Fashion Cycle Girona, la desfilada de moda en bicicleta, el dissabte 8 d’octubre a Girona | Girona Centre Eix Comercial\nL’associació de comerciants Girona Centre Eix Comercial i l’escola de models Piùbella Models, organitzadors de la passarel•les Girona Fashion Day, estrenaran el proper dissabte 8 d’octubre la primera desfilada de moda sobre pedals Fashion Cycle Girona.\nL’esdeveniment començarà a rodar a partir de les cinc de la tarda. Vint-i-cinc models sortiran en bicicleta des de la plaça de la Independència i recorreran els carrers de la ciutat per tornar de nou al punt de sortida a les 19.00 hores. Tot seguit, a les 20.00 hores, començarà la desfilada de dissenys i complements sobre el passadís tradicional, ubicat a la mateixa plaça. Amb tot plegat “volem promocionar les botigues de moda locals i fer lluir les propostes de la nova temporada d’una manera diferent, seguint les tendències que es van imposant a altres territoris”, ha explicat la gerent de Girona Centre, Mònica Bartrina.\nAl mateix temps, i durant tota la tarda, hi haurà activitats per entretenir un públic fidel a la cita. Per la seva banda, l’acadèmia Revlon, repetirà la marató de pentinats i maquillatge solidària a favor de la Fundació Oncolliga Girona.\nL’objectiu de la iniciativa és promocionar el sector local de la moda i donar suport a nous creadors, que també tindran presència en aquesta nova edició tardor-hivern. Cada edició ha comptat amb prop d’unes mil persones. “Amb la novetat d’aquest any esperem atreure més públic i tenir més visibilitat”, assegura Bartrina.\nCada edició compta amb el suport de Giramé, professionals de la perruqueria i l’estilisme, que són els encarregats de pentinar les models; i l’estètica Angèlica, responsables del maquillatge.\nMireu el recorregut que faran les models en bicicleta!\nSORTIDA: Carrer Santa Clara\nCarrer Maluquer Salvador\nCarrer Migdia (de baixada)\nRotonda Ultònic (Mercat del Lleó)\nCarrer Migdia (de pujada)\nATURADA: Plaça Miquel Santaló (Hotel Carlemany)\nPlaça Hospital – Pompeu Fabra\nARRIBADA: Plaça Independència\nPont de la Font del Rei (Agafar carril bici)\nATURADA: Plaça Sant Josep (La Fàbrica Girona – Coffe)


L'Informatiu - La CUP inicia una campanya de recollida de propostes per als usos de la nau gran d'El Vapor\nLa CUP inicia una campanya de recollida de propostes per als usos de la nau gran d'El Vapor\nLa CUP de Santa Perpètua ha presentat en roda de premsa celebrada aquest dimecres 9 de març una campanya participativa per debatre quins usos es pot donar a la nau gran d’El Vapor. La formació ha explicat que aquesta iniciativa “ha de servir per fer partícips les entitats i la ciutadania en el procés de redacció del projecte de la CUP per a l’ús del Vapor”. La CUP iniciarà la recollida de propostes el 18 de març coincidint amb una xerrada que oferirà el CREM sobre la història d’El Vapor a partir de les 20.15 hores. Posteriorment, un portaveu de l’ateneu de Barcelona L’Harmonia parlarà de la gestió d’espais comunitaris. La formació ha explicat que el procés de recollida de propostes es farà per internet i presencialment a la seu i al carrer.\nLa recollida finalitzarà el 3 d’abril amb un vermut al parc Municipal i el dia de Sant Jordi es presentaran els resultats. Segons la CUP, en els propers mesos l’Ajuntament iniciarà les obres de la nau gran d’aquest espai. La intenció de la CUP és "escoltar què vol el municipi de Santa Perpètua al respecte dels usos que ha de tenir la nau a rehabilitar del Vapor perquè entenem que és una decisió de totes".\nD’altra banda l’11 de març, a les 20 h, al Centre Cívic de Can Folguera s’ha programat Què és el Procés Constituent? A l’acte, participaran Gabriela Serra, diputada de la CUP-CC al Parlament, i David Clarà, de Junts per Barberà.\nFoto: els membres de la CUP Guillermo Almansa i Bienvenida Navarro durant la roda de premsa sobre els usos de El Vapor / L'Informatiu


