, co se mi na něm tak líbilo, bylo najednou jinak


Politika vyrovnávání s komunistickou minulostí, Česká zkušenost / Jacques Rupnik / Atlas Transformace\nPolitika vyrovnávání s komunistickou minulostí, Česká zkušenost1 Jacques Rupnik\n„Obzvlášť by mě bavilo mapovat takové základní existenciální situace – nejen strachu z budoucnosti, strachu ze svobody, ale začíná to být strach z vlastní minulosti.“ Vaclav Havel (1991)2\nV jedné ze svých povídek píše Luis Borges o ptáku, jenž se vydal na cestu s očima upřenýma nazpět. Tato metafora se hodí pro středoevropské země, které se vydávají cestou přechodu vstříc demokratické budoucnosti, a zároveň upírají pohled zpět na svou minulost. Jakýkoli nový politický řád, který střídá diktaturu, je postaven před množství klíčových rozhodnutí týkajících se dědictví minulosti. Měla by se za minulostí udělat tlustá čára i za cenu toho, že tak bude ignorováno hledání spravedlnosti? Měl by se nový politický řád ze všeho nejdříve vypořádat s představiteli starého režimu, místo aby se pustil do úkolů zaměřených na budoucnost? Znamená zpětná (retroaktivní) spravedlnost ohrožení právního státu a politické stability? Nebo je jednoznačné skoncování s institucemi a osobami spojovanými s minulým režimem předpokladem úspěšné konsolidace demokracie? Všechny tyto polemiky o spravedlnosti přechodného období (transitional justice) byly výrazným rysem intelektuálních a politických debat ve střední a východní Evropě předcházejícího desetiletí. Taková situace však s sebou přináší závažné politické, právní a etické problémy širšího významu, s nimiž se každá země vyrovnávala po svém. Jedním z rysů „dekomunizace“ v regionu střední a východní Evropy je široké spektrum přístupů, zvolených prostředků a časových perspektiv ve srovnání jednotlivých zemí. To také přitahuje značnou pozornost i za hranicemi těchto zemí, zčásti rovněž kvůli novým mezinárodním souvislostem, k nimž patří např. zkušenosti získané na základě činnosti komisí „Pravdy a usmíření“ v Jihoafrické republice na jedné straně, a Mezinárodního tribunálu pro válečné zločiny v bývalé Jugoslávii na straně druhé.3 Žádná z těchto zkušeností (v prvním případě byl kladen důraz na usmíření, ve druhém na spravedlnost) není sama o sobě bezprostředně relevantní pro dilemata, s nimiž se potýkají středo- a východoevropské země po roce 1989, nicméně obě přispěly k utváření mezinárodní atmosféry, v níž byla tato dilemata vnímána.\nExistuje ovšem i druhý rozměr vyrovnávání se s komunistickou minulostí: netýká se ani tak politiky retribucí jako spíše výkladu poválečných dějin. Byl komunismus pouze nepříjemnou mezihrou v historickém vývoji regionu, nebo má jeho přes čtyřicet let trvající vláda hlubší kořeny a zanechala dalekosáhlejší dědictví? Byl komunismus těmto vzpírajícím se společnostem vlastně vnucen zvenčí a shora, nebo jejich přizpůsobivost vůči systému zanechala stopy, které je nesnadné vymazat pouze prostřednictvím exkomunikační rétoriky a soudních aktů V pozadí debat nestojí pouze otázka zpřístupnění archivů a role tajné policie a justice, nýbrž zde vyvstávají zároveň otázky pro historiky: jak (re)interpretovat dějiny 20. století ve střední Evropě?4 Přepracovávání předkomunistické minulosti má své vlastní pasti. A dále, jak se vyrovnat s komunistickou minulostí v historiografii jako takové?\nČeská zkušenost je zajímavá z obou těchto hledisek a může posloužit jako příklad dvojího paradoxu: Za prvé, nikde v postsovětské východní a střední Evropě nezašla dekomunizace (ať již po právní či rétorické stránce) tak daleko jako v Československu (později v České republice); zároveň však jde o jedinou zemi regionu, na jejíž politické scéně figuruje nepřebudovaná komunistická strana, která se na rozdíl od svých protějšků v sousedních zemích ani neobtěžovala změnit svůj název a hrdě se hlásí k „výdobytkům“ předlistopadové minulosti, přičemž se těší poměrně stálé podpoře části obyvatelstva. Za druhé nikde v regionu nebyla historiografie podrobena tak důkladným čistkám během dvou desetiletí, která předcházela pádu režimu;5 jde ovšem rovněž o zemi, která se až donedávna velmi bedlivě vyhýbala širší diskusi o specifickém místě komunismu v současných českých dějinách a politice. Oba problémy, které spolu evidentně souvisejí, jsou na tomto místě předmětem stručné analýzy.\nBěhem přechodu k demokracii ve střední Evropě byly společnosti při konfrontaci s dědictvím komunistické diktatury brzy postaveny před problém, jak naložit s viníky represí a porušování lidských práv z doby před rokem 1989, a do jaké míry a v jaké formě odškodnit jejich oběti. V Československu bylo podle odhadů v uvedeném období z politických důvodů vězněno na čtvrt milionu lidí, přičemž dvě stě čtyřicet osob bylo odsouzeno k trestu smrti.6 Od roku 1990 přijaly československé (od roku 1993 české) nejvyšší orgány soubor dalekosáhlých politických opatření, počínaje rehabilitacemi obětí, s nimiž se započalo v roce 1990,7 přes restituce majetku konfiskovaného po komunistickém převzetí moci v únoru roku 1948 až po lustrace,8 na základě jejichž výsledků bylo bývalým spolupracovníkům a agentům Státní bezpečnosti jakož i vysokým komunistickým funkcionářům, zakázáno po dobu pěti let zastávat vysoké funkce ve vládě, armádě a policii, soudnictví a státní správě (nikoli však v parlamentu). Tato politika vyvolala vlnu kritiky jak v samotné zemi, tak i v zahraničí.\nJak se tedy Čechům podařilo dotáhnout dekomunizaci dál a dosáhnout jí dříve než jejich sousedům (ve východním Německu tento proces evidentně souvisel se znovusjednocením a byl významným způsobem stimulován ze západní části Německa)? Nabízí se tu více vysvětlení. První se týká „povahy“ dědictví zanechaného komunistickou diktaturou nebo – použijeme-li „nevědeckého“ pojmu – je dáno „mírou zločinnosti“ starého režimu. Je zcela nabíledni, že v Československu byl rozchod s komunismem po dvaceti letech trvajícího režimu tvrdé linie Gustáva Husáka poněkud odlišný než loučení s dobrotivým autoritářstvím Jánose Kádára v Maďarsku. Toto období dnes většina Maďarů považuje za jednu z nejpříznivějších etap v dějinách země, což by bylo v českém kontextu naprosto nemyslitelné. Čistky 70. let a represe, ideologická kontrola, a na samém konci dokonce odpor vůči Gorbačovově „perestrojce“ významnou měrou objasňují striktní odmítání předlistopadového období.\nDruhé vysvětlení souvisí s povahou procesu přechodu: v jednom případě radikální rozchod, ve druhém kompromis dosažený vyjednáváním. Ve své studii o demokratických přechodech Samuel Huntington tvrdí, že v praxi bylo rozhodování mezi různými možnostmi, jak se vypořádat s dědictvím diktátorského režimu (zda soudně stíhat a potrestat, nebo odpustit a zapomenout), jen „malou měrou ovlivněno morálními a právními úvahami. Bylo utvářeno téměř výlučně politiky, povahou demokratizačního procesu a rozdělením vlivných politických funkcí během přechodu a po jeho dovršení.