Vzducholodě (Jakub Zemánek)5.2.2015\npřečtené 3884, Komentáře 2\nByl nádherný den. Slunce, modré nebe, motýli, jemný vánek. Všechno, co k nádhernému dni patří. Nedaleký les voněl na sto honů šiškami a kolem se toulala spokojená kočka. Cizinec, nákladně oděný v aksamitu, hleděl na vývěsní štít menšího stavení a nemohl uvěřit vlastním očím. Zkoušel je protírat, zkoušel třást hlavou, nic nepomohlo. Uprostřed polí a luk skutečně zíral na vývěsní štít s firmou. H. K. S. Rybářství.\n„Říkali mi - nejezdi. Je to divný kraj, je to tam samý blbec. Tupost nad tupost, snad sama hloupost tam vládne, ale já ne, já starý tvrdohlava jedu. Tenhle nejspíš neví, co je to ryba. Už si z toho mluvím sám pro sebe,“ mluvil si cizinec sám pro sebe, když bouchal na dveře.\nOtevřel drobný pán. Ruce samý mozol a odřeninka, oči podlité krví s váčky plnými nevyspání. Unavený měl i hlas. Ale rybinou nepáchl ani omylem.\n„Hm?“ přivítal cizince, cizince v aksamitu o hodnotě přibližně patnácti takových rybářských chalup. Kdyby to byly chalupy dvoupatrové.\n„Člověče, poprosím vás o radu a trochu vody. Ale nejdřív mi prokrista řekněte, co to tady visí za nesmysl?!“ ukázal na vývěsní štít.\n„To je firma. Co za to?“\n„Zlaťák vám dám. Ta firma je rybářství!“\n„A?“ zalezl a hned zase vylezl se džbánem zvětralého osvěžení.\n„Tady není řeka ani rybník na míle daleko. Pokud vím. Co tady chytáte?“\n„Proč bych měl něco chytat?“\n„Tvrdíte, že jste rybář.“\n„Taky že jsem, už čtvrtou generací! Otec byl rybář, děd byl rybář, praděd byl rybář, prapraděd nevím, my si rodokmen nevedeme.“\n„A všichni tak daleko od vody?“\nCizinec dopil a kroutil hlavou.\n„Říkali mi, že je to podivný kraj. Ale budiž, k té radě. Hledám pana… mám někde to jméno, na lístku, ale to je jedno, říkají mu Vynálezce.“\n„Vynálezců je tu plno. Ale jenom jednomu tak říkají.“\n„To bude on! Nevíte, kde ho najdu?“\n„Patrně v továrně.“\n„To bych býval uhádl taky, v pekařství se moc vynálezců většinou nenachází. Ve které, kudy se k ní dostanu, jak ho poznám?“\n„Za zlatku by to bylo trochu moc odpovědí.“\n„Dám i dvě.“\n„Musím jít,“ otočil se rybář na prahu.“\n„Vynálezce je podivín. Ale platí dobře. Továrnu poznáte, pojedete tady po cestě, dál a dál, dojedete do města. Na konci města, na takovém kopci, stojí ta jeho továrna. Má velký komín, ale nekouří. Teď se dal na plátna a udělal z fabriky takovou jako tkalcovnu. Je opravdu zvláštní. A slavný, strašně slavný.“\nCizinec byl tak konsternovaný tím, že rybář bez vody někoho označil za podivína, že přeslechl druhou větu. Pak mu ta věta došla.\n„Moment, vy pro něj pracujete?“\n„Spousta lidí pro něj pracuje.“\n„Co pro něj děláte, jestli se můžu zeptat?“\n„Sítě! Chlape, ať jste kdokoli, jste vy normální? Co by tak rybář bez vody měl dělat jiného, než sítě?“\n„Pravda,“ přisvědčil, ale musel ten zážitek rozdýchat. „Víte co, jestli pro něj něco máte, třeba… mohl bych to za vás doručit, když za ním mířím.“\n„Co bych pro něj měl mít?“\n„Nejspíš síť, když pro něj děláte sítě!“\n„Kdybych pro něj měl síť, nesedím doma, ale jedu za ním se sítí.“\n„Poslyšte… no, radši už pojedu,“ odevzdal prázdný džbán a měl se k odchodu. „Díky za pomoc.“\nMěsto ho přivítalo do své velké, kamenné náruče. Příroda jakoby před ním utíkala. Les, i když ne zrovna daleký, najednou přestal vonět. Nebe bylo o něco ušmudlanější a štíty domů stínily slunci. Motýl žádný. Ale lidí jak naseto. Jak cizinec projížděl ulicemi, všichni se po něm otáčeli. Někdo i zastavil, aby si cizince prohlédl. Někdo i vykoukl z okna, aby mu cizinec neušel. Jako by všechno na okamžik utichlo, jen aby to nepromeškalo příležitost podívat se na člověka v aksamitu, který stejně za pár vteřin zmizí za rohem. Když spatřil továrnu, zajásal a chtěl zamířit bez okolků přímo k ní. Skutečně měla největší komín, obrovský, vysoký, černý, jako hrozivý prst rostl k nebi a ke konci se zužoval, ale dým z něj nestoupal. Z továrny byl přes domy vidět jen ten komín a tak, když cizinec vybíral, kterou ulicí se k továrně rozjet, praštila ho do očí dvojice hostinců.\nOba stály ve stejné ulici, naproti sobě, ale na první pohled si vedl každý jinak. Ten napravo, upravený, vyspravený, vývěsní štít čisté stříbro, z otevřených okenic to hučelo falešným zpěvem a veselím. Hostinec vlevo měl vytlučená okna záplatovaná ledabyle přibytými deskami. Vývěsní štít visel napůl utržený, hrozilo, že každou chvíli někomu spadne na hlavu. Byl prožraný rzí a stálo na něm “U knihy“ Na stříbře odnaproti stálo lakonické “Žer“ a z dálky nečitelný dovětek “Do padnutí“ Cizinec zrovna toužil spíš po padnutí, alespoň lehkém, než po stravě duchovní, a tak zapadnul padnout do veselejšího z lokálů.\nSotva překročil práh a jeho příchod oznámil protivný zvonec nade dveřmi, celá hospoda zmlkla, aby cizince probodla pohledem.\n„Máme plno!“ zařval hostinský zpoza hromady džbánů.\n„Ale já se hodlám najíst a osvěžit. Platím dobře.“\n„To mě nezajímá, máme plno!“\n„Platím velmi dobře.“\n„Sakra, říkám plno!“\n„Dobrá. Kde jinde se tady dá najíst?“\n„Zkuste to naproti,“ houkl hostinský a celá hospoda vybouchla smíchy. Skoro se zdálo, že jim přeskočilo.\n„Pardon, ten hostinec naproti, ten je v provozu? Nevypadá tak.“\n„Jo. Ten je… v provozu,“ další výbuch. „Tam se nacpete.“ Další výbuch.\nCizinec znatelně znejistěl, lidi se smíchy div neváleli po zemi. Přesto poděkoval a odešel. Za zády ještě slyšel další salvu bujarého veselí. Někdo i tloukl dlaní do stolu, jak ho prosté poděkování rozesmálo.\nNa prahu hostince U knihy, na prahu, který vrzal, ve dveřích, které vrzaly, na něj napadly žádné oči. V hostinci bylo pusto a prázdno. Jen přítmí, pavučiny, zaprášené kulaté stoly. Nesměle se posadil k jedinému stolu, na kterém nestála vrstva prachu. Vypadal, jako by ho někdo často a pečlivě utíral. Okolo stálo pět stejně ojediněle nezaprášených židlí. Po chvilce sezení jako na trní se cizinec zvednul, prošel se k výčepu a nenápadně na sebe upozornil odkašláním. Pak naslouchal, jestli tam někde někdo přece jen není. Byl.\nZ vedlejší místnosti vylezl vysoký pán, hubený, cpal si na nos kulaté brejličky a rozespale zíval. Nejdřív se tvářil překvapeně, ale pak nasadil výraz nepředstíraného nadšení.\n„Vítám vás u nás! Sedněte, objednávejte! Co to bude?“\n„Když jinak nedáte, sklenicí vína bych nepohrdnul. Nějaké bílé, vychlazenější, prosím.“\n„Jako by už stálo před vámi! Budete jíst?“\n„Později jistě ano.“\n„Tak, víno, tady. Mohu přisednout, aby řeč nestála?“\n„Samozřejmě! Vlastně se vás chci zeptat, vrtá mi to hlavou…“\n„Já vím,“ přerušil ho hostinský, „je to rozdíl, že ano, tyhle hostince. To víte, nedá se nic dělat, konkurence je konkurence,“ usmíval se přitom od ucha k uchu a co víc, radost podle všeho nepředstíral. To cizince zmátlo.\n„Teď mi to vrtá hlavou ještě víc. Stojí vám to za to, držet takovou hospodu, kam nikdo nechodí?“\n„Nestojí,“ rozesmál se hostinský a cizinec se definitivně utvrdil v tom, že je to ve zdejším kraji samý magor. „Ale není pravda, že sem nikdo nechodí. Jak vidíte, je tady pět židlí. Zdržíte se déle? Mohl bych oprášit šestou.“\n„Ještě nevím. To mi ale vysvětlete, kde berete to nadšení z hospody, která se vám nevyplatí?“\n„Ale to přeci není vůbec žádná hospoda.“\nCizinec si vzpomněl na rybáře, vypil víno radši rovnou do dna a kývl si o další. „Kristepane, zase cvok,“ zašeptal pod vousy. „Nejste vy nějak spřízněn s rybářem, co má tadyhle nedaleko živnost? A co to tedy je? Květinářství sotva.“\n„Nejsem, ale rybář sem chodí často. Moc rozumný člověk. Tady je to víno. Ani květinářství, pochopitelně. Je to experiment.“\nCizinec s nosem ve skleničce jenom pokynul, aby hostinský, který má hospodu co není hospoda, pokračoval.\n„Dovolte, abych se představil, to spolu souvisí. Profesor aritmetiky a geometrie, doktor věd přírodních, toho času mimo universitu a plně přeorientován na studium klasické sociologie – k vašim službám.“\n„Máte pocit, že jste mi situaci přiblížil?“\n„Ne? Pardon. Tedy dále. Před lety jsem vypočítal vzorec, velice složitý - holdujete matematice?“\n„Jen nerad,“ připustil cizinec.\n„Tedy tím vás nebudu obtěžovat. Zkrátka, dle tohoto vzorce se mi podařilo vypočítat, s přesností na promile, prosím pěkně, rychlost a rozsah šíření infekční slaboduchosti. Coby člověk přirozeně inteligentní jsem měl jistá tušení, že ve společnosti cosi klíčí. Dlouho mi nebylo jasné, co to je. Říkám si, co tak běžně ve společnostech klíčí. Revoluci jsem vyloučil po zběžném pročtení novin, dokud mají v novinách prostor pro tolik nesmyslů, není dost špatně pro revoluci. Náhlé prozření a osvícení lidstva nevídanou inteligencí jsem zamítl po prvním pohledu z okna. To, myslím, nehrozí. Pak mi to došlo. Epidemie! Měla to být epidemie slabomyslnosti, obrovská, blesková, těžce infekční, léčitelná jen odstřelem stižených kusů, ale to je v našich zeměpisných a politických šířkách zakázáno. Ne snad z etických důvodů, pochybuji, že je význam a pravopis toho slova široké veřejnosti znám. Ale proč by ty nejpostiženější kusy dovolili střílet, když by byli střelení první, pochopitelně. Tak se nám hloupost rozšířila. Přesně, jak jsem vypočetl.“\n„Velice. Ale smutné. Vzorec byl ověřen, má kariéra matematika byla dovršena. Z nudy jsem se vrhnul na sociologii. Když už jsem byl sto epidemii vypočítat, rozhodl jsem se i zkoumat její následky. Proto vznikl hostinec U knihy, který je přesně dle očekávání prázdný. Víte, proč je prázdný?“\n„Je mi to opravdu skutečnou záhadou.“\n„Kvůli vývěsnímu štítu!“\n„Ano, vypadá trochu nebezpečně, taky jsem se pod ním bál projít.“\n„To je schválně. Existuje jistá, bohužel matematicky špatně vypočitatelná, šance, že spadne zrovna na jednoho z těch hloupých a bude o hlupáka míň.“\n„Ach tak. Pak tedy pořád nechápu.“\n„Zjistil jsem, že se lidé bojí. Ne štítu, ne smrti pod ním, ale knihy! Pouhý piktogram a většinu lidí dokáže odpudit. Je to tak, většina jich má na knihy alergii. Taky už stačili zrušit zdejší knihovnu, teď je z ní žalář. Tak hostinec pustne a já si mnu ruce. Přesně, jak jsem vypočítal. Jen pět nás zůstalo, jen pět lidí, kteří nemají z knihy hrůzu. Vážený pane, již na prahu jste se zařadil mezi místní inteligenci!“\n„Já tedy slyšel, že to ve zdejším kraji není s moudrostí nijak… přehnané.“\n„Slyšel jste správně.“\n„Ale prosímvás, mluvil jste o rybáři. Mě přišel trochu jako cvok.“\n„Dovolte, rybář je člověk nevšední inteligence! Velice schopný přítel. Pane lékárníku, račte!“\n„Jen na okamžik,“ pozdravil muž ve dveřích. Táhl se s kabelou, kterou odkládal na věšák u vchodu, „jsem zrovna na cestě do továr… pardon, co to… totiž dobrý den.“ Konečně si všiml cizince a ten ho trochu vyvedl z míry. Beze slova, jen s otazníky v očích, si přisedl k jedinému nezaprášenému stolu. Hostinský se jal uvádět oba pány do obrazu.\n„Tohle je, prosímpěkně, náš pan lékárník. Též stálý host. Dodává městu léky na sklerózu, zbytečně, protože si všichni pletou zapomnětlivost s prostou dutostí, a do továrny chloroform. Tadyhle pán je u nás cizí, poprvé zavítal do našeho kraje a teprve si zvyká.“\n„Těší mě,“ kývnul cizinec, „náhodou mířím taky do továrny, ocenil bych doprovod, kdyby vás to příliš neobtěžovalo.“\n„Ale beze všeho. Copak panu Vynálezci nesete?“\n„Chci u něj zadat vynález. Prozradíte mi, k čemu dodáváte chloroform?“\n„Radši nechám na panu Vynálezci, aby vás se svými aktivitami seznámil, bude-li chtít.“\n„Chápu. Tak ještě jedno víno, pro všechny, jestli se neurazíte, a vyrazili bychom?“\nNápad se setkal s nadšením. Po skleničce z nich byli kamarádi. A do kopce k továrně se jim šlo hned líp, ve dvojici kde nebylo nouze o postřehy. Lékárník komentoval domy, okolo kterých procházeli, a cizinec přitom kroutil hlavou.\nBrána továrny byla pootevřená. Vysoká, kovaná, s nápisem v latině, který by, alespoň podle lékárníkova překladu, ty lidi stižené alergií na knihy a vzdělanost minimálně omráčil, možná rovnou přizabil. Kdyby si jej byli schopní přeložit. Kolem bylo podivné ticho. Žádné hučení a lomoz strojů. Vstoupili, po štěrkové cestě jim to slabě křupalo.\nVešli do první haly. Byla velká, i když, jak se později ukázalo, ne největší, a po stranách okolo zdí leželo seskládáno v ohromných hromadách plátno. Šli dál. Vstoupili do největší haly. V ní už je praštil do uší tichý šum tkalcovských stavů, velice složitě automatizovaných. Kolem plných dvaceti stačili běhat pouze dva dělníci. Z vysokého stropu se špičatými střešními okny sem proudila spousta světla a na užší zdi naproti vratům, kterými přišli, visely obrovské hodiny. Jako z kostelní věže. Ručička na nich hlasitě cvakla a dělníci spustili na oba pány poplach, sice zmatený, ale oba z něj pochopili, že si mají zacpat uši.\nOdkudsi to hlasitě zasyčelo, jakoby lokomotiva upustila vzduch. A pak zase, a zase, znovu, ještě jednou. Desetkrát. Pak nastalo opět ticho\n„Promiňte. Zase pouští. V každou celou. Pamatujte na to.“\n„Kde ho najdeme?“ obrátil se lékárník na dělníka.\n„Teď ještě v plnírně, tudy.