Alcoi ha perdut 2.379 habitants en els darrers 8 anys | ARA Multimèdia\nAlguns mitjans d'àmbit estatal s'han fet ressò d'aquest fet, com per exemple el reportatge compartit al web de El País el passat mes de febrer.\nLa plataforma Guanyar Alcoi posa damunt la taula aquest descens poblacional per a denunciar que Alcoi pateix una "crisi estructural que si no es redreça, pot convertir-se en permanent". Allò que proposen per a revertir la situació és un redreçament de l'acció de govern encaminat a afavorir oportunitats laborals, així com una vertadera política d'habitatges o mesures de conciliació familiar.\nLes xifres de l'Institut Nacional d'Estadística parlen que Alcoi ha perdut 2.379 persones durant les dues últimes legislatures respon, el 60% de les quals (1.350 persones) es deu al saldo migratori negatiu. Tal com explica Lluís Català, membre de la Coordinadora de Guanyar, "al llarg de la història la fluctuació ha anat en relació directa amb la situació econòmica general, però aquesta vegada el canvi de tendència no ha millorat les expectatives i Alcoi continua perdent població en benefici d'altres ciutats".\nUn altre dels problemes on posen el focus d'atenció és el continu envelliment de la població, el qual, segons la plataforma, planteja dos reptes: "com cuidar adequadament a les persones majors que ho necessiten i fer que tinguen un envelliment actiu; i com revertir l'envelliment de la població fent d'Alcoi una ciutat atractiva per a la gent jove".


Investigació per a la vida, no per a la mort (informació contra Congrès Balística a Tarragona) - Indymedia Barcelona\nInvestigació per a la vida, no per a la mort (informació contra Congrès Balística a Tarragona)\nCorreu-e: tgnapau ARROBA tinet.org (no verificat!)\t 19 abr 2007\nactivistes de la Coordinadora Tarragona Patrimoni de la Pau han acudit al Palau de Congressos i al Patronat Municipal de Turisme per denunciar la celebració del 23 Congrès Internacional de Balística .\nTarragona, pateix un procÃ©s de militaritzaciÃ³ des de lâ��any 1997 amb motiu de la visita del JFK i la campanya institucional per convÃ¨ncer la ciutadania dels beneficis econÃ²mics que comportarien les visites i per aconseguir que Tarragona esdevinguÃ©s seu logÃstica dels vaixells de guerra de la VIa Flota dels EUA i de lâ��OTAN. Als vaixells de guerra, van seguir les xerrades dels marines en Centres CÃvics, la instalÂ·laciÃ³ de campaments militars al port per facilitar les maniobres Dinamic Mix, el pas per Tarragona de trens amb material militar i, ara, la celebraciÃ³ del 23Ã¨ CongrÃ¨s Internacional de BalÃstica amb el suport del Palau de Congressos i el Patronat Municipal de Turisme.\n650 congressistes (industrials, professionals, â��cientÃficsâ�?...), convocats per IBC, associaciÃ³ que compta amb socis com el Laboratori dâ��InvestigaciÃ³ dâ��armament dels EUA, amb NDIA (National Defense Industrial Association), RAFAEL (armament development authority Ltd) d'Israel, etc., i per la Universitat PolitÃ¨cnica de Madrid, debaten, entre el 16 i el 20 dâ��abril, sobre armaments, sobre un negoci que acabarÃ proporcionant patiment i mort. A diferÃ¨ncia dâ��altres actes, publicitats a dojo, quasi ningÃº sâ��ha assabentat de la celebraciÃ³ del CongrÃ¨s i a qui ha preguntat se li ha contestat que era informaciÃ³ reservada o que els stands no es podien visitar.\nMentre cada 7 segons mor un infant de gana, els empresaris, professionals i â��cientÃficsâ�? necessaris perquÃ¨ els exÃ¨rcits matin mÃ©s i millor, gaudeixen de la ciutat i de les visites culturals i gastronÃ²miques que els ha preparat el Patronat Municipal de Turisme.\nGent de la Coordinadora Tarragona Patrimoni de la Pau, convenÃ§uts que el sistema militar, poderosa mÃ quina productora i, a la vegada, consumidora d'armes i estratÃ¨gies perquÃ¨ unes persones dominin a d'altres, estÃ produint ja, ni que sigui pel desviament de recursos econÃ²mics d'Ã rees que necessiten atenciÃ³ urgent, estralls en la humanitat i en el seu entorn, han fet acte de presÃ¨ncia, aquesta tarda davant les portes del Palau de Congressos, enmig dâ��un potent dispositiu de seguretat privada, per distribuir octavetes informatives entre congressistes i ciutadania amb una pancarta que, en anglÃ¨s i en catalÃ , reclamava investigaciÃ³ per a la vida i no per a la mort. Posteriorment sâ��han desplaÃ§at davant les oficines del Patronat de Turisme per denunciar la connivencia amb el CongrÃ¨s.\nTarragona, 19 dâ��abril de 2007\nRe: Investigació per a la vida, no per a la mort (informació contra Congrès Balística a Tarragona)\nper Anna\t 20 abr 2007\nBravo la gent de Tarragona, no pareu i això els deu fer enfadar moltíssim.