“9 Stěžejním prvkem nenásilného přechodu je míra imunity před trestním stíháním, jakou si byla stará komunistická elita schopna vymínit jakožto jednu z podmínek, aby se vzdala moci (případně se o ni rozdělila). Je zřejmé, že v Polsku a Maďarsku, kde byl přechod dojednán mezi umírněnými elitami starého režimu na jedné straně a demokratickou opozicí na straně druhé, neexistovala reálná možnost sáhnout po odvetě proti těm, kteří se účastnili těchto jednání o smíru. Nemůžete jednou říci – slovy Adama Michnika, pronesenými v létě roku 1989 – „váš prezident, ale naše vláda“, a v následu-jícím okamžiku obrátit demokratickou justici proti bývalému zosnovateli ozbrojeného zásahu, který rozdrtil v prosinci roku 1981 hnutí Solidarita.\nPro československý – obdobně jako pro východoněmecký – případ byla oproti tomu příznačná náhlá a prudká změna režimu; tyto změny nebyly zdaleka ani tak poznamenány jednáním shora jako spíše tlakem zdola a zvenčí. Při zpětném pohledu se může zdát, že rychle odstoupivší představitelé starého režimu neměli ani zdaleka takovou pozici, aby si vyjednali imunitu před trestním stíháním. Byla to spíše zdrženlivost, sebeovládání vedoucích představitelů Občanského fóra, jednajících s komunistickými pohlaváry na konci listopadu a v prosinci roku 1989, co umožnilo hladkou, „sametovou“ výměnu moci.10 Vláda složená z komunistů se v této etapě vyznačovala tím, že se v maximální možné míře snažili zamezit neblahým následkům pro ně samotné; na rozdíl od Maďarska a Polska nemohli však tvrdit, že přispěli, byť jakkoli skromně, k demokratickým změnám (výjimkou byl ministr bez portfeje a budoucí federální premiér Marián Čalfa).\nTřetí hypotéza se týká (v obrácené úměře) vztahu mezi dekomunizací a silou odporu společnosti. Řečeno zcela otevřeně, v případě Polska jde bezesporu o společnost, která vzdorovala komunistickému režimu nejhouževnatěji a v nejmasovějším měřítku – alespoň od roku 1956 a od dělnických stávek v roce 1970, poté se stále vzrůstající intenzitou. Nicméně původně, až do 2. poloviny 90. let, se v Polsku rozhodli po lustracích nesáhnout. Česká společnost (a to platí v ještě větší míře pro NDR) se projevovala relativně skrovným otevřeným odporem vůči systému, resp. podporou disidentského hnutí za lidská práva. Přesto podpořila dekomunizační legislativu, především během prvních tří let přechodu od starého režimu.\nPoužijeme-li typologii Alberta Hirschmana („odchod – hlas – loajalita“; „exit – voice – loyalty“), dalo by se říci, že Češi (narozdíl od Maďarů, Poláků, nebo dokonce i východních Němců) neměli možnost „odchodu“. Ti jediní, kteří měli „hlas“, patřili k celkem malé skupince intelektuálů z disentu. A zbytek společnosti se vyznačoval hlavně neochotnou „loajalitou“. Nebude snad nemístné tvrdit, že nelze vyloučit „fenomén kompenzace“, obzvlášť mezi některými z těch, kdo se angažovali v radikálním a nekompromisním boji proti „komunistickému zlu“... v prosinci roku 1989.\nTuto třetí hypotézu je třeba blíže specifikovat, jelikož by mohla vést k určitému zjednodušení, nebo dokonce k zavádějícímu výkladu, podle nějž disidenti, kteří skutečně za starého režimu trpěli, jsou méně chtiví odplaty, méně dychtí po vyrovnání účtů než tichá většina, kompenzující si odplatou svůj pocit viny. Claus Offe např. vyslovil myšlenku, že „lidé, kteří byli v boji proti starému režimu aktivní a kteří kvůli tomu zakusili krutost mnohem bezprostředněji, budou obvykle zastávat mnohem umírněnější způsoby potrestání než ti, kteří žili konformně a starému režimu se přizpůsobili“.11 Ačkoli obecné tvrzení o vzájemném poměru mezi mírou vzdoru společnosti a sklonem k odplatě po zániku diktatury by mohlo být do určité míry relevantní, rozšířený názor, že by se disidenti neradi uchylovali k odplatě, je nepřesný.\nMůže nám sice na mysli vytanout varování Adama Michnika před nebezpečím „antibolševického bolševismu“,12 důraz, který kladl János Kis na liberalismus uvnitř právního státu, či výhrady Václava Havla vůči lustračnímu zákonu, neboť do jisté míry reprezentují skutečnou obavu části disidentských kruhů z nebezpečí „retrospektivní“ spravedlnosti, neboli spravedlnosti se zpětnou účinností v postkomunistické střední Evropě, nicméně jejich prominentní postavení v mezinárodním kontextu vedlo mnoho pozorovatelů k ukvapené generalizaci. Krátce poté, co byl lustrační zákon schválen parlamentem, si některé výhrady z disidentských kruhů získaly publicitu na Západě a byly zde využity k ostré kritice tohoto zákona jakožto nebezpečí pro novou českou demokracii.\nLustrace lze skutečně považovat za problematický prostředek k nápravě. Za prvé, pokud by svazky bývalé komunistické tajné policie (vydrancované, upravované, zmanipulované) skončily v rukou nezkušených úředníků, mohla by tato skutečnost učinit z nových demokratů zajatce nejpochybnějšího dědictví komunismu. Za druhé, neautorizované zveřejnění svazků StB, k němuž se odhodlala radikální skupina bývalých disidentů, aniž přitom řádně rozlišovala mezi jednotlivými kategoriemi osob uvedených v seznamech (někteří lidé zařazení do kategorie „kandidát spolupráce“ o tom dokonce neměli ani tušení), vedlo k pochybným obviněním, jako tomu bylo např. u Zdeny Salivarové-Škvorecké.13 Nejzávažnější přitom je, že zatímco působení spolupracovníků a řadových agentů bylo v policejních záznamech většinou bohatě dokumentováno, v případě důstojníků a jejich nadřízených, kteří měli na starosti řízení policejního systému, tomu tak zdaleka vždy nebylo. Výsledkem je, že „malé ryby“ byly odhaleny, avšak ti, kteří systém doopravdy řídili, většinou nikoli. Lapidárně to vyjádřil kreslený vtip, který se objevil na stránkách Lidových novin v roce 1991: Muž, stojící před budovou Národního shromáždění, říká jinému muži: „Já se lustrací nebojím. Nebyl jsem spolupracovník. Jen jsem dával příkazy!“\nProti těmto námitkám lze ovšem postavit tři jiné aspekty problematiky, které je do jisté míry vyvracejí. Jednak lustrace není trestní řízení, nýbrž systém prověřování osob ve vyšších funkcích veřejné správy. Je snad myšlenka, že by mezi vyššími státními úředníky nové demokracie nemělo být příliš mnoho lidí spojených s bývalou Státní bezpečností, tak nehorázná? Za druhé, navzdory tolikrát kritizovanému přístupu vůči exkomunistům, který se prý zakládá na principu „kolektivní viny“, lustrační proces je ryze individuální a proti jeho výsledkům se lze odvolat k soudu.14 Za třetí, konečně došlo rovněž k očištění samotného policejního aparátu, jeho řady opustilo sedm tisíc důstojníků (pravda, s nezanedbatelným odstupným).