“\nVydali se ukázaným směrem. Plnírna, jak záhy seznali, sestávala z místnosti nebývale nízké. Kdyby byli jen o pár centimetrů vyšší, museli by se sklonit. Do stropu vedly hadice a roury ze složitého přístroje uprostřed nízkého sálu. U přístroje stál starší, bíle vousatý pán. Jedny brýle na čele, jedny na nose, hleděl do lejster, spokojeně klepal prsty do jakési lesklé páčky a příchozích si všiml až po delší chvíli.\n„Á, pan lékárník, čekal jsem vás! Nesete? Bude brzy potřeba! Těší mě,“ plynule přešel k podání ruky neznámému. Cestou do kanceláře si prošli nezbytným představováním.\nKancelář jako by k špinavé továrně plné strojů a vazelíny ani nepatřila. Stála v ní ošoupaná, ale pohodlná křesla, stůl plný papírů, kalamářů, pravítek a technických knih, a velká kartotéka. Pánové se usadili.\n„Tedy nová zakázka, říkáte? To mě těší. Jsem sice vytížen, ale pakliže dobře platíte, rád se do nového projektu pustím. Četl jste o mém posledním vynálezu? Vynašel jsem trojsměrnou trubičku. Velice šikovná věc, kdyby vás to zajímalo, ukáži vám výkres. Dala práci, mrška, ale přišel jsem na ni.“\n„Jistě, děkuji, snad později. Tadyhle… tady mám zhruba představu, jestli se v tom vyznáte. Nejsem dvakrát technický typ,“ podal přes stůl hromádku vlastních lejster. Vynálezce na ně nadšeně hleděl a oči mu hrály zájmem.\n„Na to bude třeba dělníků! Výborně, výborně, bude tady konečně trochu vzruchu. Tady, to asi nepůjde, to by bylo nepřesné. Ale myslím, že si s tím poradíme. Zdržíte se ve městě déle? Do tří dnů vám vyhotovím kalkulaci a odhad trvání.“\n„Můžu se zdržet. Nevíte, jestli jde v hostinci přenocovat?“\n„Ale jistě, profesor vás mile rád ubytuje,“ přikývl lékárník.\n„Výborně. To by bylo asi všechno. Promiňte,“ obrátil se cizinec na Vynálezce, „ptal jsem se už tadyhle pana lékárníka, ale dělal tajnosti, rád bych se dozvěděl, na čem zrovna pracujete. Je to zajímavé, skoro až napínavé. Sítě, chloroform, ty hromady plátna…“\n„Rád vysvětlím!“ vyskočil Vynálezce a zval oba na procházku. Brašnu od lékárníka si přitom schoval do trezoru u dveří.\nŠli dlouhou chodbou a pak do schodů, které končily u žebříku. Nad žebříkem byl kovový poklop. Vynálezce jej otevřel dlouhou pákou, omluvil se pánům za trochu nepohodlí a postupně vyšplhali do místnosti nad chodbou. V ní stanuli ohromeni úžasem. Minimálně cizinec, lékárník v ní nejspíš nestál poprvé.\nTyčila se nad nimi, obrovská, nevýslovně obrovská. Vznášela se asi půl metru nad zemí, v místnosti, která měla odstraněnu střechu, protože ji vzducholoď přečnívala asi o deset metrů. Vynálezce na ni zamilovaně hleděl a rozpřáhl rukama.\n„Vzducholodě, milý pane, vzducholodě! To je má celoživotní vášeň, vrchol všeho. Chci zkonstruovat největší, nejrychlejší a nejdokonalejší vzducholoď na světě. Poslední dobou všechno spěje k tomu, že se mi to v brzké době podaří. Co na ni říkáte? Krásná, že?“\n„Je skutečně velkolepá!“ uznale žasnul cizinec.\n„A to ji vidíte jen zvenku. Zítra poletí, už zítra tahle roztomilá krasavice vzlétne k nebi! Vezmu vás na palubu, pánové, chcete-li. Bude to výjimečný zážitek.“\n„Vzducholodí jsem už jednou letěl, ale takovou… rozhodně nepohrdnu,“ poděkoval cizinec. Lékárník taky přikyvoval. „To ovšem vysvětluje jen to plátno. A syčení, jistě ji plníte heliem.“\n„Ano a ne. Plátno pochopitelně, helium již řadu let nepoužívám. Podařilo se mi najít mnohem zajímavější zdroj stoupání.“\n„Chloroform to hádám není,“ pokusil se cizinec o žert.\n„Kdeže. Lidé, vážený pane, lidé!“ Vynálezce ta slova pronesl s patřičnou dramatičností. „Já plním vzducholoď lidskou hloupostí. Mým plynem je dutost. Vzduchoprázdno v hlavě je tím, co mou vzducholoď vynáší k nebesům. A nic nenadnáší lépe, než tohle. Nic nenadnáší tak dobře, jako lidská hloupost.“\n„Ano, slyšíte správně, je to tak. K tomu sítě a chloroform. Víte, oni tihle hloupí lidi sice neumí do pěti napočítat, ale špatně se chytají.“\n„Já nemám slov. To jde, plnit něco dutostí?“\n„Dutou věc pochopitelně dutostí naplnit můžete. Pod námi se nachází sál, kde jste mě potkali. Jak vidíte, vzducholoď je již odpojena a připravena k vzletu, dnes jsem dokončil napouštění,“ ukázal na kohoutové uzávěry trubek v podlaze. Kdesi vzadu za vzducholodí se motal nějaký dělník. „Celé zařízení, tam dole, je velice komplikované, patentované a jde o výsledek mé třicetileté práce, jistě tedy prominete, když se zdržím podrobného popisu. Ale ano, skutečně umím hloupost stáčet a pod tlakem napustit do útrob vzducholodě. Vyletí pětkrát víš než ostatní! A to hodlám ztrojnásobit její objem při zachování velikosti a váhy gondoly. Bude to velkolepý úspěch!“\n„Těším se na zítřejší let.“\nZítřejší let se skutečně uskutečnil. Dostavil se lékárník, cizinec přišel za doprovodu profesora, v jehož hostinci nocoval. Vynálezce je přivítal s náručí plnou technických papírů a když všichni nastoupili a pohodně se usadili do skromných křesel u širokých oken úzké gondoly, nakázal dělníkům vzducholoď odpoutat. Chvilku to trvalo, za pár minut se ale gondola otřásla a vzducholoď začala pomalu stoupat. Několik dělníků ji ještě drželo na lanech, aby nedřela o stěny sálu. Když se za okny ukázala poslední řada pálených cihel, pustili lana a vzducholoď nabrala rychlost. Vznášeli se a připadali si nádherně. Lehce, jako pírko. Stoupali nad továrnu, pak nad město, pak nad okolní lesy, pak nad celý obzor a pak se okolo nich začalo bělat. Vstoupili až do oblak.\n„To nic není, výš, výš a výš!“ nadšeně nechával svůj vzdušný koráb stoupat vynálezce, trochu roztržitý. „Jenom doufám, že dneska nepřijde.“\n„Cože? Kdo? Bouře?“ zajímali se pasažéři.\n„Žádná bouře, ten chlap. Občas, zvlášť poslední dobou, když vzlétnu opravdu vysoko, mi tu chodí kolem lodi. Klepe na mě, mává rukama jak šílený. Něco mi nejspíš chce. Ale já ho přeci nemůžu slyšet, přes to sklo. Ani kdybych chtěl. Copak má taková vzducholoď otvírací okna? To dá rozum, že nemá, k čemu by jí byla. To se přeci málokdy stane, potkat takhle v oblacích kolemjdoucího. Já kvůli jednomu, navíc pomatenému, nebudu montovat na vzducholoď otvírací okna.“\n„Vy potkáváte tady, kdovíjak vysoko nad oblaky, člověka?“\n„Jak říkám, občas.“\n„Prosímvás, jak takový člověk vypadá?“\n„Takhle,“ ukázal Vynálezce doleva.\nSkutečně tam někdo byl. Kráčel kolem vzducholodi jakoby nic, prohlížel si nové pány. Pak na všechny mával, cosi naznačoval, možná i něco říkal. Oni jen krčili bezradně rameny. Nakonec pán zavrtěl bezradně hlavou, naznačil ve vzduchu prsty obdélník a zmizel. Prostě se z ničeho nic vypařil, v jednu chvíli tam byl a v další už ne.\nVydrželi tu podivnou návštěvu probírat celou cestu. Když přistáli v tovární hale, což bylo mimořádně napínavé, protože dělníci museli lovit lana a tlustý provaz co chvíli někoho z nich srazil k zemi, přivítala je hned u schůdků z gondoly jakási malá paní, vzhledem, chováním i vysvětlením Vynálezce sekretářka. Obřadně předala svému zaměstnavateli obálku a zmizela za dalšími povinnostmi.\nProtože to byla obálka velikosti průčelí menšího domu a protože byla převázána lesklou, stříbrnou šňůrkou a protože se na ní skvěla podivná, těžká pečeť ze zlata, odnesli ji pánové do kanceláře, kde se stala dalším tématem vzrušeného hovoru, hned po muži v oblacích. Obálka ležela na stole, obrovská skoro přes celou jeho desku, všichni čtyři se nad ní skláněli a škrábali se za uchem nebo ve vousech, zkrátka jak je kdo zvyklý při přemýšlení.\n„Tak to otevřeme, bude to beztak nějaký výkres,“ usoudil Vynálezce.\nVýkres to nebyl. V obálce bylo písmem pro samé kudrlinky skoro nečitelným napsáno následující:\nZ rozhodnutí vyšší moci je mi uloženo pozvati Vás k audienci u Nejvyššího a to v termínu nejlépe okamžitém. Bezbolestné nanebevstoupení bude provedeno v okamžik Vašeho vyslovení souhlasu s navrhovanou audiencí.\nPodepsán Sv. Petr\n„Tedy, to je mi pozvání. Důležitější se snad už dostat nemůže.“\n„Ale to víte, že ano. Trhovkyně tady z města, ta se věčně tváři, že je důležitější.“\n„Ovšem pravděpodobnost, že by vás k sobě pozvala ona, je mnohem nižší,“ podotknul profesor.\n„Co se dá dělat. Asi budu muset vyslovit souhlas, že ano. S vyšší mocí se těžko pře.“\n„Pravda. Vyslovte tedy, počkáme tady na vás.“\n„Děkuji. Tam nad trezorem je něco doutníků a lahví, račte si dopřát. Ehm. Jak to říct… souhlasím?“ pozvedl oči k nebi, přesněji ke stropu.\nMístností to v tu ránu zablesklo a po vynálezci nezbyla ani pára.\nV nebi bylo bílo. Strašlivě moc bíla, dlouho si na něj musely zvykat oči Vynálezce, smrtelníka a člověka ryze pozemského. Když se rozkoukal, viděl, že mu vychází v ústrety stejný pán, co chodil okolo vzducholodi.\n„Vítám vás! Svatý Petr, jméno mé, známe se od vidění.“\n„Těší mě. Abych řekl pravdu, jsem trochu nesvůj. Do nebe vás nepozvou každý den.“\n„A některé nikdy,“ připustil Petr. „Nebojte se, máme s vámi jen takové krátké jednání. Račte, tudy se jde k trůnům nebeským. Kdyby kolem letěl anděl, mávejte, někteří jsou na to hákliví.“\n„Proč jste si mě tedy pozvali?“\n„To máte tak, člověče nešťastná. My vám úspěch přejeme. Co víc, někteří se vám i obdivují. Ale to nejde, abyste nám létal tak vysoko!“\n„Opravdu ne. Minulý týden se o vaši vzducholoď přerazil jeden cherubín. Víte, co to stojí námahy, uzdravit polámaného cherubína?“\n„Radši to ani nechtějte vědět. Pozor, schod. Víte, co má křídel? Hrůza.“\n„Omlouvám se. Ale to by ve skutečnosti znamenalo, že jsem dolétl ze všech lidí nejvýš?“\n„No jistě! Jinak bychom vás nevolali.“\n„Pane bože!“ tlesk Vynálezce. „Tedy pardon…“\n„To je v pořádku, tady v nebi můžete říct, že jej neberete nadarmo, ale voláte.“\n„A uvěří tomu?“\n„Ne, ví líp než vy sám, jak jste to myslel. Ale nedělá z toho vědu.“\n„Stejně si dám radši pozor. Tak nejvýš ze všech. Odpusťte, ale jsem na sebe skutečně pyšný. Netušil jsem, že nejvýš. Že nejvýš z pilotů vzducholodí, prosím, ale nejvýš ze všech!“\n„Ano, fenomenální úspěch. Mávejte, anděl. Proto by vás chtěl o něco požádat a aby vám nekazil plány, činí to až teď. Jsme tady, trochu se upravte.“\n„Je třeba nějak pokleknout, nebo něco? Víte, jdu si promluvit s Bohem poprvé.“\n„Hlavně nezapomeňte pozdravit. Jinak než pozdrav Pánbůh. To je mimochodem hrozně nesmyslné úsloví, on ví, že má pozdravit. Jak by to mohl nevědět.“\nPřed nimi se otevřela vzdušná brána z nebeské perleti. Zalilo je světlo, ostré ale krásné, nadpozemské. Když ze světla procitli, ocitli se v tváří tvář samotnému Nejvyššímu a Bůh, evidentně potěšený návštěvou, přijal všech sedm pozdravů, které mu trochu nervózní Vynálezce dal. A skutečně sám taky pozdravil.\n„Vážený pane, s naší věcí jste již seznámen,“ pronesl Bůh.\n„Slyšeli jste slovo Boží,“ ozvalo se zpoza zlatého trůnu.\n„Nerad vstupují do vašeho nadšení, ale nemohu jinak, než se s vámi domluvit,“ pokračoval.\n„Gabrieli už to opravdu není vtipné! Jste moudrý člověk, vážený pane. Vím, kolik úsilí vás stálo trvat na svém cíli a vím, jak radostně nyní jeho dosažení prožíváte. Ale s polámanými cherubíny je skutečně k nevydržení. Musím vás požádat, abyste své snaží ukončil. Činím tak až nyní, protože vím, že… pardon, protože doufám, že nyní na mou žádost přistoupíte. Když bylo úspěchu dosaženo.“\n„Samozřejmě!“ dosvědčil rychle Vynálezce, i když podle všeho snad ani nemusel.\n„Ale?“ pokynul Bůh, který sice věděl, co Vynálezce napadlo, ale pokoušel se normální rozhovor alespoň předstírat.\n„Ale, není vyloučeno, že na podobný princip přijde někdo jiný. Mám zařízení patentováno, ovšem způsobů lze jistě najít mnohem víc. Je docela dobře možné, že vám dřív či později poláme cherubína někdo další. Za mě, samozřejmě, já se budu držet v menší výšce.“\n„Děkuji. Skutečně je to možné. Ale my jistě najdeme řešení.“\nVynálezce přemýšlel. Když to vymyslel, pokynul mu Bůh a Vynálezci ho bylo skoro líto, protože to předstírání, že musí být myšlenka vyslovena, musí lézt na nervy.\n„Totiž, je takové rčení, tam dole. Myslím, že docela trefné. Ale nejsem si jist, jestli mohu, abych snad neurazil…“\n„Dobře. Snad by pomohlo, víte, jak se říká, kdyby ty blbce jakoby ,z nebe neshazovali‘.“\nGabriel se kdesi za trůnem smíchy neudržel.\n„Nebude-li paliva, nebude vzducholodí až u samého nebe,“ doplnil Vynálezce.\n„Pravda,“ přisvědčil Bůh, „budiž tedy ujednáno.“\n„Mohu se ještě, když už jsem tady, na něco zeptat?“ pokusil se nesměle na odchodu Vynálezce.\n„Ne, na kdy je plánována další potopa vám neřeknu. I když vím, jak by vás stavba lodi nadchla.“\n„Jistě. Tak tedy, nashledanou. Aspoň doufám.“\nPerleťová brána se zavřela.\nKdyž profesor, plný dojmů z poutavého vyprávění z nebe sestoupivšího Vynálezce, dorazil ke svému hostinci U knihy, přešlapovala u něj řada nedočkavých lidí.\nVýborné! Tento autor určitě stojí za pozornost. Text se krásně čte, má hlavu i patu, dokáže udržet pozornost až do konce. Souhlasím s Vojtěchem - také jsem si vzpomněla na Cimrmana :-). Při čtení jsem se usmívala, chytrá povídka. Díky za ni.\nDobrá povídka se hodnotí mnohem složitěji než špatná. Už z principu. Není totiž téměř co vytýkat. Pár zádrhelů proto omlouvám. Příběh, řekl bych až cimrmanovský, je poutavý a nesmírně zajímavý, napsaný skvěle. Pointa je už jen třešnička na dortu. Jsem mile překvapený.