Unitats 490 "Alaris"\nTrens de Catalunya > Xarxa de via ampla > Trens renfe > Unitats 490\nUnitats elèctriques sèrie 490 "Alaris"\nEls trens de la sèrie 490 van ser electrotrens adquirits per renfe entre 1998 i 1999 amb l'objectiu de servir trajectes diurns d'alta qualitat. Tot i que amb notables diferències, aquests trens comparteixen el format de la sèries 432, 444 i 448 on es busquen trens complets en lloc de tren convencional amb locomotora. La sèrie 490 deriva directament del tren italià basculanet Pendolina ETR-460. La principal peculiaritat d'aquest tren és que disposa d'un sistema de basculació activa a través d'un sistema de giroscopis, de manera que a l'entrar en una corba a gran velocitat la caixa de viatgers s'inclina cap a l'interior de la corba reduïnt les forces que noten els viatgers i augmentat la seguretat. La velocitat màxima del tren és de 220 km/h. La composició de la unitat és de 3 cotxes, dos motors amb cabina als extrems i un cotxe central remolc. El tren disposa de classe turista a un dels cotxes motors i a la meitat del remolc central i classe preferent a l'altre cotxe motor. La resta del remolc central es dedica a cafeteria.\nEls Alaris 490 van començar a prestar serveis al corredor València-Madrid i a Catalunya no van arribar-hi fins l'any 2008. Actualment cobreixen algunes poques relacions diàries entre Barcelona, Tarragona, Castelló, València i Alacant en substitució dels trens Arco.\nTipus de tren Tren de llarga distància\nFabricant Alstom, Fiat\nAny de fabricació 1998-1999\nLongitud 79,400 m\nAmplada 2,920 m\nAlçada 3,853 m\nPes 159 t\nPotència 1.950 kw\nMotors 4 asíncrons trifàsics de 510 kW\nNombre de places 160 + 1 PMR\nAlaris circulant cap a València i Alacant passant a 220 km/h per L'Ametlla de Mar (desembre 2008) Unitat 490 a Vilanova i la Geltrú (abril 2008) 490-009 a la via 11 de Sants esperant l'hora de sortida cap a València (març 2008) Portes d'accés a classe turista (juny 2008)\nPorta d'accés a classe preferent (juny 2008) Detall d'un dels llums del frontal (juny 2008) Detall de les inscripcions de la 490-008 amb el límit de velocitat de 220 km/h (juny 2008) Alaris 490 amb l'antiga decoració de grans línies a Puçol, en un servei Castelló-Madrid (febrer 2007)


Moisès (Miquel Àngel) - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n1513 (Gregorià) ↔ 1515 (Gregorià)\n235 ( ) cm\n41° 53′ 38″ N, 12° 29′ 36″ E / 41.893772222222°N,12.493305555556°E / 41.893772222222; 12.493305555556Coord.: 41° 53′ 38″ N, 12° 29′ 36″ E / 41.893772222222°N,12.493305555556°E / 41.893772222222; 12.493305555556\nMoisès és una escultura renaixentista del segle xvi, Cinquecento a Itàlia. És la figura central de la tomba del papa Juli II, i es troba en l'església de Sant Pere in Vincoli, de Roma. Va ser realitzada per Miquel Àngel l'any 1513, i acabada l'any 1545.\nEl tema és bíblic, és a dir, representa el profeta Moisès, que en tornar dels seus viatges de recerca de "Les Taules de la Llei" per ensenyar-les als israelites, contempla horroritzat com aquests han abandonat el culte de Jehovà i estan adorant el vedell d'or.