\nKritika lustračního zákona zazněla z mezinárodních institucí, jako je Rada Evropy nebo Mezinárodní úřad práce (ILO),15 především však z newyorských kruhů obhájců lidských práv a sdělovacích prostředků. Jeri Laberová z Helsinského výboru psala o pražském „honu na čarodějnice“16 s tím, že nová podoba mccarthysmu už v hlavním městě Československa na sebe nenechá dlouho čekat, zatímco Lawrence Weschler napsal do časopisu The New Yorker o „sametové čistce“ a přirovnával nejznámější lustrační případ – kauzu Jana Kavana – k „Dreyfusově aféře“.17 Obě přirovnání svědčí spíše o obavách a bujné fantazii v pohledu na střední Evropu z New Yorku než o skutečných problémech v postkomunistických českých zemích. K žádnému honu na čarodějnice nebo mccarthysmu tu vůbec nedošlo. Vedoucí komunističtí představitelé odpovědní za přípravu invaze proti své vlastní zemi, po níž následovaly v posrpnovém období nejtvrdší neostalinistické represe ve střední Evropě, si užívají poklidně důchodů ve svých vilách, aniž jsou nuceni čelit jakékoli odplatě. Navíc, srovnávat případ Jana Kavana s Dreyfusovou aférou, včetně jejího antisemitského podtextu, je scestné. Český emigrant, který se v 70. a 80. letech angažoval v pomoci disidentům, vstoupil do řad sociální demokracie a byl obviněn z kolaborace s tajnou policií. Po ostré reakci tisku se Kavan proti verdiktu lustrační komise odvolal k soudu, byl ospravedlněn, v roce 1996 znovu zvolen do parlamentu, a v roce 1998 se dokonce stal ministrem zahraničí České republiky. Oběť honu na čarodějnice, mccarthysmu či nové Dreyfusovy aféry?18 Hlavní důvod všeobecně rozšířené domněnky, že disidenti byli proti odvetě, souvisí v českém případě s jistým výkladem prvního novoročního projevu Václava Havla v úřadu prezidenta v lednu 1990. V jedné často citované pasáži připomínající společné dědictví totalitarismu, Havel říká: „Nemluvím pouze o pánech. (...) Mluvím o nás všech. (...) Všichni jsme – byť pochopitelně každý v jiné míře – za chod totalitní mašinerie odpovědni, nikdo nejsme jen její obětí, ale všichni jsme zároveň jejími spolutvůrci.“19 V této úvaze, která je konzistentní s mnoha dřívějšími Havlovými díly a již lze u něj vystopovat zpětně až do 70. let, se pokouší překonat zjednodušenou a výhodnou dichotomii „oni a my“ tím, že bere na zřetel jak fungování posttotalitního systému, tak i společnou odpovědnost (nepochybně v nestejné míře). Takový výrok si ovšem může samozřejmě dovolit pouze někdo Havlova formátu, kdo nikdy nebyl komunista a několik let strávil ve vězení.\nNavíc ti, kteří často citují tuto pasáž z Havlova projevu, v níž se vyslovuje proti jakémukoli druhu odplaty, opomíjejí zároveň jinou část téhož projevu, kde ve skutečnosti tvrdí, že potrestání zločinů bude zřejmě nutné: „Na nikoho, kdo za naši dnešní svobodu tak či onak zaplatil, by nemělo být zapomenuto. Nezávislé soudy by měly spravedlivě zvážit případnou vinu těch, kdo jsou za to odpovědni, aby vyšla plná pravda o naší nedávné minulosti najevo.“20 Je zvláštní, že tato pasáž není nikdy citována, stejně jako se nehovoří o jeho projevu předneseném 21. srpna 1990 u příležitosti okupace Československa v roce 1968, v němž vyzýval k odstranění starých struktur bývalého režimu a k výměně „neschopné a sabotující nomenklatury“, dodávaje, že „naše revoluce není dokončena. Naopak: to hlavní se musí teprve stát.“21 Někdo by skutečně mohl v těchto slovech spatřovat prohlášení dekomunizace za legitimní. Havel, moralista a myslitel, si je vědom toho, že sebevětší množství frází nebo právních opatření neušetří Čechy konfrontace s hlubšími problémy traumatu a odpovědnosti po několika desetiletích totalitního režimu. Avšak Havel, jakožto politický činitel, zároveň ví, že požadavky na odstranění starého režimu po „sametové revoluci“ a volání společnosti po spravedlnosti nelze uspokojit sebesofistikovanějšími formulacemi pesimistické filozofické vize, v níž kat i jeho oběti jsou nějakým způsobem poznamenáni společným dědictvím totality.\nVzhledem k tomu, že měl moralista Havel vůči dekomunizaci, a především vůči lustracím a z nich plynoucímu nebezpečí výhrady, panuje často názor, že pravicový ekonom a zastánce volného trhu Václav Klaus byl samozřejmě jejich příznivcem. Pravda je v tomto případě, podobně jako u Havla, mnohem složitější, než sugeruje politický stereotyp. V poněkud opomíjeném eseji pro seriózní pražskou revue Prostor odpověděl Klaus na jaře 1997 na otázku redaktorů ohledně vyrovnávání se s minulostí a volání po spravedlnosti. Tehdejší předseda vlády prohlásil, že problém „vyrovnání se s minulostí“ vidí jako „individuální problém“, jako „soukromou a vnitřní věc“, a varoval před nebezpečím „moralizování“ a „sebemrskačství“. „Nevěřím,“ pokračoval, „že se s minulostí může vyrovnat abstraktní entita zvaná společnost, nevěřím, že je správné hovořit o jakési národní vině, o vině, která by proto nutně musela být vinou kolektivní. Vyřešení problému, o němž hovoříme, nemůže být provedeno ani žádným jednoduchým aktem státu, ale ani proklamací toho či onoho veřejného činitele, vědce či umělce. Ve své podstatě se jedná o vnitřní záležitost každého z nás...“22 Klaus takto jednoznačně odmítl Jaspersovy kategorie viny a odpovědnosti stejně jako Havlův názor, že nás všechny (samozřejmě s výjimkou toho, kdo tento názor vůči ostatním formuluje) život v totalitním systému výrazně morálně narušil; namítal, že ve skutečnosti neexistuje žádné kritérium pro souzení minulosti, žádná „neutrální, mimolidská, mimozemská pravda“, aby soudila lidské chování za těchto mimořádných podmínek. Co Češi v tomto ohledu potřebují, je „pracovitá střízlivost a praktický realismus“ a víra spíše „ve vlastní skeptický rozum“ než ve velká slova. V jednom z dřívějších prohlášení Klaus tvrdil, že „neexistuje přesný lakmusový papírek, který by dobro a zlo dělil na komunisty a nekomunisty“.23 Tedy naprosto žádné radikální volání po dekomunizaci a vyřizování účtů s komunistickou minulostí, jak je Klausovi jako vůdci české pravice často připisováno. Klausovu jednoznačně pragmatickému poselství Češi skutečně dobře rozuměli, jako by říkal: „Jsem tak trochu jako každý z vás. Ani bývalý komunista, ani bývalý disident; ani pohůnek, ani moralista, jehož samotná přítomnost na scéně by byla připomínkou odvahy, která vám chyběla, připomínkou vašeho špatného svědomí.