Kuchyň Holly 240 cm (zelená) | Biano\nKuchyň Holly 240 cm (zelená)\nElegantní kuchyně Holly v barevné kombinaci dub sonoma a lesklá zelená. Celková šířka spodních skříněk je 1,8 m a horních 2,4 m. Sestava obsahuje horní i dolní skříňky včetně pracovní desky. Nábytek je vyroben z laminovaných desek.\nMOB 10329 HezkýNábytek.cz


Smůla se jí nalepila na paty\nSmolné dny měla 61letá žena z Příšovic. Ta se nejdříve z vyjížďky na kole nevrátila domů, protože ji po nehodě převezli zdravotníci zdravotnické záchranné služby sanitou do Panochovy nemocnice v Turnově, kde byla jeden den hospitalizována. Když se pak vrátila domů, zjistila, že jí někdo z její domácnosti odcizil 19 tisíc korun. Dveře bytu byly přitom nedotčené, čímž se nabízí myšlenka, že pachatel měl klíče, odemkl si, vzal peníze a pak za sebou zase zamknul. Oznamovatelka z toho vyvodila, že jí pravděpodobně okradl její partner. On ale takové nařčení odmítá. Krádež po přijetí trestního oznámení prověřují policisté místního obvodního oddělení policie. (Zdroj: TZ PČR)\nNa silnicích Libereckého kraje v červenci zemřeli čtyři lidé\nV červenci došlo na silnicích Libereckého kraje k celkem 341 dopravním nehodám vyšetřovaným Policií ČR. Při nich zemřeli čtyři lidé, dalších sedm bylo zraněno těžce a 126 lehce. Z policejních statistik vyplývá, že v každém z okresů zemřelo po jedné osobě. Na silnicích České republiky v červenci zemřelo 60 osob. To je nejméně od roku 1993. Nejtragičtějším byl rok 1994, kdy při nehodách zemřelo dnes neuvěřitelných 767 lidí. „Neustále se zvyšuje počet případů, kdy viník od dopravní nehody ujede. Za prvních sedm měsíců letošního roku jich bylo 392, což je oproti loňsku o 27 více,“ upozorňuje Roman Budský z Týmu silniční bezpečnosti. „Závažnost dopravních nehod v našem kraji je dlouhodobě pod celostátním průměrem. Zatímco na jeden tisíc vyšetřovaných nehod v ČR zemřelo 5,2 osoby, v Libereckém kraji se jednalo o 4,4 oběti,“ dodává Vlasta Suchánková, mluvčí Krajského ředitelství PČR Libereckého kraje.\nV sobotu nad ránem mezi 1. a 2. hodinou se bavila v baru v Palackého ulici v Turnově 46letá žena přímo u barového pultu s neznámým atraktivním pětačtyřicátníkem. Slovo dalo slovo a oba dva se dohodli na tom, že spolu odjedou taxíkem. Po celý večer měla žena pod barovou stoličkou odložený svůj batoh. Byly v něm osobní doklady, platební karta, léky v hodnotě tisíce korun a dvoutisícová hotovost. Ještě před odjezdem si odskočila na toaletu, a když se pak pro něj k baru vrátila, už ho na svém místě nenašla. Kromě batohu postrádala také svého společníka, který zmizel jak pára nad hrncem… (TZ PČR)\nCyklistka pod vlivem alkoholu narazila do nákladního vozidla\nK nehodě došlo v Příšovicích. Třiašedesátiletá žena jela na jízdním kole po chodníku ve směru od Příšovic na Přepeře, náhle z něho sjela do silnice a narazila do pravého boku projíždějícího nákladního vozidla jedoucího směrem na Přepeře. Došlo k pádu cyklistky na vozovku a jejímu zranění. U řidiče nákladního vozidla byl alkohol vyloučen provedenou dechovou zkouškou, u zraněné cyklistky byl ale nález pozitivní – 0,34 promile alkoholu v dechu. Charakter jejího zranění a doba léčení jsou předmětem probíhajícího šetření. Předběžná výše způsobené škody činí částku jen sto korun. Věc i nadále šetří policisté z Dopravního inspektorátu v Semilech. (TZ PČR)\nDnes odpoledne můžete ve Šťastné zemi v Radvánovicích zažít jeden z vrcholů sezony – koncert turnovského Big Bandu (15.00) a kapely MIG 21 s nezaměnitelným hercem a zpěvákem Jiřím Macháčkem (17.00), pak můžete ještě od 19.00 vyrazit na Noc na Karlštejně na hrad Valdštejn (19.00), a kdybyste toho ještě měli málo, tak od 20.00 v areálu Pivovaru Rohozec koncertuje Lucie (revival). Pestrá nabídka je také v sobotu a v neděli (ZDE). V neděli nezapomeňte, že od 17.00 hodin zahajuje divizní fotbalová sezona zápasem FK Turnov – FC Přední Kopanina.\n* ŠŤASTNÁ ZEMĚ: MIG 21 A BIGBAND TURNOV. V rámci letošních Slavností slámy se uskuteční od 15.00 hodin koncert BIGBANDU TURNOV a od 17.00 hodin koncert známé kapely MIG 21 v čele s hercem a zpěvákem Jiřím Macháčkem. Park Šťastné země v Radvánovicích je otevřen od 9.00 do 21.00 hodin, připraven bude po celý den animační program a zábava pro celou rodinu!\n* PEPA LÁBUS A SPOL. Kytarista a zpěvák zahájil svou kariéru v roce 1984 jako folkový hudebník, postupně se k němu připojili houslista Slávek Forman a baskytarista Tomáš Nýdrle. Prostor před KC Střelnice od 19.00 hodin, vstup volný.\n* HRAD VALDŠTEJN: Noc na Karlštejně aneb Na hradě je ženská. Známé divadelní představení v podání mladoboleslavského Divadýlka na dlani. Vstupné: 80 Kč. Začátek v 19.00 hodin.\n* ROHOZECKÉ PRÁZDNINY. Letní seriál koncertů na nádvoří Pivovaru Rohozec. Vystoupí kapela LUCIE (revival). Začátek ve 20.00 hodin.\n* HRAD TROSKY – VÍKEND NA STŘEDOVĚKÉM HRADĚ. Divadelní vystoupení, šerm, středověká kapela, dobové tance, sokolnické ukázky, středověký kolotoč, lukostřelba.\n* BRAMBORÁKOVÉ ODPOLEDNE. SDH Hnanice-Borek zve na příjemné posezení, které začíná v Hnanicích na návsi v 15.00 hodin. K tanci a poslechu bude hrát country kapela.\n* COUNTRY POSEZENÍ se skupinou Bodlák. „Hasičárna“ Bukovina u Dolánek od 16.00 hodin. Pořádá SDH Bukovina.\n* POSEZENÍ S DECHOVKOU od 18.00 hodin v Havlovicích „Pod Lipami“. K tanci i poslechu hraje Plechařinka. Bohaté občerstvení připraveno. Akce se koná za každého počasí.\n* U2 - THE JOSHUA TREE. Poslechový večer. Album oceněné dvěma Grammy za album roku a nejlepší rockový počin roku je považováno za nejlepší album U2 vůbec. Skupina se při jeho natáčení nechala inspirovat americkým folklórem. Prostor před KC Střelnice od 19.00 hodin, vstup volný.\n* LOUTKÁŘI DĚTEM NA DLASKOVĚ STATKU V DOLÁNKÁCH: Plechové pohádky, hraje LS Kordula Liberec. Začátky v 11.00, 13.00 a v 15.00 hodin.\nNoční vlaky z Liberce\nNoční vlakové spoje začnou nově o víkendech a svátcích jezdit z Liberce i dalšími směry. Cestující se z večerních akcí, které se konají v krajském městě, dostanou vlakem do Frýdlantu, Turnova, Semil a Hrádku nad Nisou. Jejich provoz začne s platností nových jízdních řádů od 11. prosince 2016. „Cestujícím chceme vyjít maximálně vstříc, a tak po projednání s dopravci, Českými drahami a Die Länderbahnem navrhujeme zavedení zkušebního provozu vlaků s odjezdem v 0.35 hodin z Liberce ve směrech: Frýdlant, Hrádek nad Nisou a Turnov, s pokračováním vlaku až do Semil. V tuto dobu budou jezdit o víkendech a svátcích,“ uvádí Otto Pospíšil, zástupce ředitele společnosti Korid LK s tím, že k zavedení „půlnočních“ vlaků připraví Liberecký kraj informační letáky. Roční náklady na zavedení nočních vlaků jsou předpokládány ve výši 1,4 mil. Kč. (Zdroj: TZ LK)\nLávka přes náhon se bude opravovat\nOdbor správy majetku Městského úřadu Turnov informuje o uzavření lávky pro chodce přes náhon Jizery.\nV období od 15. srpna do 15. října se bude opravovat lávka vedoucí z autobusového nádraží a centrálního parkoviště přes náhon do centra města. V době opravy pěší lávky budou chodci používat příjezdovou komunikaci na autobusové nádraží ulici Na Lukách, kterou se dostanou do ulice Palackého vedoucí do centra města. (Zdroj: TZ města Turnov)\nPolicisté pátrali po tygrovi\nVčera ráno přijalo operační středisko Krajského ředitelství policie Libereckého kraje telefonát od 67letého muže, který policistům oznámil, že se po zahradě domu v Bořkovské ulici v Semilech pohybuje mladý tygr. Jeho výskyt ve městě si dal do souvislosti s tím, že na Semilsku nedávno účinkoval cirkus a domníval se, že se může jednat o jejich zaběhnutou šelmu. Operační důstojník na místo okamžitě vyslal hlídku, na kterou zde čekal oznamovatel, aby policistům ukázal směr, kudy tygr procházel. Policisté si přivolali na pomoc psovoda se služebním psem, kterého chtěli nasadit na čerstvou stopu. Zhruba dvacet minut po zahájení pátrací akce ale získali informaci od místních občanů o tom, že se v této čtvrti vyskytuje velmi urostlá kočka domácí, která má zrzavé zabarvení s pruhy a nápadně připomíná tygra. Ostatně to nebylo poprvé, kdy tu stejná kočka vyvolala mezi lidmi paniku. Policisté proto krátce před 9. hodinou ranní pátrání po tygrovi ukončili. V tuto chvíli se snažíme sehnat fotografii zmíněné kočky. Ta s námi zatím „nespolupracuje“ a běhá si, kde se jí zrovna zachce, ale až se nám ji podaří vyfotit, fotku zveřejníme.\nCyklista pod vlivem havaroval\nV neděli 7. srpna kolem 20.30 hodiny projížděl Turnovem ve směru od Nádražní ulice k Palackého ulici 32letý cyklista, který při průjezdu zatáčkou ztratil kontrolu nad svým kolem a po nárazu do kovového zábradlí spadl na silnici. Utrpěl přitom zranění, které si vyžádalo lékařské ošetření. Kromě toho ho ale nemine správní řízení. Policisté mu totiž bezprostředně po havárii naměřili 1,64 promile alkoholu v krvi. V této souvislosti mu nyní hrozí až padesátitisícová pokuta.\nAutobusová zastávka u Lidlu zatím nebude\nObchodní centrum Turnov bylo vybudováno v roce 2013 u stávající prodejny řetězce Lidl, která byla postavena s přístupem pouze pro motorová vozidla. Radnice se dlouhodobě snaží vyřešit neexistující spojení veřejné dopravy k obchodnímu centru, kde jsou umístěny prodejny Lidl, lékárna Dr. Max, DM drogerie, KiK textil a další. Jedná se o jeden z nedořešených podnětů vzešlých z řad veřejnosti.\nSnahy o umístění autobusové zastávky ve Svobodově ulici však naráží na neakceptovatelné podmínky pro Dopravní inspektorát Policie ČR. Problémové je místo možných střetů v okolí benzinové stanice Kontakt. Při variantě průjezdu autobusu čerpací stanicí nastává riziko neplynulosti dopravy a nedodržování jízdního řádu. Čerpací stanice má pro nákladní automobily a další vysokoobjemová motorová vozidla vyčleněn jeden stojan s dvěma možnými průjezdnými místy pro autobus. V případě tankování například cisterny by autobus musel čekat na dotankování, které může trvat i delší dobu. Jiným řešením je odbočení autobusu až za čerpací stanicí Kontakt do Svobodovy ulice, kde by ale docházelo ke koliznímu křížení s vyjíždějícími vozidly od benzinové pumpy. Samostatná autobusová zastávka přímo u nákupního centra také není možná z důvodu malého manipulačního prostoru pro autobus. (Zdroj: TZ města Turnov)