\nEl material utilitzat és el marbre, que dona un naturalisme a l'obra realment increïble. El marbre blanc, juntament amb la llum i els plecs de la roba, fa que la figura tingui un cert volum i un gran realisme. Destaca la perfecció de l'anatomia i l'expressió del rostre; els músculs en tensió, que fan semblar que Moisès s'aixecarà ple de fúria i ràbia.\nPodem observar en l'escultura les característiques de l'estil renaixentista, com el seu clar naturalisme, la recerca de bellesa i l'interès per l'ésser humà i la seva anatomia, com per la cultura antropocèntrica del període humanista. Utilitza la terribilità, que és la grandiositat formal i la gran força expressiva, la tensió i l'expressió dramàtica que Miquel Àngel va saber imprimir en les seves obres. En aquest cas concret, l'artista va voler que l'escultura de Moisès mostrés la seva reacció furiosa i colèrica quan descobreix, després de rebre els manaments de Déu i baixar del Sinaí, que el seu poble adora impiadosament el vedell d'or. Veiem aquesta tècnica en la cara colèrica, la mirada fulminant, el cos titànic i robust, la força muscular de tota l'escultura, el dinamisme de les dues cames en posició d'aixecar-se, fins i tot el gest del braç esquerre, amb els dits agafant crispats la llarguíssima barba. En definitiva, el patriarca apareix pletòric d'una força i una còlera que emanen del seu interior davant la visió impia.\nL'obra anava destinada a la tomba del papa Juli II, que l'encarregà l'any 1505, però Miquel Àngel no la va finalitzar fins al 1545, d'una manera molt diferent de com l'havia projectada. El projecte original consistia en una tomba colossal, amb més de quaranta grandioses estàtues, que es col·locarien sota la volta de la cúpula de Sant Pere del Vaticà. Després de la mort del papa el 1513 i els problemes econòmics, el projecte es reduí, fins que un contracte especificà una tomba amb una senzilla façana i amb un terç menys de les figures incloses en el projecte original.\nAlguns veuen Moisès com un retrat del mateix escultor o del papa Juli II, un temible guerrer i un líder espiritual, i també un profeta bíblic. D'altres pensen que pot ser un símbol dels elements que componen la natura, la barba de Moisés representaria l'aigua i el cabell, les flames del foc.\nMiquel Àngel pensava que Moisés era la seva creació més realista. La llegenda explica que, en acabar l'escultura, l'artista va colpejar el genoll dret de l'estàtua i li va dir: "Parla!", sentint que l'única cosa que hi faltava era extraure del marbre la pròpia vida.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Moisès\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Moisès_(Miquel_Àngel)&oldid=27668325»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 29 juny 2021 a les 11:08.


Double Room Tucepi 5263c Tucepi Croàcia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Tucepi, no busqui més enllà de Double Room Tucepi 5263c. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEl Double Room Tucepi 5263c, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Gaudeixi d'incomparable serveis i d'una localització de prestigi a Double Room Tucepi 5263c.