“\nTakže ani Havel, ani Klaus nevyhovují tak zcela dělení na umírněné a radikální zastánce dekomunizace, kteří jsou spojováni s jejich jmény. Jak si potom vysvětlit skutečnost, že Klausova Občanská demokratická strana a jeho vláda se staly skutečnými hnacími motory radikální dekomunizační politiky? Jako hlavní vysvětlení se nabízí rozkol široké koalice Občanského fóra a vytvoření vzájemně soupeřících politických frakcí, které při neexistenci strukturovaného stranického systému využily ve svůj prospěch problémy, které přispívaly k polarizaci politické scény. Na počátku 90. let byl pro Českou republiku příznačný striktně odmítavý postoj obyvatelstva vůči starému režimu, zatímco diferenciace zájmů jakožto základ pro vytváření stranických uskupení byla zanedbatelná. V této souvislosti Klaus a ODS při hledání své politické identity uplatnili záměrnou dvoukolovou strategii polarizace: na prvním místě stál důraz na akceleraci ekonomických reforem, rychlou privatizaci a zavedení tržního hospodářství v zájmu odstranění společenské základny starého režimu; za druhé prosazovali lustrační zákon, který se ukázal být jednou z příčin rozchodu s dalšími pokračovateli Občanského fóra, tedy Občanským hnutím v čele s Jiřím Dienstbierem a Petrem Pithartem. Lustrační zákon podle Klause umožnil „ujasnit si, kdo kde stojí, kdo chce skutečně důsledné změny pro naši společnost, naše hospodářství, a kdo nás chce na druhé straně zatáhnout do nových experimentů prováděných starými experimentátory, které moc dobře známe“.24 (Pod výrazem „staří experimentátoři“ jsou míněni reformátoři z roku 1968, spojovaní s pojmem „socialismus s lidskou tváří“, z nichž se někteří později připojili k disidentskému hnutí a koncem roku 1989 se stali členy Občanského fóra.) Došlo tedy k tomu, že muž, který si pouhý rok předtím nepřál rozlišovat mezi komunisty a nekomunisty, měl nyní v úmyslu se s tímto problémem vypořádat; v předvečer červnových voleb roku 1992 přímo vyjádřil své stanovisko, že „je třeba vypořádat se s komunistickou minulostí“.25\nDruhá dimenze ve strategii polarizace, kterou lustrace nabídly, se týkala Slováků. Hnutí za demokratické Slovensko Vladimíra Mečiara se stavělo jak proti Klausově koncepci radikálních ekonomických reforem, tak rovněž proti lustrační politice. Slovenští nacionalisté (HZDS a Slovenská národní strana) zákon neodhlasovali a Mečiarova kampaň se nesla ve znamení boje za suverenitu Slovenska a slibů, že nikdy nezavede na Slovensku lustrace. Mečiar zastával krátce funkci ministra vnitra Slovenské republiky a sám dal přednost tomu, aby bylo svazků využito soukromějším, účelovějším způsobem. Je zřejmé, že dekomunizace byla problémem, jenž sehrál důležitou roli při rozvratu ve vztahu Čechů a Slováků v období těsně předcházejícím „sametovému rozvodu“.\nV protichůdných postojích českého a slovenského veřejného mínění vůči tomuto problému se odrážely rozdílné zkušenosti a vnímání komunistické éry (především „normalizace“ po roce 1968). Výzkum veřejného mínění provedený na Slovensku, který byl zaměřen na vnímání minulosti, ukázal, že obyvatelstvo považuje období komunistickéko režimu v letech 1948–1989 stejně jako válečná léta profašistického slovenského státu za dvě nejkladnější periody ve slovenských dějinách.26 Češi naproti tomu obě tato období považovali za dvojí totalitní dědictví, jehož se pokoušeli zbavit. Rozdílné vnímání komunistické minulosti v Čechách a na Slovensku bylo jedním z faktorů (třebaže nikoli rozhodují-cím), který sehrál roli v rozdělení společného státu. Rozpad komunistického systému se tak překrýval s rozpadem československého státu (alespoň v myslích některých aktérů).\nDekomunizace se stala prostředkem k legitimizaci nové politické elity na jedné straně – a nepřímo také nového státu na straně druhé. A tak záhy poté bylo zřízeno Koordinační středisko pro Dokumentaci a vyšetřování zločinů komunismu proti českému národu (1945–1989) a český parlament přijal v červenci roku 1993 „Zákon o protiprávnosti komunistického režimu a o odporu proti němu“ (č. 198/1993 Sb.). Režim vládnoucí od února 1948 do prosince 1989 v něm byl označen za „zločinný, nelegitimní a zavrženíhodný“, přičemž jeho protizákonnost spočívala v „programovém ničení tradičních hodnot evropské civilizace“.\nO odporu občanů proti tomu režimu zákon prohlašoval, že byl „legitimní, spravedlivý, morálně oprávněný a je hodný úcty“. Zákon kladl důraz spíše na rétorickou a symbolickou dimenzi, zaslouží si však v několika ohledech naši pozornost. Za prvé zrušil ustanovení zákona o promlčení politických zločinů spáchaných v letech 1948 až 1989. Úřad pro dokumentaci a vyšetřování zločinů komunismu (ÚDV) byl pověřen nejen úkolem dokumentovat zločiny spáchané komunistickým režimem, nýbrž obdržel zároveň pravomoc je vyšetřovat a případně podávat podněty k trestnímu stíhání. Za druhé přišel s myšlenkou, že součástí poslání politické reprezentace je vydávat zákony týkající se dějin. Toto vystavení dějin justici je bezpochyby součástí rozsáhlejšího mezinárodního trendu, který započal po odeznění studené války a který předpokládá, že zákonná opatření budou sloužit k nápravě nespravedlností, k nimž došlo v minulosti. (V této souvislosti by bylo možno uvést mnoho příkladů.) Takto skupiny obětí využívají nejnovějšího pokroku v prosazování lidských práv k tomu, aby dosáhly své kompenzace a zároveň morálního a politického odsouzení jejich utlačovatelů. To je právě ten okamžik, v němž se zákonodárci se sdělovacími prostředky vzájemně doplňují při „vyrovnávání se s minulostí“.\nNicméně otázkou zůstává, zda lze vůbec dějiny revidovat zákonem a zda nám může oficiální verze být nápomocna při pochopení historického procesu a vyrovnávání se s minulostí. Tyto otázky spolu bezprostředně souvisejí. Zákon z roku 1993 říká, že „Komunistická strana Československa byla organizací zločinnou“ a že „Komunistická strana Československa, její vedení i členové jsou odpovědni za způsob vlády v naší zemi v letech 1948–1989“ (což se týká rovněž výše zmíněných zločinů). Když pátrání po trestní odpovědnosti sklouzne z politického vedení a represivního aparátu na členstvo, je to jasná paušální výzva pro významnou část obyvatelstva. Komunistickou stranou Československa prošlo ve zmíněném období kolem šesti milionů lidí. V roce 1968 měla KSČ zhruba půl druhého milionu členů. Půl milionu bylo vyloučeno při čistkách, ztratilo práci a bylo jinak šikanováno za svou angažovanost v „Pražském jaru“. Tito lidé byli nahrazeni jiným půl milionem nových, povolnějších členů, z nichž se někteří po roce 1989 stali součástí nového establishmentu. Bylo ironií osudu, že několik prominentních členů Klausova kabinetu bylo dříve (někteří ještě krátce předtím, než zasedli ve vládě) členy zmíněné zločinné organizace, a mohli být tudíž podle tohoto zákona považováni za paušálně spoluzodpovědné za zločiny z let 1948–1989. Ani jeden z nich nepodal demisi.