Kód produktu EP03010EPE\nTyto dvě sady přenesou vaše Stikboty do světa nových dobrodružství. Sestavte pirátskou loď nebo farmu a vymyslete si originální příběhy plné dobrodružství a vzrušení. Sada obsahuje figurku Stikbota, pirátskou loď nebo farmu a spoustu doplňků.\nTyto dvě sady přenesou vaše Stikboty do světa nových dobrodružství.\nSestavte pirátskou loď nebo farmu a vymyslete si originální příběhy plné dobrodružství a vzrušení.\nSada obsahuje: figurku Stikbota, pirátskou loď nebo farmu a spoustu doplňků.\nPlastové figurky jsou cca 10 cm vysoké. Skladem pirátská loď.\nVideo hračky Stikbot filmařská sada pirátská loď nebo farma


Dřevěné komody | Nábytek online e-shop\nNábytek online e-shop > Skandinávský nábytek > Dřevěné komody\nUdělejte si radost právě teď, nečekejte na vhodnější chvíli. Velké sezonní slevy až 67%. Můžete nakoupit i na splátky, výhodně díky společnosti Cetelem. Z naší nabídky si vyberete zaručeně i vy. Záruka vaší spokojenosti – č. 1 v prodeji nábytku na internetu.\nDřevěná úzká komoda Egil\nKombinovaná komoda Jorden 2\nKomoda Bent 2 z masivu\nKomoda s 6 zásuvkami Jorden 1\nDřevěné komody (11)\nDřevěné noční stolky (16)\nDřevěné postele (40)\nDřevěné toaletní stolky (5)


🌲Les Divoká Šárka v Praze – 2022 – Kam do přírody\nLes Divoká Šárka v Praze nabízí krajinu se strmými skalami a soutěskami, rozsáhlými lesy, loukami a stepmi, na kterých se pasou ovce a kozy. Název Šárka pravděpodobně vznikl ze slova šarý neboli šerý, což zřejmě charakterizuje šeré šárecké soutěsky. Šárka je snadno dostupná městskou hromadnou dopravou a je také velmi oblíbená mezi cyklisty.\nDivoká Šárka mapa\nNejhezčí vycházka kopíruje červenou turistickou stezku, která vychází od konečné tramvaje a vede údolím Litovicko-Šáreckého potoka. V létě je zde možné navštívit dvě koupaliště. V lese jsou altány, dětská hřiště a lavičky, využívané je i piknikové místo s veřejným ohništěm.\nÚzemí je hojně zalesněno, a to zejména díky výsadbám na přelomu 19. a 20. století. Dřeviny, které zde byly vysazovány, byly však často nevhodné, např. trnovník akát, borovice černá, dub červený, ale i smrk ztepilý. V posledních desetiletích zde také dochází k samovolnému zarůstání dalších ploch lesními dřevinami i křovinami, takže porosty už nyní souvisle pokrývají území dříve zcela holá.\nLes Divoká Šárka v Praze, Šárecké údolí, Les Divoká Šárka, Divoká Šárka mapa.\nPřírodní park Šárka – Lysolaje


5 důvodů, proč využívat legálních služeb namísto pirátění | Expressinfo.cz\nDomů>Novinky a aktuality>5 důvodů, proč využívat legálních služeb namísto pirátění\nPirátské kopie budou existovat vždy, ale nemělo by to tak být\n1) Digitální pirátství sice není krádež…ale vlastně tak trochu je\n2) Dnes už jde sehnat legálně prakticky vše\n3) Během pirátění můžete i nevědomky sdílet, což je proti zákonu\n4) Koupě díla namísto pirátění podporuje autory, kteří pak mohou dále tvořit\n5) Stará dobrá morálka\n„Kdo nikdy nestáhl nic nelegálně, ať první hodí modemem,“ mohlo by se říci. Asi každý někdy stáhl nějaký ten soubor, který porušoval autorská práva a asi každý se někdy podíval na film nebo seriál online ze zdroje, který nebyl veden úplně legálně. Asi každý chápeme, že někdy je holt stažení filmu, seriálu nebo čehokoliv jiného prostě ten nejpohodlnější způsob a tady jsme i sepsali 5 důvodů, proč se i dnes stále stahují pirátské kopie.\nI když důvody pro stahování můžeme chápat, stále je to něco, čeho bychom se měli pokud možno vyvarovat, pokud to jen trochu jde. Podíváme se teď na 5 důvodů, proč je pirátské stahování nebo využívání třeba stahování filmů přes torrenty špatné a proč by bylo v zájmu všech, aby se zastavilo.\nMnohdy se o stahování autorsky chráněných děl říká, že jde o zločin bez oběti. Namísto krádeže třeba auta se jen vytvoří digitální kopie souboru, kdy nikdo o nic nepřijde. To zní vlastně docela logicky a do jisté míry to je pravda.\nKrádež filmu, seriálu nebo čehokoliv jiného možná neznamená, že nutně musel autor o něco přijít fyzicky, ale že na jeho díle vydělává peníze někdo jiný. Pirátské skupiny si prakticky bez práce přivlastní dílo někoho jiného, šíří ho a samozřejmě vydělávají peníze z reklamy nebo příspěvků. A toto krádež celkem jednoznačně je.\nJe sice pravda, že ten, kdo se nakonec na film podívá nebo si stáhne něco jiného, by třeba jinak do kina nešel nebo si dílo jinak nepořídil, ale i tak jde o podporu pirátských skupin, které autorská díla kradou a šíří, i když se na tvorbě jinak nepodíleli.\nPříklad může být, kdybyste napsali knihu. Věnujete tisíce hodin práce, korekturám, revidování, ladění, aby vše bylo opravdu pro čtenáře co nejlepší. A někdo přijde a knihu začne nabízet zdarma bez vašeho vědomí a na vaší tvrdé práci sám vydělává. Třeba ne tolik, co potencionálně vy jakožto autor knihy, ale zase naprosto bez práce parazituje na tom, co jste vy vytvořili. Tohle se prostě nelíbí nikomu.\nJiný příklad může být ze života, a to třeba ježdění na černo. Autobus přeci stejně svoji trasu pojede, ať už jsme na palubě, nebo ne. To, že jsme v autobusu i bez zaplacení přeci neznamená, že jsme způsobili škodu. Nebo to tak není? Využíváme službu, která nám je prospěšná. I když můžeme jet zadarmo na černo, rozhodně to není správný způsob cestování a je správné si jízdenku koupit. Asi málokdo by vyloženě doporučoval ježdění bez zaplacení jako správný způsob cestování.\nJe sice pravda, že hlavně distributoři film a seriálů by měli ještě zapracovat a hlavně sbírky sjednotit, ale prakticky jakýkoliv zahraniční i český film nebo seriál jde i dnes sehnat naprosto legálně s titulky nebo dabingem, mnohdy i úplně zdarma.\nKdo tvrdí, že pořad prostě sehnat nejde, i když by si za něj rád zaplatit, tak povětšinou nemluví pravdu nebo velmi špatně hledá. Co se týče veškeré mainstreamové tvorby, tak tady není o čem, protože libovolný film, který je uveden do kin, následně nabízí i legální služby.\nJestli hledáte, kde filmy hledat a na kterých službách se momentálně nachází, doporučujeme použít Filmtoro.cz, který sjednocuje prakticky všechny pořady a ukazuje, kde se jde na vše podívat.\nCo se týče hudby, tak iTunes, Spotify a další nabízí naprosto fantastické hudební knihovny. Prakticky libovolnou písničku potom najdete i legálně zdarma na YouTube, kam hudbu i s klipy nahrávají sami autoři.\nU her pak v zásadě vede dvojka Steam a GOG (a pro milovníky her od Blizzardu také Battle.net). S těmi seženete vlastně libovolnou hru, ať už jde o novinky nebo starší kousky, které rozchodíte i na nejnovějších systémech.\nObecně platí, že když něco z internetu jen stahujete, tak nic neporušujete. Problém přichází ve chvíli, kdy sami soubor porušující autorská práva sdílíte. Více jsme o této problematice hlavně stahování přes torrenty a Uložto psali tady.\nStahování přes torrenty funguje tak, že soubor stahujete z jiných počítačů, které mají onen soubor, který vy chcete. Také ale sami soubor sdílíte, takže ho mohou ostatní stahovat. Po dokončení stahování ho sice můžete znepřístupnit, ale to nic nemění na tom, že během stahování jste umožnili si soubor stáhnout. Přestože je velmi nepravděpodobné, že by si na vás někdo došlápl, možné to je.\nPoskytovatelé internetu vědí o všem, co posíláte nebo přijímáte přes síť, což sice jde řešit pomocí VPN, ale i tak jde o porušení zákona. Stejně jako nahrávání takovýchto souborů na různé služby a hlavně profitování z nich.\nTvorba čehokoliv stojí vždy minimálně čas. Autor knihy sice vše technicky vzato napíše na notebooku, takže nemusí kupovat žádný materiál, ale i během psaní potřebuje z něčeho žít. Tím, že pak nedostane zaplaceno on, ale nějaká pirátská skupina, pro něj může znamenat také konečnou.\nTo, že autor vydělá peníze, ho motivuje k další tvorbě. I díky vydělaným penězům ví, že se dílo líbilo a že jsou zákazníci spokojeni. Ten, kdo prodělá peníze, k čemuž může pirátství do jisté míry také velmi přispět, rozhodně do další tvorby nemotivuje. A to se bavíme „jen“ o autorech knih, kteří do díla vkládají hlavně čas. Produkce filmů, seriálů ale i hudby stojí obrovské peníze, které se musí vrátit.\nJe pravda, že řada autorů zkrachuje, protože jejich tvorba prostě za moc nestojí. Pokud se vám nějaké dílo líbilo, je správné autorům legální koupí poděkovat a přispět na další tvorbu.\nMoralizování nemá rád nikdo, ale je potřeba si prostě říci, že sdílení ale i stahování pirátských souborů prostě morální moc není. Ano, do jisté míry si za situaci mohou distributoři sami, ale mnohdy prostě jen jde o snahu ušetřit každou korunu a neplatit ani za služby, za které si autoři zaplatit zaslouží.\nTvrzení, že tvůrci už mají peněz dost, jsou přinejlepším výmluvy, jak si stahování ospravedlnit. Vždy existují vzácné výjimky a někdy dané dílo opravdu nejde sehnat jinak, než stažením, ale je potřeba říci, že musí jít o kombinaci, kdy na legálních kanálech dané dílo není, zatímco na nelegálních ano. A to se moc často nestává.\nAsi každý někdy stáhl film, seriál, knihu nebo cokoliv jiného, autor tohoto článku nevyjímaje, ale pokud to není z vyložené nouze, měli bychom se naučit, že i když je možné sehnat něco zdarma, je správné za službu neb produkt poctivě zaplatit a nepodporovat ty, kteří jen na produktu parazitují.