Tarragona és una 'illa' en el mar sobiranista\nEl Mundo dedica un article al Partit Popular de Tarragona i la seva responsabilitat de govern a Tarragona.\nArticle de El Mundo dedicat al Partit Popular que assumeix la governabilitat de Tarragona.\nDurant dues setmanes, el PP dirigeix Tarragona i la premsa espanyola en fa notícia\nActualitzada 01/08/2016 a les 11:21\nL'oceà independentista ha vist com una illa constitucionalista ha emergit a Tarragona. Amb aquestes premisses es presenta aquest diumenge una informació al rotatiu 'El Mundo' que dedica un article al fet que, durant dues setmanes, el Partit Popular —amb el seu cap de llista, Alejandro Fernández, assumit l'alcaldia— decideix els designis de la capital tarragonina.\nEn realitat, amb un pacte de govern amb el PSC, el PP i el que queda d'Unió, el 'constitucionalisme' ja era el governava la ciutat de Tarragona. La novetat és que la formació popular, que en molts comicis aconsegueix una representació 'residual' ara es troba al capdavant d'una de les ciutats més importants (per capitalitat i per població), de Catalunya.\nL'estrena del nou alcalde popular, com s'explica a l'article, ja es va fer davant força gent, presidint la presentació oficial del Nàstic al Nou Estadi aquest dissabte i lliurant el premi Ciutat de Tarragona una vegada finalitzat el partit contra el Saragossa. El diari valora especialment la capacitat de Fernández per entomar els xiulets que rep quan assumeix el rol institucional i no se n'està de considerar que la Firagost de Valls, on Alejandro Fernández també hi serà present representant la ciutat és 'territorio comanche'.\nPau Ricomà, el portaveu d'ERC a l'Ajuntament de Tarragona no se n'ha estat, de comentar al seu compte de Facebook, l'article i en especial la imatge que acompanya la informació del diari espanyol, «Aquesta imatge d'El Mundo no té desperdici, sobretot el peu de foto. El primer dia que Ballesteros deixa l'alcaldia accidental en mans del PP, publica una foto d'una reunió dels regidors del PP i dels seus assessors, tractant-los de 'equipo de gobierno'. Confonen desig amb realitat, o no.»


Metabolòmica aplicada Óscar Pozo\nEl grup de recerca en metabolòmica aplicada (LIMA) és un grup jove però amb una dilatada experiència en el desenvolupament de mètodes analítics i la seva aplicació en el camp de la salut. La seva investigació ha permès descobrir noves rutes metabòliques, marcadors de malalties i mecanismes d'acció vinculats a certs estats patològics.\nEl grup també conté la Plataforma Metabolòmica de l'IMIM i forma part de l'European infrastructure for Translational Medicine, EATRIS (https://eatris.eu/), de la Xarxa Espanyola de Metabolòmica (https://metabored.org/) i del centre multidisciplinar TECNIO, BAPP (http://bapp.upf.edu/?lang=es).\nLa nostra motivació:\nLa nostra principal motivació és que la nostra recerca en metabolòmica sigui útil en projectes científics relacionats amb la salut. Partint del principi que la combinació de diferents coneixements és vital per a l'obtenció de resultats robustos, creiem que la utilitat de les anàlisis metabolòmiques es maximitza quan està orientat a qüestions específiques proposades per clínics / investigadors en contacte directe amb els pacients.\nActualment l'activitat de LIMA es pot dividir en tres grans línies d'investigació.\nDesenvolupament i aplicació d'estratègies metabolòmiques per a la detecció de biomarcadors de diferents estats patològics. L'objectiu principal d'aquesta línia d'investigació és el desenvolupament de mètodes de metabolòmica dirigida per a la detecció de canvis produïts en rutes metabòliques d'interès (esteroidogènesi, neurotransmissors, lípids, àcids carboxílics, ruta de la kinurenina, glicòlisi etc) i l'aplicació d'aquesta metodologia a diferents àrees d'interès clínic com les neurociències, el càncer, malalties rares, epidemiologia o malalties cardiovasculars.\nElucidació de formes alternatives de conjugació i avaluació de la seva rellevància clínica. El principal objectiu d'aquesta línia d'investigació és la caracterització de metabòlits conjugats i la determinació de la seva rellevància clínica. Fins al moment s'han detectat diferents famílies de conjugats prèviament no descrites (conjugats amb cisteïna o amb succinat) o infravalorades (bis-conjugats) i s'està estudiant la seva rellevància en diferents àrees com la depressió, diagnòstic prenatal o control antidopatge.\nDesenvolupament d'estratègies metabolòmiques guiades i la seva aplicació en investigació clínica. El principal objectiu d'aquesta línia d'investigació és el desenvolupament de mètodes metabolomics capaços de detectar de manera no dirigida metabòlits amb alguna característica estructural específica. D'aquesta manera, es poden detectar i elucidar metabòlits fora de rutes metabòliques pre-establertes. Actualment estem aplicant aquesta tecnologia en càncer per a la recerca de oncometabòlits.