\nPolitika dekomunizace v České republice tak dospívá k paradoxnímu závěru. Na jedné straně země došla v pokusu uzákonit zločinnou povahu bývalého režimu dál než většina ostatních; nicméně doposud žádný ze zločinců z někdejšího vedení nebyl volán k odpovědnosti za jimi spáchané zločiny. Dokonce ani ti, kteří podepsali v roce 1968 neblaze proslulý „zvací dopis“, adresovaný sovětskému vedení s žádostí o „bratrskou pomoc“, nebyli postaveni před soud. O míře odpovědnosti lustracemi odhalených nebo známých spolupracovníků StB lze diskutovat donekonečna. Avšak jestliže skupina čelných politických představitelů zosnovala proti tehdejšímu zákonnému (i když občany nezvolenému) vedení státu spiknutí za účasti zahraniční mocnosti při přípravě a provedení okupace vlastní země, je to přeci jen všude na světě považováno za velezradu. Velký veřejný proces s těmi, kteří byli spoluzodpovědni za okupaci a za bezprostředně po ní následující represivní režim, by pak mohl přispět ke katarzi a uspokojit jak v symbolickém, tak i v politickém smyslu mohutnou poptávku po spravedlnosti, která se ve společnosti začala projevovat po zhroucení starého režimu. Nicméně doposud žádný z komunistických představitelů (jako např. Biľak, Hoffmann, Jakeš) nebyl volán k zodpovědnosti27 – a z tohoto pohledu zaznívá rétorika o zločinné povaze komunistického režimu planěji než kdykoli předtím.\nZatímco zákon z července 1993 hází do jednoho pytle miliony bývalých členů Komunistické strany Československa jako členy „zločinné organizace“, její následovnice, která se ani neobtěžovala s tím, aby změnila svůj název, se má čile k světu. A tak se stalo, že v prosinci 1999, přesně v době desátého výročí „sametové revoluce“, se této straně dostalo v průzkumu veřejného mínění ohromující dvacetiprocentní podpory. Ačkoli se uvedené číslo od té doby poněkud snížilo, komunistická strana zůstala ve smyslu členské základny (160 tisíc členů) a organizační struktury nejsilnější stranou v zemi.28 Na rozdíl od svých reformisticky orientovaných protějšků v Polsku, Maďarsku, nebo dokonce na Slovensku si tato strana zachovává i nadále svou skalní podobu, neochotná a neschopná vypořádat se s vlastní minulostí. Toto vše má zřejmě souvislost s traumatickým odkazem roku 1968: v důsledku důkladné exkomunikace reformátorů, nebo dokonce jen rádoby reformátorů pozbyla česká komunistická strana schopnost provést takovou postupnou nápravu, jaká umožnila bývalým komunistům v sousedních zemích prodloužit si život formou transformace v rádoby sociální demokraty. Jejich výrazná izolace na politické scéně po roce 1989 je zřejmě cenou, již platí za svou politiku „spálené země“, kterou prováděli po roce 1968. Avšak podpora a loajalita, jimž se stále těší nereformovaná KSČM, vyvolávají zneklidňující otázky ohledně vztahu části české společnosti ke komunistické minulosti, a zdá se, že žádná póza zákonodárců ani moralizování jej nedokázaly změnit. Jedna z obtíží při vyrovnávání se s komunistickou minulostí spočívá ve specifické ideologické povaze komunistických režimů v poststalinistické střední Evropě a v jejich schopnosti uplatňovat společenskou kontrolu a vyvíjet nátlak bez použití násilných prostředků 50. let. Slovy Tiny Rosenbergové, „diktátorské režimy východní Evropy byly režimy zločineckými, zatímco v Latinské Americe šlo o režimy zločinců,“29 problém konfrontace se zločiny komunistického režimu není tak zcela nový. Existuje alespoň od roku 1956, a zcela nepochybně pak od roku 1968, což nám dovoluje posoudit, v jakém ohledu se chápání pojmu změnilo. Ve svém románu Nesnesitelná lehkost bytí Milan Kundera výstižně popisuje českou diskusi na toto téma po roce 1968:\nSpor se tedy zúžil na tuto otázku: Opravdu nevěděli? Nebo se jen tváří, že nevěděli? (...)\n...základní otázka není: věděli, nebo nevěděli?, nýbrž: je člověk nevinný proto, že neví?“30\nKdyž Václav Havel podepisoval v roce 1993 zákon prohlašující komunismus za zločinný režim, domníval se, že cíl tohoto zákona je v podstatě deklarativní, zároveň však vyjádřil naději, že tím se tato kapitola uzavře a že díky tomu občané České republiky v budoucnu zaujmou prozíravější postoje. Zákon se však setkal jen s malou kritickou odezvou s ohledem na jeho hlubší význam, kromě toho, že prodloužil život Úřadu pro dokumentaci a vyšetřování zločinů komunismu Václava Bendy a uspíšil právní spor ve prospěch zpřístupnění svazků StB.31 V tomto směru Češi kráčejí ve stopách Gauckova úřadu, řešícího obdobné problémy vyrovnávání se s minulostí v bývalém východním Německu. Ovšem jedna věc je zpřístupnit policejní svazky v zájmu vyšetřování minulých zločinů, jiná věc je otevřít a využít komunistické archivy se záměrem, aby mohla být napsána nová historie onoho období. Vyšetřování minulých zločinů bohužel nemusí nutně vést ke vhodnému využívání archivů v zájmu nové historiografie.\nProti nové oficiální verzi poválečných dějin (v podobě, v jaké byly představeny zákonem z července 1993) se ozvaly dva významné kritické hlasy, oba mimochodem z úst prominentních českých exulantů v Itálii. Tím prvním byl Jiří Pelikán (v roce 1968 ředitel Československé televize), který nezpochybňoval pouze skutečnost, že jsou házeni do jednoho pytle jak vedoucí představitelé, tak i řadoví členové strany, ale rovněž nedostatečné rozlišování mezi jednotlivými etapami v rámci čtyřicetileté vlády KSČ; tato výtka se týká hlavně „Pražského jara“, které bylo zařazeno do „období temna“, v podstatě totožného s obdobím stalinismu. Čelní představitelé, jejichž jména jsou spojována s „Pražským jarem“, jako Dubček, Smrkovský, Kriegel, Hájek, takto spadali do stejné kategorie jako Husák, Biľak nebo Jakeš, kteří zlikvidovali demokratické reformy a zavedli represivní diktaturu „normalizace“. Pelikán namítal, že taková interpretace dějin je naprosto nesmyslná (zákon ovšem nakonec tento problém vyřešil).32 Komunismus v Československu prošel různými a často velmi protichůdnými historickými etapami. Odtud obava, aby jeden druh ortodoxních názorů na dějiny a netolerance nebyl vystřídán jiným.\nDruhá kritika převládajícího názoru na tyto problémy v 90. letech zazněla od filozofa Václava Bělohradského: „V našem veřejném diskurzu vládne něco, co chci nazvat ‚nihilistický revizionismus‘. Jeho znakem je, že vykořeňuje komunistický totalitarismus ze západních dějin a přesouvá jej do kroniky pouhých zločinů, do ‚smolné knihy‘ 20. století, rusifikuje jej, vytlačuje jej do Asie nebo Byzance, redukuje jej na pouhé ‚crimen‘ proti západní civilizaci. Ve skutečnosti násilí komunismu nepatří do kroniky zločinů proti naší civilizaci, ale je jednou z autentických podob západní civilizace. Odkazuje na to, co je v ní nejpodstatnější – na ideu univerzální říše, založené na poznání pravdy.“33 Bělohradský dále argumentuje, že pokus vypudit komunismus z historie Západu tím, že se „rusifikuje“, znamená nevidět komunistickou katastrofu jakožto součást katastrofy „celé modernosti, její víry v říši rozumu... Nihilistický revizionismus, který redukuje komunismus na zločin proti naší civilizaci, nám znemožňuje se z něj opravdu poučit.“34 Autor se z podobných důvodů staví kriticky vůči Černé knize komunismu (jejíž vydání se v českých zemích setkalo se značným úspěchem), jelikož ta se nezabývá zdroji fenoménu totalitarismu a je spíše nakloněna politickému využívání jeho obětí.