Podivuhodně inspirativní dandyismus / recenze - boris cvek\nVedle Charlesa Baudelaira byl Oscar Wilde (1856-1900) jedním z nejdůležitějších představitelů toho typu „dekadence“ devatenáctého století, který lze nazvat dandyismus. Mým cílem v následujících úvahách nad první částí Wildeovy knihy Intence (Votobia Olomouc 1994) není ovšem podat analýzu spisovatele skrze dobový proud, k němuž bývá řazen, nýbrž seznámit čtenáře s jeho podivuhodnými názory na povahu umění a ukázat spojitost mezi dandyismem a jejich plodivou sílou. Intence jsou souborem čtyř textů: Kritik umělcem (sem zaměřím své úvahy), Úpadek lhaní, Péro, tužka a jed a Pravda masek. Obě první dílka mají formu umělecky zpracovaného dialogu mezi dvěma muži a lze v nich už jenom ze způsobu vyjadřování poznat Wildea v tom, co je pro něj typické: okrasnost, estétský patos a důraz na hru myšlenek. To všechno je v souladu s dandyho zaujetím vnějškem, ale pouhý vnějšek by nestačil k tomu, aby se muži jako Baudealaire nebo Wilde stali tím, čím byli. Řadový dandy je tuctový blb, kochající se jenom tím, jak ostatní blbové, již pro něho v nějakém smyslu představují smetánku, žasnou nad způsobem jeho oblékání, nad jeho slovním projevem, čili obecně nad tím, jak vyniká svým zevnějškem. Když ovšem Wilde ve své slavné pohádce o Šťastném princi mluví o safírových očích prince, nemyslí tím jen vnějšek, a to je právě hloubka jeho dandyismu (a podobně je na tom i Baudelaire): krása duše se promítá do vizí, v nichž ji vnímáme přímo jako smyslově okouzlující odraz ve „vnějšku“. „Realita“ je díky tomu svobodná, je vizí, tvůrčím aktem toho, kdo vnímá. Bylo by velkou chybou klást do tohoto postoje někdejší Lavaterovu ambici, kterou Goethe ve svých pamětech (Z mého života – Báseň i pravda, Mladá fronta Praha 1998) popisuje takto: „Jeho Fyziognomika spočívá na přesvědčení, že smyslová přítomnost zcela spadá v jedno s duchovní, že o ní vydává svědectví, ba že ji sama představuje.“ Lavater věřil, že to, co vnímá, je realita, chtěl vzít rigidní fakta a z nich vyčíst pomocí nějakého klíče pravdu o vnitřní povaze člověka – Wilde to musí učinit naopak, má-li být věren sobě: jen sní o vnitřní kráse skutečnosti a sám pro sebe ji ve své vizi vytvoří v úchvatném vnějším blyskotu, přičemž toto zaujetí a patos, tu tvůrčí sílu ke hře fantazie, to vše získává z nadšení, pramenícího v jeho snu. Odtud je záhodno vyjít, máme-li porozumět Wildeovým textům.\nKritik umělcem nese podnadpis S několika poznámkami o důležitosti nic nedělání (všechny čtyři české překlady zmíněných Wildeových textů pocházejí z roku 1919), odehrává se v knihovně domu v Piccadily s vyhlídkou na Green Park a oba aktéři tohoto dialogu, jichž jména znějí Gilbert a Arnošt, jsou vylíčeni s dramatickým talenten, živě, a ne jen jako hlásné trouby nějakých myšlenkových schémat. Dialog je postaven na jakémsi spolčení obou mužů u vědomí jejich vlastní nadřazenosti, jež se projevuje především lehkými, noblesně složenými soudy, obrovskou sečtělostí v klasické evropské kultuře, rozkoší z hravé, bezcílné zahálky a také všudypřítomným viděním světa v optice napětí mezi velkým čili vzácným a malým čili běžným. V tom všem Wilde připomíná F. Nietzsche víc než Baudelaira, který by měl naopak asi blíže k Schopenhauerovu pohrdání elitářstvím. Číst Kritika umělcem je možné i pouze pro požitek z líčení (uniká povrchnosti svým nárokem na inteligenci a xylofonickým hraním na niterné zážitky získané při setkávání se s poklady evropské kultury). Tak např. po úvodních slovech o tom, zda je vhodné, aby umělec psal memoáry, Gilbert chce zahrát na klavír jednu z Dvořákových fantazií, ale Arnošt trvá na pokračování diskuse: „Nikoliv; nepotřebuji hudby právě nyní. Jest příliš neurčita. Mimo to vzal jsem baronesu Bernsteinovou k obědu minulého večera a ačkoliv jest naprosto okouzlující v každém jiném ohledu, trvala na tom, abychom hovořili o hudbě, jako kdyby byla psána v německém jazyku... Nikoli, Gilberté, nehrejte již. Obraťte se a hovořte se mnou. Hovořte se mnou, až bělorohý den vstoupí do světnice. Jest cosi podivuhodného ve vašem hlase.“ A Gilbert, vstávaje od klavíru, odvětí takto: „Nemám nálady k hovoru tohoto večera. Jak ošklivé od vás, že se usmíváte. Vskutku nemám. Kde jsou cigarety? Díky! Jak skvostné jsou tyto narcisky! Zdají se mně utvořeny z ambry a chladné slonoviny. Jsou jako řecké věci z nejlepší doby.“ Zvláštní a možná znepokojivou důvěrnost mezi Gilbertem a Arnoštem lze vysvětlit Wildeovou všeobecně známou homosexualitou.\nAvšak přistupme k hloubkám dialogu, které se v jeho průběhu všelijak ztrácejí těmi či oněmi odbočkami a znovu vyplouvají na povrch. Arnošt pokládá důležitou otázku: jaký je užitek kritiky? Gilbert na to reaguje nesouvisející úvahou o Browningovi, jež spolu s jinými postřehy Wildeovými může být jedním ze zajímavých námětů pro samostatná pojednání, ale v celku dialogu nehraje vážnější roli. Když Arnošt svůj otazník nad smyslem kritiky vyostřuje tezí pravící, že v nejlepších dobách umění nebylo uměleckých kritiků, Gilbert reaguje velmi obratně: „Tuším, že jste již slyšel tuto poznámku dříve, Arnošte. Má veškeru vitalitu omylu a veškeru únavnost starého přítele.“ Po jeho pokusu barvitou argumentací přesvědčit Arnošta o tom, že Řekové provozovali kritiku stejně mocně jako tvořili nádherná díla, se téma soustředí na problém, zda velký umělec tvoří nevědomě, zda je „moudřejší, než sám ví“, nebo zda je tomu naopak. Arnošt ustupuje Gilbertovu názoru, jenž je na první pohled v rozporu s pojetím umění, které se prosadilo ve dvacátém století a které předpokládá spontaneitu jako základ umělecké tvorby. Je ovšem otázka, nakolik lze potřebu sebevyjádření, díky níž umělci často hovoří o tom, že musí tvořit, že bez toho nemohou žít, považovat za cosi spontánního... To, co se člověku samo od sebe chce, má spíše fyzický, strojový charakter materiální nutnosti, byť by tyto procesy měly probíhat na nejjemnějších neuronálních drahách. Není-li možné nazvat pohyb hodinového strojku spontánním, je přece jen kus pravdy v těchto Gilbertových slovech: „Básník nepěje, protože musí pěti. Alespoň veliký básník tak nečiní. Veliký básník zpívá, poněvadž volí zpěv. Jest tomu tak nyní a bylo tomu vždycky tak.“ Další ústup Arnoštových námitek nás dovede až k Gilbertově tezi, že „jest daleko nesnadnější hovořit o věci, než ji vykonati.“ Gilbert pohrdá (a jeho argumenty jsou i nadále spíše řečnické, čili jen pro tu chvíli) konáním, neboť je omezené na náhodu, je vždy v neshodě se svým cílem a jeho podstatou je nedostatek imaginace: „Jest poslední pomocí těch, kteří nevědí, jak sníti.“\nBudu nyní v dialogu sledovat především rozvíjení této myšlenky. Arnošt je zatlačen do pozadí a Gilbert široce, s neustálými odbočkami, obhajuje svá tvrzení. Pojímá čin tak, že ho degraduje na čistě vnější akt, který je unášen v bouřném moři materiálního světa, aby byl navždy zapomenut a aby sám v sobě stál mimo veškerý kontext, tedy jako efemérní nic, jež bytostně nemůže mít žádný obsah a žádnou interpretaci. Naopak to, co zůstává, co je pro nás faktickým světem plným významů, to je výtvor pěvce pro snílka. Ale výtvor je vlastně čin... to Gilbert přechází, poněvadž je pro něj důležité napětí mezi praktickou činností a fantazií. Je ale zřejmé, že bez fantazie je i všechno technické konání a všechen pragmatismus cosi mrtvého, strojového: bez možnosti flexibility a vývoje. Podobně každý, kdo umí ocenit sofistikovaná řešení, musí být snílkem, musí totiž umět přejmout sen konstruktéra, aby zhodnotil způsob, jímž funguje v realitě.\nSplývá-li konstruktér a posuzovatel, náhle splývá také umělec a kritik. Proto Gilbert přechází k následující myšlence: „A právě tak jako umělecká tvorba zahrnuje v sobě činnost kritické schopnosti a vskutku, bez ní nelze říci, že by vůbec existovala, tak kritika jest skutečně tvůrčí v nejvyšším smyslu toho slova.“ Čili kritika není uměním nebo umění kritikou v nějakém redukcionistickém smyslu, nýbrž obojí splývá. Kritik stále dělá kritiku a umělec umění, oba se však musí pohybovat v tvůrčím, oběma společném médiu fantazie, v němž volí další cestu. Volba v říši fantazie, to je potom spontaneita. Zde je zřejmé i to, v jakém smyslu umělec nemusí tvořit: může se cítit nucen setrvávat v médiu fantazie, ale uvnitř něho zůstává spontánní. Jestliže umělec vytváří vlastní svět na základě své vlastní vnímavosti a fantazie, to samé činí i kritik: „Co více, řekl bych, že nejvyšší kritika, jsouc nejčistší formou osobního dojmu, jest po svém způsobu více tvůrčí nežli tvorba, ježto má nejméně vztahů k nějakému vzoru mimo sebe... Lze se odvolati od fikce k faktu. Od duše není odvolání... Nejvyšší kritika není vskutku než zprávou o naší vlastní duši.“ Gilbert manévruje čtenáře do nevysloveného předpokladu, že o umění tohle neplatí stejnou měrou jako o kritice, to je ovšem patrně zásadní a záměrný omyl. Umění není fikce, která má kopírovat fakta a být jimy poměřována, je právě především zprávou o naší vlastní duši. Kritik tuto zprávu pouští do svého nitra, nechává ji působit, dotváří ji a přetváří ji, tedy hovoří-li o ní, hovoří především o své vlastní duši. Není však žádný důvod vidět v tom izolované monology postav, jež dokáží mluvit jen o sobě a žít jen v sobě, naopak: teprve nyní, od duše k duši, je možné sdílení v dialogu. Vynecháme-li teď sdělování fakt, zůstane každé opravdové mluvení k druhému mluvením o sobě. Nijak se tím nepopírá princip reakce a reflexe, neboť dialog bez naslouchání partnerovi není dialog, jenže toto naslouchání vede opětovně k vydání svědectví o sobě, a nyní naslouchá zas ten druhý atd.\nGilbert pokračuje v chvalozpěvu na kritiku. Mezi její úkoly zcela v souladu se svým pojetím klade ne analýzu, vysvětlení uměleckého díla, ale chce, aby zvýšila jeho mysteriozní povahu, aby rozestřela „onu mlhu zázraku, jež jest tak drahá i bohům i věřícím.“ Ale jde ještě mnohem dál a tvrdí, že život, čili fakta, je oproti umění klam. Argumentace je nepřesvědčivá: „A hlavní věcí, jež činí život klamem z tohoto stanoviska umění, jest to, co skýtá životu jeho nízké bezpečnosti, fakt, že nemůžeme nikdy přesně opětovati téže emoce. Jak rozdílně jest tomu ve světě umění!“ Nehledě na to, že ve spojistosti s emocí a opakováním je slovo přesně víc než neurčité, je Gilbertův rozvláčný, ale obdivuhodný, pokus ukázat na Božské komedii to, že si může její četbou kdykoli vyvolat nějakou emoci, postaven na sofismatu. Člověk přece nikdy neví, zda ty verše, které v něm vyvolávaly včera určitou odezvu, nebudou mít zítra účinek opačný. Dalším velmi zajímavým tématem rozhovoru je vztah umění a morálky – není překvapivé, že Gilbert hlásá provokativní názor, podle nějž „všechno umění jest nemorální.“ Morálkou ovšem rozumí společenské normy vázané na praktickou činnost a z nějakého dosti podivného důvodu míní, že „společnost začasté odpouští zločinci; nikdy neodpouští snílkovi.“ Podle mého názoru se jedná o pózu estétovu, o vymezení sebe sama vůči ostatním, kteří jsou zaslepeni a ve své zaslepenosti nespravedliví. Stejně tak se o pózu, nyní spíše intelektuální, jedná v následující Gilbertově tezi: „Dovolte mi, abych vám nyní řekl, že nečiniti ničeho jest nejnesnadnější věcí na světě, nejnesnadnější a nejintellektuelnější.“ Toto přesvědčení ovšem Gilbertovi vůbec nebrání plánovat budoucí kolektivní život rasy a klást nové a nové nároky na to, co je třeba učinit. Nečiniti ničeho je totiž chápáno v aristotelském duchu jako živé, dějící se nazírání, oddělené od lomozu praktických činností. Za Wildeovým odporem k praxi je opět jeho zvláštní dandyismus, totiž jen v lůně nicnedělání, kdy člověk nenaráží na syrovou tvář světa, již by musel všelijak zdolávat, je možné udržet sen o manifestaci vnitřní krásy v kráse vnější. Praxe ukazuje naopak napětí mezi vnitřkem a vnějškem, dává člověku zkušenost, že na vnějšek není dobré se spolehnout. Je pochopitelné, že v Anglii devatenáctého století se dandy Wildeova typu musel cítit jako protiklad společenských hodnot, a to tím spíše, byl-li odlišný i sexuální orientací. Odtud patrně vzešel onen celkem umělý pokus Gilbertův postavit umění v jeho podstatě mimo nebo dokonce proti morálce.\nSofismaty se to v následujících odstavcích jen hemží, nejsou však na škodu... jak už jsem řekl, celé dílko Kritik umělcem nemá ambici říkat pravdu a nic než pravdu, chce naopak způsobit požitek, mimo jiné i požitek z provokace, chce vtáhnout do hravosti myšlenek, které dráždí svou drzostí. Z Gilberta se stává filozof, který povyšuje intelektuální náhled nas vše a právě v přílišné emocionální angažovanosti vidí největší praktickou slabinu Anglie. Čili tolik pohrdaná praxe se vrací jako trumf hozený ve prospěch života snění a nazírání. Zmíním se o nyní alespoň jednom klíčovém sofismatu, bez nějž by Gilbert nemohl přejít od snění, onoho protikladu faktické pravdy, k nazírání jako zdroji pravdy, dokonce i pravdy praktické. Snění i nazírání se dějí v mysli, bez vnějšího konání, člověk si na ně stačí sám, ovšem fantazie, jak jsem už řekl, předpokládá spontaneitu, naopak vlivná metafyzická tradice, jež chápe nazírání jako zdroj pravdy, trvá na naprostém přizpůsobení nazírajícího nazíranému (= idea, esence, podstata).\nDá se říci, pokud jde o základní linku, kterou jsem sledoval, že Gilbert Arnoštovi v dalších mnoha a mnohomluvných odstavcích nepřináší nic nového. V Intencích najdeme ale ještě jeden dialog, a to mezi Cyrilem a Vivianem v Úpadku lhaní. Děj se odehrává na venkově, v knihovně domu v Nottinghamshiru. Nebudu sledovat průběh debaty, řeknu jen to, že se velice podobá tomu, co se odehrálo mezi Gilbertem a Arnoštem, a přeskočím na konec, kde Vivian shrnuje výsledky do tří zásad.\nPrvní zásada: „Umění nikdy nezjevuje než sebe. Má svůj nezávislý život stejně jako myšlenka a vyvíjí se čistě jen ve svých vlastních liniích... V žádném případě nereprodukuje své doby. Přejíti od umění nějaké doby k době samé jest velkým omylem...“ Jen tak je možné zachránit Wildeův dandyismus, žádný opravdový argument, pro který bychom měli tuto tezi akceptovat, nikde v Intencích ovšem nenajdeme. Rád bych ještě upozornil na zásadní rozdíl mezi Wildem a lartpourlartismem: Wilde, jak uvidíme dál v třetí zásadě, neodděluje umění od života, ale námi vnímanou skutečnost života a kosmu do značné míry podřizuje umění.\nDruhá zásada: „Veškeré špatné umění pochází z návratu k životu a k přírodě a povznášení jich na ideály. Života a přírody lze užíti někdy jakožto části hrubého materiálu pro umění, avšak dříve, než mohou prokázati umění nějakou skutečnou službu, musí býti přeloženy v umělecké konvence. V okamžiku, kdy umění se vzdává svého imaginativního prostředí, vzdává se všeho.“ Řekl bych, že tato zásada odmítá závislost umění na faktech, jež nebyla zpracována a transponována imaginací, a s tím lze jistě snadno souhlasit.\nTřetí zásada: „...život napodobuje umění daleko více, než umění napodobuje život... Z toho následuje jakožto důsledek, že vnější příroda také napodobuje umění. Jediné efekty, jež nám může ukázati, jsou efekty, které jsme již viděli v poezii nebo v malířství... Konečné odhalení jest, že lhaní, vyprávění krásných, nepravdivých věcí, jest pravým cílem umění.“ Pro pochopení této zásady je třeba vzít v úvahu, že každá skutečnost je nám zprostředkovaná, že na základě smyslových dat konstruujeme to, co vnímáme – a to nevědomě, podvědomě, ale i vědomě. Je-li něco fakticky, je to v nějakém smyslu prakticky neoddiskutovatelné, neznamená to však, že to není výtvor naší fantazie. Jistě, imaginace se při konstrukci skutečnosti musí víc než při pouhém snění řídit praxí a jejími mezemi, musí zde vystupovat jako podřízený, pokud možno kopírující element, ale podobu skutečnosti si vymyslí, kopíruje pouze její zákonitost. Proto může Vivian říci, že příroda napodobuje umění. Jenže pokud toho hned využívá k tomu, aby podpořil první zásadu, mýlí se. Za předpokladu, že je skutečnost naším konstruktem, tedy skutečnost-pro-nás, není možné definovat lež a nepravdu triviálně. Umění je jistě nepravdivé prakticky, nepojednává fakta, ale může být autentické. Rozdíl mezi pravdou jako hodnotou výroku a pravdou jako intencí, v níž je možno vytvářet imaginární, a přitom pravdivé, světy, je nyní nasnadě. Tak lze také smířit estetiku Wildeovu a Boileauovu.