Quatre dies a Lió i voltants - Artur Ramon Art\nCamí de Lió passem per Nîmes. El seu amfiteatre romà es retalla entre les cases de façanes blanques com una maqueta del Coliseu. Les Arenes, li diuen aquí per la tradició taurina. Picasso hi venia sovint acompanyat dels seus amics. Es menjava una paella de caragols a casa d’Andre Chastel i després directe cap als toros. Corrien els anys quaranta i aquelles imatges a la plaça les va traslladar ràpidament als dibuixos d’aiguades grises i a les ceràmiques. La tauromàquia té un punt estètic que no tenen altres espectacles. Els artistes ho saben i l’utilitzen. Les Arenes a vol d’ocell deu ser com un quadre de toros de Miquel Barceló, una sopa de gris i groc.\nLa Maison Carré és un temple romà meravellós. No sé si és que hi passem a les quatre de la tarda o que l’acaben de restaurar però em sembla més blanc que mai, talment de nata. Fa anys vaig comprar un dibuix de Bourguois de Castelet, un deixeble d’Alexandre de Laborde a Feriarte, Madrid, que representa aquesta mateixa perspectiva que veig ara però a primers del segle XIX, fa més dues centúries. Segur que llavors el temple no era tan blanc i estava més alt. Tenim avui la mania de que tot sembli nou, no suportem el desgast del temps. Davant, s’emmiralla l’edifici de Foster que em sembla menys modern del que pensava quan el vaig veure per primer cop acabat d’inaugurar, el temps li ha passat per sobre com a una dona que un dia fou bella.\nA França, les ciutats tenen un aire provincià molt característic. Plataners frondosos, aigua que s’escola pels vorals. Inclús alguns barris de París conserven aquest aroma menestral, allunyat de la gran ciutat. Malauradament, la modernitat s’ha impostat en les rotondes inacabables abans d’arribar al centre de les vil·les i les places dures. Mantenen, però, els seus bistrots adaptats al homo turisticus i que tenen aquests menús amb formules que son purs jeroglífics. El personal és cartesià. Si els hi han dit que una taula no es pot donar perquè està reservada a no se sap qui, no la donen. Vem tenir un problema amb aquesta inflexibilitat. A la taula que ens donaven queia un sol de ferro inenarrable. Sort que la meva dona és tossuda de mena i després de demanar-ho dues vegades ens la van canviar amb cara de pomes agres.\nQuan ens senten parlar català es pensen que som italians. I quan ens pregunten d’on som ho liquidem amb un lacònic : “de Barcelona”. Abans de deixar Nîmes passem pel museu de Belles Arts, un dels pitjors museus de França. Quadres italians de segona amb atribucions més que dubtoses. Només recordo una escena pastoral de Boucher i un nu femení dels anys vint de Foujita que sembla talment de bori, sensualíssim. C’est tout!!!.\nArribem a Lió al capvespre. L’entrada a la ciutat recorda la perifèria de Bilbao. Ara l’arquitecte de nom impronunciable Coop Himmelblau han fet un edifici que vol ser modern a imatge i semblança del Gughenheim però es queda a mig camí. Em diuen que a dins hi posaran no sé quina cosa que anomenen Musée des Confluences, potser un museu de la rotonda que és la metàfora espaial més pura la confluència. M’encanta la capacitat retòrica dels francesos. Avui quan no saben com omplir un museu s’empesquen aquest concepte abstracte de la confluència o de la civilització que vol dir tot i no vol dir res. No entenc aquesta mania de construir museus com bolets, edificis que contenen el no-res. A Barcelona, -un logo sense contingut segons declaracions recents de l’arquitecte Rem Koolhaas- en tenim un: el MACBA.\nTravessem el quai i sembla una rèplica de París. Lió ha petit sempre aquest complexe de germà petit de París. S’ha volgut comparar i s’ha sentit naturalment inferior perquè França vol ser París i poc més, un país-ciutat. Totes les vil.les amb rius son semblants. El Rodan i el Saona emmarquen la ciutat que des de dins ens sembla grisa però en realitat es vermellosa vista des dels seus diversos miradors.