\nTyto dvě kritiky, ačkoli každá z nich vychází z jiného zorného úhlu, uvádějí v pochybnost onu pohodlnou verzi toho, co Bělohradský nazývá „dominantní veřejný diskurz“. Tento diskurz je založen jednak na předpokladu, že totalitarismus pochází z vnějších zdrojů: jde o rusko-sovětský poválečný import, který je cizí jak české společnosti, tak i západní neboli evropské civilizaci. A samozřejmě, z tohoto předpokladu plyne jen slabá motivace zkoumat vnitřní zdroje a něčí odpovědnost. Druhým předpokladem je, že období totalitní moci tvoří jednotný celek. Nejprve bylo stanoveno jako časový úsek 1948–1989; po zřízení Centra pro dokumentaci zločinů proti českému národu (v roce 1993) bylo rozšířeno o krátké demokratické mezidobí let 1945–1948 na úsek zahrnující roky 1945–1989; nedávná poslanecká iniciativa na zřízení památníku obětí totality zahrnula do jednoho totalitního údobí jak nacistickou, tak i komunistickou nadvládu, tedy celé rozmezí let 1939 až 1989.\nPro historika by mohl být takto postupně rozšířený záběr na „dobu totalitarismu“ jak výzvou, tak i potenciální pastí. Na jedné straně, když pracuje s delším zpětným pohledem a delším obdobím, s longue durée francouzské historiografické školy, může mu to dovolit formulovat nové hypotézy o sklouznutí od jednoho totalitního režimu (počínaje 30. lety) do druhého. Byl by to příběh o tom, jak jeden demokratický stát ve střední Evropě, ohrožený totalitou zprava, se přiklonil (jako určitý druh kompenzace) k totalitě levicové. Z této perspektivy vyplývá, že by byla důležitější pro pochopení nástupu komunistického systému 2. světová válka (a naprostý kolaps starého sociálního řádu) než jednotlivé prvky komunistické taktiky během převratu v únoru 1948. Tuto souvislost mezi válkou a revolucí při výkladu vzniku totalitarismu zdůrazňoval již filozof Jan Patočka, podobně jako Alexandr Solženicyn. Zmíněný pohled zároveň tvoří jedno z ústředních východisek současné středoevropské historiografie.\nNa druhé straně takový přístup vyvolává určité problémy ve vztahu k našemu tématu. Za prvé: Když se historiografický výklad soustředí na myšlenku přechodu od jednoho totalitního režimu k druhému, mohlo by to svádět k pojetí (nikoli však nutně!), v němž by se oba tyto režimy jevily jako ekvivalentní; výsledkem by byl obrázek Čechů v područí jediné půl století trvající totalitní éry, pod nadvládou dvou režimů zločinné povahy. A je skutečně slabou útěchou pro oběti komunistického režimu, když uslyší, že trpěly v područí totalitního režimu, který měl, oproti tomu špatnému, „dobré úmysly“. Abychom však porozuměli poválečné české historii, nestačí házet nacismus a komunismus do jednoho pytle jako „zločinné“ a „totalitní“ režimy (což nás přivádí k druhému bodu). Za druhé: Co platí na určité úrovni generalizace, neodpovídá nutně zkušenosti české společnosti, která naprosto jednoznačně odmítla první totalitní režim, zatímco ten druhý, alespoň zpočátku, vítala. Ve střední Evropě, a zvláště pak v Čechách prošly dějiny komunismu odlišnými fázemi, jejichž politický a morální význam není vždy a všude totožný. Znamená období 1945–1948 spíše pojítko mezi dvěma totalitními režimy, nebo jde o svého druhu demokratickou zkušenost (či mezidobí), tvořící mezi nimi předěl? A co rok 1968 (v ještě širším záběru – 60. léta), kdy jsme byli svědky rozkladu komunistického systému a jeho neúspěšné reformy a který lze sotva redukovat na pouhou malichernou hádku mezi dvěma komunistickými frakcemi (jak je převážně nazírán v 90. letech). Druhá polovina 60. let nebyla pouze obdobím postupného uvolňování přísné ideologické kontroly vládnoucí strany nad společností, nýbrž byla (a zůstává) nepochybně také (po období 30. let) nejvýznamnější érou tvůrčí aktivity v kulturním dění (v literatuře, filmové tvorbě, divadle, výtvarném umění), což vyniká i ve srovnání s relativní kulturní sterilitou let devadesátých. Ať se tomuto období říká jakkoli (komunismus v rozkladu, „socialismus s lidskou tváří“, beznadějný revizionismus), nelze je ztotožňovat s totalitním režimem stalinistické éry, a samozřejmě ani s „normalizačním obdobím“ let následujících. Ačkoli srovnávat totalitní režimy a jimi spáchané zločiny je zcela oprávněné, zároveň potřebujeme zachytit meandry dějin, totiž odpor či naopak přizpůsobování společnosti, která nebyla pouze pasivním, nevinným objektem totalitní manipulace. Zkrátka a dobře, po „rudé knize“ komunistické utopie a „černé knize“ zločinů spáchaných v jejím jménu je načase vydat „šedou knihu“ dějin středoevropských společností v područí komunismu, jakožto obětí i občasných spoluviníků, oscilujících v různých dobách mezi odporem a přizpůsobováním.\nZřejmě nikde není takové historie zapotřebí více než v Čechách. V poválečné východní a střední Evropě jsme svědky rozmanitých zkušeností s komunismem, zabarvených „národními specifiky“, a na ně by se měla zaměřit pozornost historiků. Český případ je pozoruhodný ve více ohledech. Na rozdíl od Polska, kde v roce 1945 většina společnosti cítila, že nastává přechod od jedné okupace k druhé, Československo bylo přece jen jedinou zemí v regionu, kde se komunisté dostali k moci, aniž bylo zapotřebí přítomnosti sovětských vojsk na jeho území, a kde komunistická strana triumfovala v roce 1946 ve svobodných volbách se čtyřiceti procenty hlasů. Je to země, kde počet členů komunistické strany dosáhl v roce 1945 půl milionu, jednoho a čtvrt milionu v roce 1947 a dvou a půl milionu v roce 1948, což byla téměř čtvrtina veškerého obyvatelstva a polovina populace v produktivním věku. Během čtyřiceti let, počínaje „elegantním převratem“ (Pavel Tigrid) v roce 1948 a „sametovou revolucí“ v roce 1989 konče, byla strana jako „cedník“: následkem nejrůznějších čistek a náborových kampaní stranou dříve nebo později prošlo přes šest milionů lidí (v zemi s patnácti miliony obyvatel). Na rozdíl od Polska a Maďarska tu v roce 1956 nedošlo k žádným projevům otevřené nespokojenosti proti režimu, za „normalizace“ po roce 1968 zůstala opozice a hnutí Charta 77 omezena na disidentské ghetto (což ovšem nijak nesnižuje její morální a politický význam, spíše naopak).