Nejhlubší hotelový bazén leží v Itálii. A je úchvatný - Novinky.cz\nNovinky.czCestováníNejhlubší hotelový bazén leží v Itálii. A je úchvatný\nNejhlubší hotelový bazén leží v Itálii. A je úchvatný\n22. 9. 2014, 14:22 – Padova\nMédia v souvislosti s hotelovými bazény informují obvykle o těch, které se vymykají co do rozlohy či doplňkových služeb. Bazén v italském hotelu Millepini Therme ve městě Padova však na sebe upoutává jiným atributem - hloubkou. Nese futuristický název Y-40 a jeho hloubka činí, jak už sám název napovídá, 40 metrů.\nPokud jste se už někdy zadívali do hloubky nějakého hotelového bazénu a udělalo se vám nevolno, pravděpodobně nápad Italů neoceníte. Ti však spojili příjemné s užitečným. Hotelový bazén je hluboký 40 metrů, a je tak ideální pro potápěče, kteří zde mohou trénovat.\nNa první pohled působí bazén Y-40 docela normálně.\nVýhodou je, že je napuštěný zdejší termální vodou, a tak je teplota stálá – 32 stupňů Celsia. Díky tomu potápěči nemusejí využívat neopren. Bazén se bude prý vyjma tréninkových ponorů využívat také k podvodnímu focení. V hotelovém světě se přitom jedná o opravdový unikát. Jeho hloubka výškově odpovídá zhruba 14patrové budově.\nHloubka bazénu je úchvatná. Využijí ji však pouze potápěči.\nBazén měří 21 x 18 metrů a pojme neskutečných 4300 kubíků vody. Za jeho vytvořením stojí známý italský architekt Emanuele Boaretto. Na jeho tvorbu dohlíželi experti z oblasti potápění, čímž vznikl i podle mnohých jiných odborníků zřejmě nejkomplexnější bazén na světě.


Dálnice D1 je u Velké Bíteše po demolici mostů znovu průjezdná - Deník.cz\nDálnice D1 je u Velké Bíteše po demolici mostů znovu průjezdná\nBrno - Dálnice D1, která byla kvůli demolici dvou mostů od sobotních 19:00 obousměrně uzavřená v úseku mezi exity 162 až 182, je opět průjezdná. Provoz se obnovil v 10:45, řekl dnes mluvčí Ředitelství silnic a dálnic (ŘSD) Jan Rýdl. Podle něj oba mosty padly v noci a poté se dálnice uklízela. Práce byly bez problémů, doprava se obešla bez větších komplikací, podle Rýdla byl jen hustější provoz na objízdných trasách.\nŘidiči museli v době prací používat objízdné trasy přes Rosice. "Nezaznamenali jsme v dopravě žádné větší problémy jako kolony nebo kolaps. Byl jen hustější provoz, který mohl pro řidiče znamenat menší zdržení," uvedl Rýdl.\nPodle něj padly oba mosty ještě před půlnocí. Poté je pracovníci rozbili na menší kusy a odvezli je. "Použili jsme šotolinové lože, které bylo nutné položit, aby se nepoškodila dálnice. Těžká technika do šotolinových loží oba mosty položila, poté je pracovníci rozporcovali a odvezli," řekl Rýdl.


Autor : Karl Schlange / Schlange 🕔11.12.2003 📕36.935\n16. února 1936 se konaly nové parlamentní volby, poté co korupční aféry vedly k pádu předchozí vlády. Na rozdíl od znepřátelené pravice vytvořily levicové strany společný blok nazvaný Lidová fronta, který sdružoval jak komunisty, tak i republikány. Lidová fronta dosáhla výrazného vítězství a výsledkem byl vznik III. republiky. Nová Azaňova vláda znovu zavedla část reforem, ale neprovedla čistku mezi vyššími veliteli v armádě, a tak se od konce února 1936 začaly pravicové strany připravovat k násilnému uchopení moci. Hlavní roli měli sehrát vyšší důstojníci, soustředění v tzv. generálské juntě, kterou dočasně vedl generál Manuel Goded. Konečné složení junty bylo upřesněno 8. března a začátek povstání byl naplánován na 20. dubna. Tyto skutečnosti byly republikánské vládě známy, a proto byli jednotliví spiklenci přeloženi do vzdálených posádek. Současně došlo k neshodám mezi spiklenci (ve vedení generál Emilio Mola) a z těchto důvodů byl začátek povstání odložen. mezitím se hospodářská krize v zemi prohloubila. Akce obou stran získávaly stále krvavější charakter politických vražd. Dne 12. července byl falangou zastřelen poručík José Castillo z policejní jednotky, která byla věrná vládě. Byla to jasná odplata za jeho účast na vraždách řady falangistů. Reakce druhé strany na sebe nenechala dlouho čekat. Ještě téhož dne v noci zahynul José Calvo Sotelo, což byl poslanec pravice, který byl odveden z domu oddílem Guardia de Asalto a následně zastřelen najatým vrahem. Zavraždění Sotela bylo poslední kapkou, která pomohla sjednotit pravici (jednání generálské junty s monarchisty). Bylo rozhodnuto, že převrat bude zahájen 17. července 1936 v 17:00. I když přípravy nebyly po 12. červenci příliš utajovány, nepodnikla republikánská vláda žádná protiopatření. Převrat tedy mohl být zahájen podle plánu.\nStav v době vypuknutí povstání a po postupu podél hranic s Portugalskem v úvodní fázi občanské války\nI přes úspěchy na severu a v Maroku však nacionalisté nezvítězili a republikánská vláda si udržela vliv na značné části území. Jedinou okamžitou pomocí, kterou vzbouřenci získali, bylo šest tisíc navarrských requetes, začleněných do jednotek generála Moly. Největší naděje vkládali do afrického koloniálního sboru s více než 45 tisíci vojáky, které však bylo zapotřebí dopravit na kontinent. Moře však ovládalo republikánské vládě věrné námořnictvo. A tak se nacionalistům podařily jen ojedinělé průniky osamocených lodí. Obě strany si uvědomovaly, že pokud se africké koloniální jednotky poměrně rychle nepřesunou na Iberský poloostrov, je osud vzpoury rozhodnut.\nPrvní, spíše náhodná, pomoc Německa v začínající občanské válce byla spojena s letadlem Lufthansy Ju 52/3m (D-APOK). Dne 20. července 1936 při letu z Bathrustu v západní Africe do Las Palmas dostal pilot letadla Flugkapitän Henke rozkaz, který byl motivován hlášením z Kanárských ostrovů o stavu obležení, přistát ve Villa Cisneros ve Španělské Sahaře. Příštího dne získali Němci povolení k dalšímu letu do Las Palmas, avšak zde bylo letadlo na rozkaz vojenského guvernéra generála Orgazy na neomezenou dobu zabaveno pro potřeby vzbouřenců. Přes protesty Flugkapitäna Henkeho byl tento stroj hned odpoledne použit k rozhazování letáků nad Grand Canaria. Dne 23. července odletěl Ju 52/3m s generálem Orgazem a dvěma důstojníky na palubě do Maroka, kde přistál na letišti v Tetuánu.\nDalší osud vzpoury závisel na rychlosti přepravy jednotek z Maroka do Španělska. Dopravní letedla Fokker VII, která generálu Francovi sloužila od 20. července, byla málo efektivní. Změnu situace mohla přinést pouze rychlá pomoc ze strany Německa a Itálie.\nDne 23. července přišla na Říšské ministerstvo zahraničních věcí depeše odeslaná z Tetuánu, kterou podepsal generál Franco a bývalý španělský atašé v Berlíně podplukovník Beigbeder a která obsahovala prosbu k povolení nákupu 10 dopravních letadel. Zabavený Ju 52 Flugkapitäna Henkeho byl vyslán do Berlína, na jeho palubě se nacházeli dva němečtí agenti operující ve Španělsku a španělský kapitán letectva Arranez, který vezl dopis od generála Franca. Na letišti Gatow delegaci přivítal šéf zahraničního oddělení NSDAP Gauleriter Bohle. Po setkání s Rudolfem Hessem delegace odjela do Bayreuthu za Adolfem Hitlerem. Rozhovory byly zahájeny 25. července, kromě Führera zde byl i ministr letectví Hermann Göring a ministr obrany Generalfeldmarschlall Werner von Blomberg. Hitler se bez váhání rozhodl poskytnout pomoc.\nDne 26. července založil náměstek ministra letectví Erhard Milch Sonderstab W (zvláštní štáb W), který měl řídit všechny záležitosti týkající se pomoci nacionalistickým silám. Jeho prvním velitelem byl Generalleutnant Helmut Wilberg, který zastával tuto funkci až do 1. dubna 1938, kdy jej vystřídal Generalleutnant Karl Schweickhard. Téhož dne bylo rozhodnuto co nejrychleji dopravit letecky do Tetuánu 20 dopravních letadel Ju 52/3m. Kromě toho bylo do Cádizu po moři odesláno šest stíhacích letounů He 51 spolu s výzbrojí, piloty, pozemním personálem a také 20 protiletadlových kanónů ráže 20 mm.\nDopravní letadla měla být přejata od Lufthansy a měla létat pod značkou nově vytvořené letecké společnosti HISMA (Compania Hispano-Marroqui de transportes Tetuan-Sevilla). Do okamžiku vzniku štábu „Legionu Condor“ se právě společnost HISMA zabývala všemi problémy souvisejícími s nasazením německých dobrovolníků ve Španělsku.\nDně 27. července byl zahájen nábor dobrovolníků a dne 29. července bylo k dispozici 25 důstojníků, 66 poddůstojníků a vojáků Luftwaffe, všichni se soustředili v Döberitzu. Většinou šlo o posádky deseti Ju 52/3m a šesti He 51 s nezbytným personálem. Spolu s nimi tu byli také spojaři, protiletadloví dělostřelci a jeden lékař. Dobrovolníci museli podepsat slib o zachování tajemství a obdrželi španělské uniformy, kromě nového platu v pesetech jim stále běželo jejich služné v markách takže se jejich příjem zdvojnásobil. Dne 31. července 1936 se v Döberitzu setkali s dobrovolníky generálové Milch a Wilberg a znovu jim zopakovali jejich úkoly. Bojové lety byly přísně zakázány. Úkolem Ju 52 byla přeprava vojáků generála Franca přes Středozemní moře, He 51 byly určeny pouze k jejich ochraně a neměly proto vyhledávat příležitost k bojům s republikánským letectvem. Poté se vojáci nalodili v Hamburgu na loď Usaramo, která vezla zároveň i vybavení a v noci na 1.srpna vyplula. Od 5 srpna byla loď doprovázena válečnými plavidly z eskadry Vizeadmirála Rolfa Carlse, která operovala ve španělských vodách. Ráno 6.srpna loď Usaramo prorazila blokádu republikánských lodí a vplula do Cádizu. Při vykládce byl přístav ostřelován republikánským torpédoborcem, ale nákladu ani lodi se nic nestalo.\nDne 7. srpna se celý transport přesunul do Sevilly, kterou dobyli povstalci. Současně s příchodem Němců do Sevilly přiletělo na letiště Tablada prvních deset letounů Ju 52. Nedlouho poté dorazily další stroje. Jedno letadlo přistálo v důsledku navigačního omylu na republikánském území, piloti byli na nátlak Německa propuštěni, ale letadlo zůstalo zabaveno v Madridu na letišti Barajas, dokud nebyl zničen při jednom z náletů. Posádkám letadel Ju 52 velel Oberleutnant Rudolf von Moreau, každá posádka létala do Tetuánu obvykle třikrát až čtyřikrát denně. Let z letiště Tablada trval přibližně 90 minut, Aby se čas zkrátil, byla základna přemístěna k městu Jerez de la Frontera, čímž se doba letu zkrátila na 30 minut. Piloti mezi sebou soutěžili v množství přepravených vojáků, a tak místo předepsaných 17 cestujících brali na palubu až 40 Marokánců s plnou výzbrojí. Rekord v množství vojáků přepravených během jednoho dne (243 osob) držel Flugkapitän Henke z Lufthansy. Letouny však byly přetížené a sotva se odlepily od země. Vzhledem k republikánským lodím, které stroje ostřelovaly, se létalo ve výšce 3 000 až 4 000 metrů. Problémem bylo zajištění leteckého benzínu, neboť přetížené stroje spotřebovaly 15 až 20 tisíc litrů denně. Létalo se pouze s takovým množstvím paliva, které stačilo na dosažení cíle. Ušetřená hmotnost umožnila vzít další cestující. Na technickou údržbu letounů a nejnutnější opravy byl čas v noci.\nDne 15. srpna krátce po startu z Jerez de la Frontera havaroval Ju 52 pilotovaný Unteroffizierem Schulzem. Současně s pilotem zahynul i palubní mechanik Unteroffizier Zech, kteří se tak stali prvními Němci padlými ve Španělsku.V období od 28. července do 11. října 1936 přepravila letadla s německými osádkami celkem 13 528 osob a více než 270 tun vojenského materiálu. Kromě 127 kulometů bylo přepraveno také 36 lehkých děl. Spolu se zapojením nepočetných letadel vzbouřenců a italských SM 81 bylo v období prvních tří měsíců války přepraveno cca 25 tisíc osob z Afriky do Španělska.\nZároveň s přepravou proběhla montáž stíhacích He 51. Vzhledem k zákazu bojových letů pro německé piloty ustoupil major von Scheele naléhání Španělů a dva z první tří smontovaných strojů jim přenechal. Následovala prosba generála Franca na Sonderstab W o vyslání dalších šesti He 51. Když v půli srpna přijel Generalleutnant Wilberg, vyprosili dalších 20 letadel – tentokrát průzkumné He 46, s tím že část Ju 52 bude darována pro provedení úprav k bombardovacím účelům. Jedním z úkolů v této fázi se stalo přeškolení španělských pilotů na německou techniku. Jeden z pilotů, Leutenant Hajo Hermann, kromě toho školil španělské dělostřelce v obsluze 20mm protiletadlových kanónů Flak 30.\nDíky podpoře Portugalska mohla být část nákladů dopravována přes Lisabon. Krátce po sobě dorazily lodě Kamerun, Wigbert a Cirgenti s nákladem mj. dvou Ju 52, 372 tun bomb, 8 tisíc pušek s 8 miliony nábojů, leteckým benzínem a pozemními radiostanicemi o vysokém výkonu, ze kterých byly zřízeny kontroly letů „Sever v Salamance a „Jih“ v San Fernandu.\nRepublikánské lodě, znemožňující přepravu nacionalistům a ostřelující letecký most, byly v bezpečí, protože letectvo nacionalistů nemělo prostředky pro útok na tyto lodě. Za této situace Oberleutnant von Moreau navrhl, aby bombardování provedly německé Ju 52. Za cíl bylo zvoleno největší republikánské plavidlo, bitevní loď Jaime I. Major von Scheele souhlasil s akcí, čímž vzal veškerou odpovědnost na sebe, protože stále platil zákaz bojových letů. Po hlášení, že loď kotví na rejdě v přístavu Malaga, bylo rozhodnuto zaútočit. Přes problémy s podvěšením 250kg bomb byly 12. srpna dva letouny připraveny. 