\nEns instal·lem en un apartament que uns familiars ens han deixat a La Fourvière, un turó que sembla l’Aventino romà. Un immoble dels anys cinquanta que necessita restauració. Contrasta la porteria suburbial amb l’apartament très chic acabat de reformar amb mobles de disseny dels anys cinquanta que conviuen harmoniosament amb els d’Ikea. Llibres diversos: de Verlaine a Tolstoi passant per Proust i centenars de dvds de bon cinema. Aviat ens sentim com a casa. Aquest sistema d’intercanvi m’agrada més que el dels hotels perquè et possibilita el simulacre de la llar. L’hotel per la seva intrínseca naturalesa et fa sentir un passa- volant, en el millor dels casos un viatger quan no un turista. En canvi, la casa porta incorporada la biografia dels que l’habiten, és un espai sagrat i no impersonal i vius envoltat dels objectes i les coses dels que hi viuen sempre i mentre dura l’estada tu et converteixes en ells, un lionès més però de vacances.\nBaixem a la ciutat vella i sopem davant la catedral un croque madame deliciós. La façana de la catedral és massa blanca també i mentre fosqueja un home fa bombolles de sabó mentre s’ho miren els nens com sortit tot d’un quadre de Chardin. Ja de nit, l’home de les bombolles es substituït per uns joves alternatius que juguen amb foc creant un ambient molt de l’Edat Mitjana.\nLugdunum. Així anomenaven els romans a la capital de la Gal.lia. Travessem l’amfiteatre romà de la Fourvière on aquesta nit cantarà la bella Vanesa Paradis. M’erotitzen els mil·límetres d’espai que separen les seves dents. Opus spicatum. Carreus. Restes de murs que haguessin fet les delícies de Piranesi. Roma a França.\nPugem un carrer que té una pendent esgotadora per arribar a Nôtre-Dame de la Fourvière un santuari decimononic de cartró pedra a mig camí del Tibidabo i el Sacré Cour. Demodé. Al costat una rèplica petita de la Tour Eiffel. Encara més demodé. El segle XIX va deixar mones de pasqua per tot arreu, arquitectures cursis, reviwals poc interessants. Des del mirador veiem la ciutat encotillada entre els dos rius i entenem el seu urbanisme orgànic, l’evolució del teixit urbà de Roma fins avui.\nBaixem a la ciutat vella, un laberint medieval i renaixentista amb façanes vermelloses i de safrà com si estiguéssim a Florència. Destaquen els traboules, una xarxa de passatges coberts que comunicaven tant els patis interiors de les illes com els carrers entre ells. La majoria construïts al Renaixement quan Lió exportava sedes al món i era una de les ciutats més cèlebres d’Europa. La rue saint Jean és com un dels carrers Majors dels nostres pobles amb comerços i restaurants dedicats als pocs turistes que en aquesta època de l’any passen per Lió. Quasi tot està tancat i encara no s’ha acabat el mes de Juliol. Ferragosto avant la lettre.\nAl museu cal anar amb forces i més si ho fas amb dos adolescents i una nena de sis anys: els meus fills. Dinem a la Place Terreaux en un restaurant italià hiperturístic al costat de la Font de Bartholdi, l’escultor que va passar a la història per l’Estàtua de la LLibertat a l’oest de Lió. Miro els cavalls desbocats monumentals que recorden els de Bernini de la Narvona que es retallen contra la façana barroca, proporcionadíssima de l’Ajuntament. Fa uns anys els arquitectes Christian Dreve i Daniel Buren van fer desplaçar aquesta font monumental que estava al mig de la plaça per a construir un projecte d’aigua i llum, postmodern i car. La última vegada que vaig estar a Lió fa quinze anys la plaça lluïa de nit amb l’aigua projectant-se des del terra i les llums violetes i blaves creant una atmosfera deliqüescent. Avui no hi ha fonts, ni aigua, ni llum, això sí la font ha estat desplaçada per sempre més. La crisi ha acabat amb tot i el dispendi absurd no només és cosa del sur com ens volen fer creure els països europeus de primera classe. Abans del 2008 a Europa tots fèiem bestieses perquè ens pensàvem que sempre seriem rics. A prop hi ha l’edifici de l’Opera d’arquitectura neoclàssica amb una cúpula made by Jean Nouvel, un altre arquitecte dels noranta que vestia de negre i a Barcelona ens va deixar el supositori blaugrana de la torre Agbar de discutible estètica.