\nZkrátka a dobře, nejsou to rétorická prohlášení o zločinné povaze komunistického totalitního režimu, nebo dokonce seznamy tajných spolupracovníků StB na pultě každého knihkupectví, co dnes tolik potřebujeme – nýbrž dějiny, jež by dokázaly reflektovat obtížné a poněkud prekérní otázky, jež se týkají tuzemských zdrojů českého komunismu, role nacionalismu (spolu s německou otázkou), povolnosti české politické kultury (rovnostářské, nikoli liberální demokracie) vůči pokušením totalitarismu: Jak se mohlo stát, že v hospodářsky nejvyspělejší, demokratické zemi střední Evropy se zrodila nejtužší, nejzatvrzelejší a nejvytrvalejší forma komunismu v regionu?35\nJe zarážející, že česká historiografie nevytvořila za posledních dvanáct let vyčerpávající studii, která by pojednávala o těchto otázkách, že nevznikly žádné dějiny Komunistické strany Československa nebo stalinismu, i s jeho předválečnými kořeny a poválečnými důsledky. Polemiku na toto téma otevřel Zbyněk Zeman, český historik, přednášející soudobé dějiny na Oxfordské univerzitě, a odpověděl mu Oldřich Tůma, ředitel Ústavu pro soudobé dějiny v Praze.36 Zeman kritizoval skutečnost, že – podle jeho názoru – neexistuje seriózní bádání o dějinách českého komunismu a že současná česká historiografie soudobých dějin je pozitivistická a popisná, popř. politicky podlézavá (vůči komukoli, kdo je u moci). Tůma oponoval, že navzdory velmi omezeným prostředkům, které měl obor soudobých dějin k dispozici, když se po listopadu 1989 začal znovu konstituovat (za minulého režimu byl v důsledku personálních čistek a přímé kontroly ze strany KSČ prakticky zdecimován), se podařilo v historickém poznání rezistence vůči komunismu a rozpadu komunistického režimu udělat významný, třebaže zatím stále jen dílčí kus práce.\nV jádru samotné historické profese, v obci historiků České republiky, však po dva roky dozrávalo něco, co do jisté míry připomíná Historikerstreit. Deset let po pádu komunismu představitelé mladší generace historiků otevřeně zaútočili na „establishment“ této profese jak z politického, tak i historiografického hlediska.37 Jejich hlavní mluvčí Martin Nodl napadl neochotu či neschopnost historiků postavit se čelem k problému vyrovnávání se s komunistickou minulostí. Hlavní důvod podle jeho názoru, souvisí s jejich vlastní minulostí konformních komunistických historiků za starého režimu. Jaroslav Pánek, předseda Sdružení českých historiků, reagoval výtkou, že tyto politické útoky pocházejí od lidí, kteří toho mají po profesionální stránce ještě hodně co dokazovat. Vystoupil přitom proti údajné negativistické, účelové dezinterpretaci českých dějin, zvlášť s ohledem na česko-německé vztahy a problém vysídlení sudetoněmeckého obyvatelstva po skončení války. Vypadá to zkrátka na spor generační, politický („dekomunizátoři“ versus zastánci „národní“ interpretace) a možná i metodologický (mezi tradiční pozitivistickou historiografií a modernějšími „evropskými“ přístupy).\nKromě politické instrumentalizace by bylo možné poukázat i na další aspekty vyrovnávání se s minulostí, které se týkají české a v širším kontextu i středoevropské zkušenosti po roce 1989: Za prvé: Některé země se pokusily „vyrovnat“ s minulostí, zatímco jiné se rozhodly tak neučinit (Polsko a Maďarsko). Zkušenosti s pokusem o takové „vyrovnání“ v Rumunsku a Bulharsku (připomeňme „stalinistický“ proces s Ceauseskem v lednu 1990 a proces s Živkovem kvůli korupci) nejsou nejlepší reklamou tohoto přístupu k historii. Avšak ti, kteří se domnívali, že mohou jít kupředu a svou komunistickou minulostí se dále nezabývat, zjistili, že jí nakonec stejně neuniknou – deset let po pádu starého režimu se Polsko, Bulharsko a Rumunsko, byť opožděně, pokusily zavést určitou formu lustrací. Za druhé: „Dědictví komunismu“ se samozřejmě netýká pouze zpřístupnění svazků Státní bezpečnosti nebo případných trestních řízení proti funkcionářům starého režimu. Abychom uvedli nedávný příklad, když jistý státní činitel prohlásil, že privatizovaná společnost může být znovu znárodněna (aniž by chápal, že mu takové právo nepřísluší, neboť je jedině v kompetenci soudu), je to důkazem toho, že staré zvyky není tak snadné vykořenit. Když poradce předsedy českého parlamentu prohlásí, že je legitimní, aby stát měl kontrolu nad veřejnoprávní televizí, lze to rovněž považovat za součást komunistického dědictví. Když se dvě třetiny voličů pravicových stran v České republice domnívají, že je povinností vlády zajistit všem občanům práci a bydlení, i to lze připsat na vrub odkazu komunismu, který nezmizí ze dne na den. Za třetí: v zemích, kde budování národnostních států předběhlo postkomunistickou transformaci (jako v případě Slovenska nebo bývalé Jugoslávie), se lhůta dekomunizace oddálila. Pojem vyrovnávání se s minulostí v bývalé Jugoslávii se dnes týká spíše dekády válek než komunistické éry.\nVšude ve střední Evropě se říkávalo, že „nejtěžší ze všeho je předpovědět minulost“. Toto období není doposud zcela překonáno. Spolu s „návratem dějin“ a jejich novou interpretací si všechny národy regionu kladou otázku: kdy vlastně „tragédie střední Evropy“ (řečeno s Milanem Kunderou) začala? Kdo za to nese odpovědnost? Národy podobně jako jednotlivci musí být schopny podívat se na sebe do zrcadla. Historická pojednání jsou takovým zrcadlem a historici se stávají „psychoanalytiky“ svých národů. Všude se pátrá po „prvotním hříchu“ a každý pokus o odpověď s sebou přináší nezanedbatelné politické důsledky. Měli bychom při hledání viníka v českém případě začít pátrat v roce 1968 (Rusové), nebo v roce 1948 (čeští komunisté), či v roce 1938 (francouzsko-britská zrada ve prospěch Hitlera), nebo dokonce až v roce 1918 (neboli - nacionalismus, samotná idea národnostního státu ve střední Evropě)? Jak daleko zpátky do minulosti je třeba se vracet, aby bylo možné pochopit kořeny „naší nynější krize“ (otázka, jíž se zabýval už Masaryk)? Každá z odpovědí na výše zmíněné otázky má přitom své politické implikace. Historik je tak postaven do uspokojující, ale zároveň nepohodlné role: má opatřit nástroje pro konfrontaci s komunistickým odkazem, a zároveň přispět k znovuutváření traumatizované identity a „vybrat“ minulost, která by byla použitelná pro demokratickou budoucnost. Situace českých (nebo středoevropských) historiků při plnění tohoto úkolu není tak docela nepodobná situaci francouzských historiků, kteří pomáhají společnosti vypořádat se s minulostí vichystického režimu za války. Ve Francii trvalo téměř třicet let (po odchodu Charlese de Gaulla a komunistů z výsluní), než se mladá generace dokázala postavit proti starým politickým klišé a tabu. V Praze, stejně jako jinde ve střední Evropě, „vichystický syndrom“ teprve začíná.\n1 / Text článku vznikl na základě referátu autora na konferenci „Paměť komunismu“, kterou uspořádal Ústav pro soudobé dějiny AV ČR společně s vídeňským ústavem pro vědu o člověku (IWM) ve dnech 19. a 20. října 2001 v Praze. Německy otiskla Rupnikův referát pod názvem „Was tun mit der kommunistischen Vergangenheit? Tschechische Republik“ revue Transit, vydávaná IWM, (2002):108−130. Zprávu o konferenci otiskly Soudobé děiny (Kopeček, Michal. „Paměť komunismu v České republice: Zpráva ze sympozia.“ Soudobé dějiny 4, roč. 9 (2001): 821−826. (Pozn. red.)\n2 / Havel, Václav. „Nejistota posiluje: Rozhovor s Danou Emingerovou a Lubošem Beniakem.“ Mladý svět 19, roč. 13 (7.−13. 5. 1991): 16.