13. srpna ve 4:10 startoval Ju 52 pilotovaný Oberleutnanten von Moreau a pět minut po něm také Ju 52 Flugkapitäna Henkeho. Let probíhal samostatně, díky oblačnosti museli sestoupit do výšky 500 m. Po objevení lodi na rejdě přístavu bylo použito náhradního zaměřovače, protože hlavní nebylo možné použít kvůli malé výšce. Ze tří svržených pum při prvním náletu jedna zasáhla přímo loď, protože protiletadlové dělostřelectvo zahájilo zuřivou palbu, nasměroval Flugkapitän Henke stroj do mraků a vzhledem k odhadnutým těžkým škodám se rozhodl útok neopakovat. Druhý letoun pilotovaný von Moreauem cíl díky oblačnosti nenalezl. Během útoku zahynulo nebo bylo zraněno 47 námořníků, ale poškození loď to z operační služby nevyřadilo.\nZa nacionalistického postupu na sever podél portugalských hranic a neúspěšných útoků na Madrid byla nadvláda ve vzduchu v rukou republikánů. Situace se v srpnu postupně změnila poté, co se ve Španělsku objevilo italské letectvo a nacionalisté obdrželi dodávky německé a italské letecké výzbroje. Již 4. srpna provedli Italové první nálet na lodě v přístavu Larache. Dne 18. a 19. srpna italská letadla bombardovala republikánské jednotky, které se vylodily na Mallorce. 21. srpna otevřeli italští stíhači bojové skóre prvním sestřelem, kterého dosáhl poručík Caccarelli. Nezkušení, špatně nebo zcela nevycvičení členové oddílů republikánské milice byli málo odolní proti útokům ze vzduchu. Psychologický efekt náletů byl neočekávaný. Demoralizovaní republikáni, často i při vlastní početní převaze, lehce podlehli náporu Marokánců a legionářů. Kromě podpory pozemních vojsk prováděly španělské Ju 52 údery proti republikánským letištím v okolí Madridu. Madrid sám byl poprvé bombardován 27. a 28. srpna třemi stroji Ju 52.\nPo úspěchu s náletem na Jaime I, Sonderstab W v Berlíně dovolil upravení dalších čtyř letounů Ju 52 k bombardovacím akcím. První tři stroje byly pokřtěny Pedro 1 až 3 a velel jim Oberleutnant von Moreau a druhý roj tří strojů obdržel jména Pablo 1 až 3 a velel mu Oberleutnant Joester. S tím byl zrušen tajným rozkazem ze dne 28.srpna 1936 i zákaz Němců podílet se na bojových akcích. Zanedlouho zahájilo šest bombardovacích letounů první lety nad území kontrolovaným republikány. Byly prováděny také noční nálety sólovými letouny ke zneklidnění nepřítele. Von Moreau se pokoušel dopravil zásoby do obležené pevnosti Alcázar v Toledu. První pokus v noci byl neúspěšný, dne 21. srpna se mu z výšky 500 m podařilo svrhnout náklad na nádvoří Alcázaru, které mělo velikost 60 x 70 metrů. Ju 52 byl prostřílený republikány, ale podařilo se mu dosáhnout základny. Von Moreau inicioval i první nálet na cíle v Madridu za účasti Němců - a to na palác ministerstva obrany ve chvíli, kdy v něm 29. srpna probíhala porada. Proběhl z výšky 500 metrů a podařil se přímý zásah 250kg bombami. V dalších týdnech bojů byly roje Pedro a Pablo stále přesunovány na další letiště, odkud útočily na cíle prakticky po celém Španělsku. Z Tablady odletěly na letiště San Fernando, které leželo asi 35 km od Salamanky. Odtud podporovaly jednotky nacionalistů, které bojovaly v oblasti Talavera de la Reina. Junkersy tak svými pumami razily cestu pěchotě, která neměla dostatečně silnou dělostřeleckou podporu. Útoky byly vedeny i proti týlu protivníka, kde se jedním z největších úspěchů tohoto období stalo zničení skladů pohonných hmot ve městě Alcázar de San Juan, kde byly uskladněny 4 miliony litrů paliva. Ju 52 se také účastnily stále sílícího bombardování Madridu. Slabé republikánské letectvo, které nemělo moderní stíhačky, nepředstavovalo pro útočníky velké nebezpečí. Přelomem v leteckých bojích nad Madridem se stal 4. listopad 1936, kdy na republikánské straně poprvé zasáhly I-15 dodané ze SSSR, pilotované sovětskými piloty. Od té doby každý nálet na hlavní město představoval díky síle obránců riziko sestřelení. Toho dne byl také ztracen první Ju 52, v němž zahynul první německý letec z posádky bombardéru Leutnant Kolbitz, který byl jako bombometčík zasažen dálkou z I-15 a zraněním podlehl.\nZ šesti letounů He 51 dopravených lodí Usamo do Španělska zbývaly Němcům ještě tři, z nichž byl vytvořen roj, kterému velel Oberleutnant Eberhardt a čísly byli Oberleutnant Trautloft a Oberleutnant Knüppel. 25. srpna si mohli připsat první úspěch v boji se třemi republikánskými letouny Brequet XIX, kdy si jeden stroj připsal Trautloft a další Eberhardt, třetí republikán se stačil zachránit, protože se Knüppelovi zasekly kulomety. 26. srpna se podařilo znovu sestřelit dva Brequety XIX a následujícího dne Knüppel sestřelil stíhačku Nieuport 52 pilotovanou Angličanem Cartwrightem. Dne 29. srpna se He 51 setkaly nad pohořím Sierra de Guadarrama se dvěma bombardéry Potez 540, z nichž jeden byl střídavě napadán všemi třemi heinkely. Po zneškodnění zadního střelce se přibližovaly na vzdálenost několika desítek metrů a střílely do Poteze dávku za dávkou. I přesto dokázal letoun doklouzat nad republikánské území a nouzově přistát. Dne 30. srpna němečtí piloti znovu narazili na tři bombardéry Potez 540 a čelní útok skončil poškozením republikánských letadel, z nichž dva se měly později zřítit u Madridu (podle německých údajů). Téhož dne byl v souboji s republikánskými stíhači sestřelen Trautloft, který se stačil zachránit na padáku a již o dva dny později sestřelil na oplátku Nieuport 52. Protože se velká část letů odehrávala nad pohořím Sierra Guarrama, začali si Eberhardt a jeho kolegové říkat „stíhači z Guarramy“.\nPo dodávce nových strojů z Německa byl vytvořen další roj He 51, kterému velel Oberleutnant Houwald. Dne 5. září Houwald sestřelil jeden Nieuport 52 a jeden Brequet XIX. Také Knüppel sestřelil téhož dne další republikánskou stíhačku. 6.září si He 51 připsaly na konto dva Potezy 540 a provedly první útok proti pozemním cílům. 17. září Knüppel přidal další Nieuport 52. Dne 23. září byly německé He 51 převeleny do města Vitoria na severu Španělska a již 26. září zde sestřelily tři letouny. První ztrátou mezi stíhači byl Oberleutnant Hefter, který 28. září zahynul při letecké nehodě. Od 29. září měli Němci základnu na letišti Avile. Odtud 30. září navýšili Trautloft a Eberhardt své skóre po jednom Potezu 540. Koncem září dorazilo do Španělska deset nových pilotů a šest strojů He 51. Letka He 51 často operovala současně na několika bojištích. Dne 19. října 1936 sestřelily He 51 startující ze Zaragozy pět republikánských letounů, z čehož tři stroje sestřelil Leutnant Henrici.\nV říjnu se ve Španělsku objevil první hydroplán He 60, ke kterému se zakrátko připojil i druhý, Oba stroje měly základnu v Cádizu, odkud střídavě prováděly hlídkové lety nad Gibraltarským průlivem. Z Německa byly také odeslány dva bitevní Hs 123 a jeden střemhlavý bombardér He 50, které měly být ve Španělsku vyzkoušeny v bojových podmínkách. Dorazila i první baterie 88mm protiletadlových kanonů na obranu letiště Tablada.\nK polovině října měla Luftwaffe ve Španělsku k dispozici 14 stíhaček He 51, 20 bombardovacích a dopravních Ju 52, šest průzkumných letounů, dva hydroplány He 60, jeden střemhlavý bombardér He 50, dva bitevní letouny Hs 123, tři baterie protiletadlových kanonů 20mm a jednu baterii 88mm. Což dalece překročilo původní plány a začalo být nad síly Sonderstabu W v Berlíně co se zajišťování organizační stránky týká. Proto 5. září 1936 dorazil do Španělska Oberst Walter Warlimont, který do okamžiku vytvoření Legionu Condor plnil funkci zplnomocněného představitele německých ozbrojených sil u generála Franca. Byli mu podřízení nejen příslušníci Luftwaffe, ale i vojáci tankových jednotek, kteří začali přijíždět od října 1936.\nDobrovolníci z Heer byly po dobu mise ve Španělsku formálně začleněni do Luftwaffe. První část dobrovolníků přišla ze 4. a 6. tankového pluku v počtu 120 mužů a stala se kádrem jednotky z názvem Panzerabteilung Drohne. Početní stav postupně vzrostl na 200 mužů a skládal se ze dvou rot tanků PzKpfw.I Ausf. A a B, roty protitankového dělostřelectva vyzbrojené kanóny Pak 35/36 ráže 37 mm, dopravní roty, roty technického zabezpečení a spojovací čety. Velitelem jednotky se stal Oberstleutnant Wilhelm Ritter von Thoma, který byl předtím velitelem praporu ve 4. tankovém pluku.\nPanzerabteilung Drohne se v říjnu vylodil ve Španělsku a 18. října ho navštívil generál Franco. Výcvik španělských tankistů a dělostřelců byl zahájen, ale vzhledem k situaci na frontě se němečtí tankisté oproti plánu zanedlouho zapojili do bojů v okolí Madridu.\nSituace se začala měnit v neprospěch povstalců, když bylo 10. října 1936 zahájeno formování pravidelné republikánské armády, včetně mezinárodních brigád. Ve vzduchu se začalo projevovat zakoupení více než sta letounů francouzské výroby Dewoitine, což spolu s moderními letouny ze SSSR ohrozilo vzdušnou nadvládu nacionalistů.\nOd 16. do 30. října probíhaly třístranné rozhovory mezi nacionalisty, Italy a Němci, jejichž výsledkem byl podpis dohody, jež upravovala i vznik německého leteckého sboru ve Španělsku, který vstoupil do dějin pod názvem Legion Condor.\nJiž 7. listopadu odjelo lodí do Španělska prvních 700 příslušníků této jednotky a tento den se většinou pokládá za den vzniku Legionu Condor. Celkem postupně dorazilo kolem 5 000 vojáků, hlavním střediskem se stala Sevilla. Již 31. října přiletěl do Španělska na palubě Ju 52 Generalmajor Hugo Sperrle, který pod pseudonymem „Sander“ velel Legionu Condor. Veliteli Legionu Condor byly podřízeny také nevelké pozemní síly s krycím názvem Imker. Stejný pseudonym měl i jejich velitel Oberst des Generalstabs Freiherr von Funck, který tuto funkci zastával až do jara 1939. Kromě tankové jednotky Drohne, existovala rovněž spojovací rota s krycím názvem Imker Horh. Obrovský význam pro nacionalisty měla činnost Imker-Ausbilder, neboli německých vojenských instruktorů, kteří společně vytvořili celou síť výcvikových základen. Do února 1939 bylo v těchto střediscích vycvičeno 56 000 španělských vojáků. Metody a výsledky výcviku, který prováděli němečtí instruktoři měly velký vliv na organizaci nacionalistické armády.\nPůvodně sice Hitler zamýšlel poslat do Španělska i tři pěší divize, ale vzhledem k důsledkům, jaké by to mělo na rychlost výstavby rychle se rozrůstajícího pozemního vojska, bylo od toho upuštěno a jednotka zůstala omezena na letecký sbor a drobné pozemní jednotky. Počet vojáků Legionu Condor v následujících měsících rostl, ale nikdy nepřekročil počet 6 500 mužů, jejichž průměrná doby služby ve Španělsku se pohybovala kolem devíti měsíců. Celkem tedy sbíralo zkušenosti na španělském válčišti postupně díky výměně personálu více než 20 000 Němců. Legionáři měli uniformy stejného střihu a barvy jako španělská armáda, dále získali o jeden stupeň vyšší hodnost než měli v německé armádě a byli velmi dobře placeni tím, že dostávali jeden plat v pesetech a druhý o stejné hodnotě v markách.\nZákladní typy letadel Legionu, He 51 a Ju 52 zaostávaly za stroji francouzského a sovětského původu ve službách republikánského letectva. V důsledku dalších dodávek výzbroje, především ze SSSR se situace ještě více zhoršovala. Protože většina republikánských leteckých sil byla koncentrována v okolí Madridu, stávaly se denní nálety stále riskantnější. Docházelo k situacím, kdy stíhací He 51 doprovázející vlastní bombardéry musely v okamžiku útoku většího počtu republikánských stíhaček ponechat Ju 52 svému osudu, jen aby samy unikly z nepříznivé situace, což přinášelo zvýšené ohrožení pro bombardéry.\nČerným dnem stíhací letky Oberleutnanta Eberhardta byl 13. listopad 1936, kdy odpoledne startovalo devět He 51 k doprovodu pěti Ju 52. Nad Madridem byla formace napadena šestnácti I-15 a osmi I-16. Velitel Oberleutnant Eberhardt zahynul, Oberleutnant Henrici, utrpěl průstřel plic, dokázal sice přistát na území nacionalistů, ale poté zranění podlehl. Německá formace byla zcela rozprášena a letadla se vracela jednotlivě domů. Němci si nárokovali sestřel sedmi I-15, což se vzhledem k převaze republikánů nezdá pravděpodobné. Republikáni zase oznámili zničení šesti letounů a přiznali ztrátu dvou. Z hlášení o bojeschopnosti 15. listopadu byl k tomuto dni počet bojeschopných strojů tři He 51. Projevila se i převaha bombardérů SB-2 nad stíhačkami He 51, které díky své rychlosti mohly prakticky beztrestně útočit na cíle na nacionalistickém týlu.\nV prvních listopadových dnech existovaly pouze dvě německé letecké jednotky, které mohly podvádět bojové lety, a to stíhací (Eberhardt – po 13.11. Knüppel) a bombardovací (von Moreau). Nové jednotky Legionu Condor se teprve formovaly. Jako první dosáhla bojové připravenosti Kampfgruppe 88, jejíž základ tvořili tři nové letky s Ju 52. Velitelem 1. letky byl Oberleutnant Liegnitz, velitelem 2. Hauptmann Brasser a velitelem 3. Hauptmann von Dellmensingen. Letadla K/88 se zakrátko zúčastnila náletů na Madrid. Navzdory častým bojovým letům utrpěla Kampfgruppe 88 první ztráty na životech teprve 8. prosince, když při náletu na letiště u městečka Alcalá de la Henares padl za oběť republikánským stíhačům jeden Ju 52 a další poškozen. Celkem zahynulo pět německých letců, včetně velitele 1. letky.