\n3 / Srov. Hassner, Pierre. „Mémoire, justice, réconciliation.“ Critique internationale 5, roč. 2 (1999): 122. Spravedlnost v období přechodu (transitional justice) je rychle se rozvíjející odvětví společenských věd, především ve Spojených státech. Srovnatelný projekt, jemuž předsedá Alex Boraine, byl nedávno zahájen na Newyorské univerzitě a je financován částkou kolem 20 milionů dolarů.\n4 / Rupnik, Jacques. „Le retour de l‘histoire en Europe Centrale.“ Vingtieme Siecle (1992): 53−59.\n5 / Během čistek, které následovaly po roce 1969, bylo propuštěno ze zaměstnání 145 historiků, což znamenalo zdecimování profese jako takové především v Čechách. Viz Acta Persecutionis: A Document from Czechoslovakia, edited by Vilém Prečan. San Francisco [Světový kongres historiků], 1975.\n6 / Toto je odhad Karla Bartoška, jenž uvádí ve své kapitole o střední a jihovýchodní Evropě. In Le livre noir du communisme, edited by Stéphanea Courtois, 456n. Paříž: R. Laffont, 1997.\n7 / Zákon o rehabilitacích přijalo Federální shromáždění dne 23. 4. 1990. Týká se osob odsouzených na základě justiční zvůle v období mezi únorem 1948 a prosincem 1989. Do konce roku 1993 tak bylo rehabilitováno 96 procent obětí, jimž bylo vyplaceno odškodnění v celkové částce tří miliard korun.\n8 / Lustrace je prověřovací procedura spočívající v prošetření záznamů Státní bezpečnosti, jejímž účelem je zjistit, zda osoba ucházející se o určité místo nebyla evidována mezi přibližně stovkou tisíc tzv. spolupracovníků StB. Myšlenka lustrací se zrodila z parlamentního vyšetřování příčin listopadových událostí roku 1989, které sice k žádnému jednoznačnému výsledku nedospělo, ve své závěrečné zprávě však doporučovalo provést lustrace všech členů parlamentu a dalších činitelů. Lustrační zákon přijalo Federální shromáždění dne 4. 10. 1991.\n9 / Hunntigton, Samuel P. Tle Third Wave: Democratization in the Late Twentieth Century (Norman: University of Oklahoma Press 1991), 215.\n10 / Viz záznam rozhovoru mezi představiteli Občanského fóra a komunistického vedení In Zrychlený tep dějin, edited by Vladimír Hanzel. Praha, OK Centrum, 1991.\n11 / Offe, Claus. „Disqualification, Retribution, Restitution:\nDilemas of Justice in Post−communist Countries.“ Journal of Philosophy 1 (1993): 26.\n12 / Adam Michnik řekl na salzburské konferenci v dubnu 1992: „Mou nejděsivější noční můrou je, že sebereme všechny komunisty a pošleme je na Sibiř. Co nám pak zbude? Komunismus bez komunistů.“ Citováno podle: Tagliabue, John. „New Pariahs Have East Europe Astir.“ The New York Times (14. 3. 1992).\n13 / Salivarová-Škvorecká, Zdena, ed., Osočení: Příběhy lidí z Cibulkova seznamu. Brno: Host 2000 (1. vyd. 1993). Sborník shromáždil svědectví lidí, kteří se považují za neprávem zařazení do svazků StB.\n14 / Platnost lustračního zákona byla v roce 1996 parlamentem prodloužena na další pětileté období a koncem roku 2001 opět obnovena. Odhadem tři procenta z celkového počtu 300 tisíc uchazečů neprošla lustračními prověrkami.\n15 / Srov. International Labour Office (Mezinárodní úřad práce), Report of the Director-General (Zpráva výboru ustanoveného k vyšetření protestního prohlášení, učiněného Odborovým svazem Čech, Moravy a Slovenska, Českou a Slovenskou konfederací odborových svazů podle § 24 stanov ILO (Mezinárodní organizace práce), dokládající nedodržování Úmluvy o diskriminaci, 1958 (111) ze strany České a Slovenské Federativní republiky, přijaté řídícím orgánem ILO dne 5. 3. 1992.\n16 / Laber, Jeri. „Witch Hunt in Prague.“ The New York Review of Books (28. 5. 1992).\n17 / Weschler, Lawrence. „The Velvet Purge: The Trials of Jan Kavan.“ The New Yorker (19. 10. 1992); „From Kafka to Dreyfus.“ Tamtéž (2. 11. 1992): 63: „Jako v případě Dreyfuse (...) zřetelný puch antisemitismu zaváněl odporem společnosti ke Kavanovi“ Kavanovo „židovství“ však nikdo nezmiňoval.\n18 / Kavanův policejní svazek byl nicméně uveřejněn v neautorizovaném vydání Přemyslem Vachalovským a Johnem Bokem v publikaci Kato: Příběh opravdového člověka. Olomouc: J. W. Hill 2000.\n19 / Havel, Václav. „Projev k občanům na Nový rok (Praha 1. 1. 1990)“. In Projevy: Leden−červen 1990. Uspořádal Vilém Prečan, 11−18. Praha: Vyšehrad a Ústav pro soudobé dějiny ČSAV 1990. Cit. s. 12. Tato myšlenková linie se odvíjí ve shodě s Havlovými dřívějšími pracemi, především Otevřeným dopisem Gustávu Husákovi (1975) a Mocí bezmocných (1978).\n20 / Tamtéž, s. 14.\n21 / Havel, V. „22. výročí okupace. Praha, 21. 8.1990.“\nIn Vážení občané: Projevy červenec 1990 − červenec 1992, 16−18. Praha: Lidové noviny 1992.\n22 / Klaus, Václav. „Účtování s minulostí − výzva\nke spravedlnosti.“ Prostor 33 (1997): 69−70.\n23 / Klaus, V. Rozhovor pro týdeník Respekt (7.−13. 11. 1990).\n24 / Přetištěno in Klaus, V. Proč jsem konzervativcem\n(Praha: Top, 1992), 45.\n25 / Tamtéž, s. 38.\n26 / Výsledky průzkumu veřejného mínění agentury IVVM podle deníku Právo (30. 9. 1992).\n27 / Teprve nedávno se objevily pokusy postavit před soud doposud žijící komunistické pohlaváry, kteří se dne 22. srpna zúčastnili setkání na sovětském velvyslanectví v Praze, aby ustavili takzvanou „dělnicko-rolnickou vládu“, podobně jako tomu bylo v roce 1956 v Maďarsku. Milouš Jakeš a Vasil Biľak jsou jediní z účastníků, kteří jsou doposud naživu. Plán se ve skutečnosti zhatil a Sověti nakonec jednali s Dubčekem, který byl unesen do Moskvy a zadržován jako rukojmí. Srov. „Jakeš a Lenárt půjdou nejspíš k soudu.“ Mladá fronta Dnes (1. 9. 2001).\n28 / Rupnik, J. − Perron, C. „Les singularités du Parti communiste tcheque.“ In Des partis comme les autres? Les anciens communistes en Europe de l´Est, edited by Hermet, G. − Marcou, L., 77−94. Bruxelles: Komplexe, 1998.\n29 / Rosenberg, Tina. The Haunted Land: Facing Europe‘s Ghosts after Communism (New York: Random House), 400.\n30 / Kundera, Milan. Nesnesitelná lehkost bytí (Toronto: Sixty-Eight Publisher, 1985), 160.\n31 / Detailní popis těchto problémů podává Pavel Žáček v knize Boje o minulost. Praha, Barrister & Principál 2000.\n32 / Pelikán, Jiří. „On ne révise pas l´Histoire avec une loi.“ Le Monde (21. 8. 1993).\n33 / Bělohradský, Václav. „Mrtví jako argument.“ Týden 9 (22. 2. 1999): 45−47.\n34 / Tamtéž.\n35 / O některých z těchto otázek jsem pojednal ve stati „Kořeny Českého stalinismu.“ In Acta contemporanen: Sborník k 65. narozeninám Viléma Prečana. Praha − Brno, Ústav pro soudobé dějiny AV ČR − Doplněk; dále srov. Rupnik, Jacques. Historie du Parti Communiste Tchécoslovaque. Paris: Presses de la Fondation Nationale des Sciences Politiques, 1981.\n36 / Zeman, Zbyněk. „Ten kámen úrazu stále míjejí.“ Respekt (30. 4.−6. 5. 2001); Tůma, Oldřich: „Bludný kámen úrazu.“ Respekt (18.−24. 6. 2001).\n37 / Obsáhlý blok příspěvků k této problematice nalezneme v časopise Soudobé dějiny 8, 1 (2001): 78−130.