\nJeště v listopadu dosáhla bojové hotovosti průzkumná jednotka A/88 vybavená letouny He 70, které byly nasazeny i jako lehké rychlé bombardéry s maximálním nákladem 300 kg pum. Zvlášť vyčleněný roj prováděl akce přesného bombardování vybraných důležitých objektů v republikánském týlu.\nVe druhé polovině listopadu dorazilo do Španělska na palubách lodí Berlin a St.Louis 60 stíhacích He 51. A tak, začátkem prosince, mohla J/88 začít s prvními bojovými lety. Velitelem jednotky se stal Hauptmann Hubertus von Merhart, velitelem 1.letky Hauptmann Werner Palm, velitelem 2. letky Hauptmann Siegfried Lehmann, velitelem 3. letky Hauptmann Jürgen Roth. Létající personál se částečně skládal z pilotů, kteří už ve Španělsku bojovali, a částečně z nováčků. Elitu představovala 4. letka Oberleutnanta Knüppela, což byla bývalá Jagdstaffel existující od září 1936. Její piloti měli největší bojové zkušenosti a především oni zvyšovali konto německých vítězství v leteckých bojích. 4. letka často operovala na jižní frontě. Výkony ostatních letek nebyly zpočátku příliš velké. Teprve 16. prosince bylo dosaženo prvního vítězství, když se veliteli 1.letky Hauptmannu Palmovi podařilo sestřelit I-16.\nKromě stíhacích letek J/88 existovala zkušební stíhací letky VJ/88, která byla vyzbrojena různými prototypy nejnovějších letounů. Ke dni 20. prosince měla VJ/88 ve stavu na letišti Tablada u Sevilly i tři stíhací letouny Bf 109 V3, V5, V6 a jeden He 112 V4. Dále jeden střemhlavý bombardér Ju 87 A-0 z ověřovací série. Oberleutnant Trautloft, jenž přešel ze 4. letky, létal na jednom z letounů Bf 109, na tento stroj namaloval svůj osobní znak – zelené srdce.\nNa okraji hlavních bojů občanské války operovala jednotka námořního průzkumu AS/88 s hydroplány He 60 a od listopadu He 59, které se svou nosností 1 000 kg pum nebo s jedním torpédem staly hrozbou pro obchodní a válečné lodě republikánů. Koncem prosince se přesunuly do Melilly v Africe, kde se nacházela španělská základna hydroplánů. Letecká torpéda byla nakoupena v Norsku. První pokus o torpédový útok byl proveden 30. ledna, Oberleutnant Klümpert zapálil loď až při opakovaném druhém bojovém letu, kdy torpédo nahradily bomby.\nTěžká situace na madridské frontě byla důvodem k tomu, že na ni byly nasazeny dvě roty tanků Pz.Kpfw. I, kde v rámci samostatné operace obsadily 24. října městečko Villamantalla. Těžiště jejich nasazení však bylo v podpoře pěchoty. Docházelo i ke střetnutím s tanky T-26, které prokázaly naprostou převahu nad německými tanky, vyzbrojenými pouze kulomety. Posádky T-26 se obávaly pouze německých protitankových kanonů ráže 37 mm.\nBoje nacionalistické pěchoty podporovaly také přímou palbou i německé protiletadlové baterie, což bylo způsobeno velkým nedostatkem dělostřelectva v nacionalistické armádě. Prokázaly však v této úloze velkou účinnost.\nLetky Legionu operovaly v podmínkách stále rostoucí převahy republikánského letectva. Dosáhnout vítězství bylo stále těžší. Jestliže v lednu 1937 zničily He 51 z J/88 čtyři nepřátelské stroje, tak v únoru pouze jeden. V březnu nesestřelily žádný stroj protivníka. Naopak rostly vlastní ztráty. 6. ledna 1937 přišli Němci nad Madridem o dva letouny i s piloty. 12. února byly v oblasti Madridu sestřeleny další dva He 51, tentokrát se piloti zachránili na padácích. 24. února Oberleutnant Winterer omylem přistál na území nepřítele a byl zajat. Za situace, kdy He 51 nebyly s to plnit normální úkoly, to znamená útoky na nepřátelská letiště a doprovod vlastních bombardérů, byly často používány k přímé podpoře pozemních vojsk. J/88 při bitevních útocích na pozemní cíle ztratila další letouny i piloty, ačkoliv jejich útoky byly účinné. Se stejnými problémy se potýkali i Italové a v ještě větším stupni také nacionalistické letectvo. Republikáni, kteří nyní měli převahu ve vzduchu, mohli provádět mohutné údery na nepřátelská vojska. Od března přešly bombardéry Ju 52 na noční akce, což částečně omezilo hrozbu ze strany I-15 a I-16. 4. ledna byl nad Bilbaem sestřelen stíhači jeden Ju 52.\nV prosinci 1936 byl ze Španělska odvolán Oberleutnant von Moreau, který začal organizovat novu zkušební bombardovací letku VB/88, která začala zkoušet nově zaváděné typy bombardérů v bojových podmínkách. V polovině února dorazily čtyři He 111 B-1, čtyři Do 17 E-1 a čtyři Ju 86 D-1. Bojové lety byly zahájeny velmi rychle. Již 23. února ztratila VB/88 první letoun, když byl v oblasti Andujaru sestřelen Ju 86. Již první zkušenosti ukázaly, že největší účinnost vykazuje He 111. V březnu byly do Španělska odeslány další čtyři He 111, tentokrát verze B-2. V březnu dosáhly tyto bombardéry velkého úspěchu při útoku na základnu republikánského letectva v Alcalá de la Henares, když zničily na zemí více než 20 letounů. V témže měsíci utrpěla zkušební letka také další ztráty. Během bojového letu v oblasti Albacete byl donucen protiletadlovým dělostřelectvem k nouzovému přistání He 111.\nZahájení výroby Bf 109 B-1 umožnilo odeslat v březnu 1937 do Španělska 12 strojů. Novými stíhačkami byly vyzbrojeny dvě letky J/88. Jako první přišla na řadu 2. letka a její seznam vítězství začal rychle narůstat. Již 6. dubna 1937 sestřelil Oberleutnant Lützow I-15. Zároveň s objevením prvních Bf 109, byla dokončena reorganizace J/88, v rámci které bylo rozpuštěna 4. letka.\nNeúspěchy útočných operací nacionalistických vojsk dodaly síle argumentům Němců, aby nový útok byl veden na severní frontě. Přípravu a velení nové ofenzivy bylo Francem svěřeno štábu S/88 Legionu Condor, který měl velet španělským a italským jednotkám na severu. Poprvé v průběhu občanské války byly síly Legionu soustředěny na jednom místě a udeřily koncentrovaně, na rozdíl od předchozí roztroušené bojové činnosti současně na všech frontách. Ale to už je jiná kapitola …\n1) Stíhačky nad Španělskem 1936–1939, Svatopluk Matyáš\nTagy: Meziválečné období (1918-1939) : Španělská občanská válka [1936-1939] Německo (DEU) : Německá říše / Velkoněmecká říše [1934-1945]


Felicie rok výroby 97 ztráta klíčů - poradna.net\nFelicie rok výroby 97 ztráta klíčů\nVíťa, 08.09.2021 20:04 , Auto-moto, 8 odpovědí (460 zobrazení)\nJestli to píši do správné sekce\nMá Felicia rok výroby 97 klíček s čipem ? díky\nNe, pokud ho tam nejakej hypertunil nedobastlil. Jinak felicii snad ani nema cenu zamykat ne?\nbahno 08.09.2021 21:02\nNikdo to tam nic nedobastlil na náhradním klíčku bez něj bych byl nahraněj tak je kovový plíšek na k…\nVíťa 09.09.2021 09:25\nPak by stálo za pokus zkusit jinou provozovnu, na to neni naštěstí monopol. U nás ve městě (spíš vět…\nml1 10.09.2021 09:22\nJá jsem chtěl udělat náhradní klíček do staršího auta, maník tady https://goo.gl/maps/CfEJLrFhbrZGXo…\nYarda 09.09.2021 19:04\nTak tedy shodneme se na tom z roku 97 je tam čip.ale mě by zajímalo velice kde je ta databáze k nako…\nVíťa 09.09.2021 21:57\nTa databáze je k nakouknutí např. u výrobce přístroje, kterým se dá přečíst kod RFID čipu, zaznamena…\nleo 10.09.2021 09:06\nDobrý den,než někde blbnout bez klíče,nemáte vzorek,nemusí to jít napoprvé,vím z vlastní zkušenosti.…\nLubomír 10.09.2021 12:04\nA to jsem myslel, že dobrušování klíčů je minulostí. Pamatuju si to v dávných dobách, že to bylo sko… poslední\nml1 10.09.2021 12:33\nbahno, 08.09.2021 21:02 #1\nNe, pokud ho tam nejakej hypertunil nedobastlil.\nJinak felicii snad ani nema cenu zamykat ne?\nVíťa @bahno, 09.09.2021 09:25 #2\nNikdo to tam nic nedobastlil na náhradním klíčku bez něj bych byl nahraněj tak je kovový plíšek na kterém je číslo a maník u kterého byl pokus udělat náhradní tak se podíval do PC a a řekl že je to pod čipem.Taky by mě zajímalo do jaké databáze se koukal ? díky\nml1 [147.231.34.xxx] @Víťa, 10.09.2021 09:22 #6\nPak by stálo za pokus zkusit jinou provozovnu, na to neni naštěstí monopol. U nás ve městě (spíš větší vesnici) máme třeba tři, které slibují výrobu klíčů a autoklíčů stejně jako kopie čipů (některé progresivní správy domů si udělali přístup do baráku na čip). A to by bylo, kdyby v čechách nedokázali udělat klíč do škodovky. (Jinou otázkou je za kolik, soused má třeba kiu a někdy nám na chodbě rozhořčeně řikal, že ho náhradní klíč vyšel na tři tisíce, nevim jestli je to málo nebo hodně, nemám o tom přehled, mě překvapilo, že klíč do normálních dveří už nestojí 7 ale 60 korun (na druhou stranu 7 korun to stálo před 10 lety a zdražuje všechno).) Pokud vim, tak jedinou bariérou by mohlo být, že to neudělaji každému, ale budou chtít nějaký doklad, že nejde o pokoutnou kopii (jako je to u klíčů s patentovaným profilem) - to by ovšem pro majitele neměl být problém.\nTo s tím zamykáním takového auta je dobrá připomínka, je to staré, ale veterán to ještě neni. Na druhou stranu krade se všechno a nejen u nás. Když jsem byl pracovně v Německu, podivoval jsem se, že si tam všichni důsledně zamykají kola a to i když jdou na skok do obchodu (a rozhodně to nebyly nějaké nablískané nové bicykly, spíš to byly verky, na kterých by u nás nikdo nejezdil). Tak jsem se na to ptal a člověk, který nám tam dělal průvodce říkal, že mu během posledních 5 let ukradli 4 kola a to i přestože je měl zamčené. Takže bych s touto lehkomyslností byl opatrný, nejsme na tom sice tak bídně jako západní německo, ale jeden nikdy neví.\nYarda, 09.09.2021 19:04 #3\nJá jsem chtěl udělat náhradní klíček do staršího auta, maník tady\nmi ho udělal na počkání.\nJá jsem předtím netušil, že v obyčejném klíčku (mimo ten co se s ním dá dálkově odemykat auto) nějaký čip je\nVíťa @Yarda, 09.09.2021 21:57 #4\nTak tedy shodneme se na tom z roku 97 je tam čip.ale mě by zajímalo velice kde je ta databáze k nakouknutí ? díky\nleo, 10.09.2021 09:06 #5\nTa databáze je k nakouknutí např. u výrobce přístroje, kterým se dá přečíst kod RFID čipu, zaznamenat a nahrát do nového čistého čipu, který se pak vloží do klíče. Tyhle věcičky mají k dispozici firmy, které se zabývají výrobou autoklíčů. Protože přístoj stojí několik tisíc Kč, koupit si ho na jedno použití je nesmysl. Asi vám nezbyde, než do nějaké takové provozovny zajít a nechat si klíč udělat, ať už s čipem nebo bez, to vám řeknou.\nLubomír, 10.09.2021 12:04 #7\nDobrý den,než někde blbnout bez klíče,nemáte vzorek,nemusí to jít napoprvé,vím z vlastní zkušenosti.Dělali mě klíč na saxo,klíč jsem měl,auto před prodejnou,hned neseděl,musel být ještě dobroušen.V Chlumci nad Cidlinou vedle Penny ,pán je mistr ,dělá poctivě.\nJinak jsem našel nový i bazarovky,mrkněte na odkazy.\nml1 [147.231.34.xxx] @Lubomír, 10.09.2021 12:33 #8\nA to jsem myslel, že dobrušování klíčů je minulostí. Pamatuju si to v dávných dobách, že to bylo skoro pravidlem. Třeba v učení jsem to po dvou iteracích vzdal (tehdy se dělali klíče od šatny (alibisticky, aby se omezil okruh pachatelů a problémy se šatnáři měl každý dostat klíč od šatny; předtím tam byly dozické nebo obyčejné zámky a jeden klíč šel běžně do více dveří (což dost ztěžovalo jednání s pojišťovnou, když se něco ztratilo) pak se škola rozhodla právě pro instalaci nových zámků a po nějaké době právě pro zrušení šatnářů) a já byl pověřenej tím tam zajít udělat 20 klíčů, napoprvé nefungovala asi půlka, pak půlka z půlky a napotřetí už jen asi dva klíče, ale nikdo už klíče nechtěl, tak jsem se na to vykašlal, když si pak někdo po půl roce vzpomněl, že by chtěl klíč, jestli ještě mám, tak najednou tam i ty tehdy nefunkční šly (do obou zámků z obou stran), asi jak se ten tehdy nový zámek už ochodil). Bylo tehdy naprosto normální, že klíče nešly do zámku napoprvé, někdy jsem to přičítal nedbalosti (třeba některý zub byl prostě na pohled nedodělaný). A to tak nerad řeším reklamace. Ale dneska bych si myslel, že se to stát nemůže, nebo jenom naprosto mimořádně. Taky jsem koukal na tu techniku, vloží se vzorek, a polotovar a pak už jde všechno samo, takže ani moc prostoru pro lidskou chybu tu neni.\nZajímavé že to s těmi obyčejnými klíči se řešilo poté i na průmyslovce. Nejdřív to vypadalo jako nepořádek šatnáře, že nezamknul šatnu. Ale on si byl jistý, že zamykal a pak bylo odemčeno, tak si k tomu potom bral svědky, i když i jeho prohláčení třídnímu stačilo, měli jsme dobrého tříďase. (Nevzpomínám si, jestli se tehdy i něco ztratilo, nebo ten průšvih spočíval jen v nezamčené šatně.) A tu se ukázal nápad - pane učiteli, nemůže někdo udělat to samé, co Vy, tedy prohrabat své zásoby klíčů a najít tam vhodný (tak jsme přišli k rezervnímu klíči). Slovo dalo slovo, tříďas se zmínil školnici, školnice někomu dalšímu a do týdne jsme měli nový patentní zámek a bylo po definitivně problémech.