\nEl Museu de Belles Arts té fama de ser el segon de França després del Louvre. Un pala d’altar de Perugino es retalla a la porta de l’entrada. La col.lecció d’antigüitats egípcies i romanes és notable. Les obres medievals son escollides i destaca el relleu d’un joglar que és pre-manierista. M’agrada la disposició de les peces que recorda la sistematitzacione rigorosa de Carlo Scarpa, una manera de mostrar les obres que va triomfar als anys cinquanta i seixanta i que avui es recupera. Afortunadament es retorna a l’arquitectura al servei de l’art i no a la inversa, defugint de la vanitat supèrflua dels arquitectes estrelles postmoderns com Gae Aulenti. Em fascina un cap de Mino de Fiesole en marbre que és tant bó com un Donatello. L’observo atentament i llegeixo a la base la inscripció en lletres capitals: Opera Mini (un oximoron).\nSi el museu té una llacuna és en primitius italians i flamencs dels quals només recordo una bona taula de Gerard David i una de Quentin Matsis. En canvi, la pintura barroca és molt potent: dels italians recordo una Magdalena de Crespi sensualísima com ho és la Lucrecia de Cagnacci (llàstima que està en mal estat), Matia Pretti, i dels espanyols una Immaculada de Pereda al·lucinant perquè de sant Francesc de Zurbaran,- coberta de la guia del museu-és clarament de taller. Rubens està molt ben representat i Rembrandt amb un capolaboro de joventut, una taula que representa el Martiri de sant Esteve encara proper a Peter Lastman. Però si hagués de quedar-me amb només un quadre triaria el retrat de vella de Guericault que representa aquest defecte de l’ànima que és l’enveja. Una dona alienada de mirada perduda amb els ulls banyats en llàgrimes que l’artista va diseccionar a l’hospital de saint Sulpice a mitjans del segle XIX. I uns arbres finíssims d’Odilon Redon. Un gran museu, sí.\nRendits, agafem el cremallera, -li diuen cicelle aquí-, per arribar a casa ( pujar pels carrer empinats de la ciutat deu ser mortal) i sopem tranquil·lament com ho fan els lionesos, d’hora, civilitzadament. Cau la nit i l’aire és deliciós. Per fi, ha refrescat.\nSortim d’hora de Lió per fer una ruta Le Corbusier. No tot és art, diuen. Avui la guia és la meva dona, brillant arquitecta i corbuseriana fonamentalista. A uns trenta quilòmetres de la ciutat arribem a Firmini, una ciutat perifèrica sense cap altre encant que la intervenció urbanística i arquitectònica que en Corbu (així li diuen familiarment els arquitectes i jo no seré menys) va construir al final de la seva vida. Travessem un estadi d’atletisme a les quatre de la tarda i entrem al centre d’acollida on ens expliquen amb la voluntat pedagògica dels francesos ( son irremeiablement fills de la Il.lustració) el que ens trobarem quan creuem el llindar de la guixeta. El pare de l’arquitectura moderna, el Cezanne de l’arquitectura desplega els seus trets característics: formigó, espais oberts i proporcions seguint el Modulor, l’home modern que havia de mesurar 185 cm com el meu fill gran. L’arquitectura després del tsunami Le Corbusier ja no tornarà mai més a ser com era. Una arquitectura per l’home modern que sintonitza amb els ismes del segle XX. Avantguarda volumètrica.\nEm fascina l’església que s’aixeca en una vall com un vaixell postmodern, visionari. A mida que ens apropem s’alça, sí, com una escultura monumental de Henry Moore completament integrada al paisatge. Aquestes esglésies de Le Corbusier funcionen sempre molt bé amb l’entorn natural. Fa la sensació que han estat construïdes en aquest emplaçament dels dels inicis del món, edificis totèmics, icònics, en el millor sentit de la paraula clàssics. De dins és fosca, només entren les escletxes de llum de la constel·lació d’Orion que l’arquitecte va gravar a la façana. Es curiós observar com un arquitecte laic es capaç de projectar els espais moderns de més pura sacralitat i recolliment. Rothko també ho va fer a la capella de Houston poc abans de suïcidar-se perquè no creia en res.\nA un quilòmetre ens trobem amb les vivendes socials que Le Corbusier va fer per a Firmini. Un rusc d’arquitectura racionalista pensada per a l’ús social. Això es el que més m’agrada d’aquest gran artista que va ser arquitecte. Posa l’arquitectura al servei de l’home i no al revés com ha passat amb els arquitectes estrelles dels noranta, avui substituïts pels nous intel·lectuals dels fogons. Entro al vestíbul i tot funciona, espais oberts, ciment entre colors primaris. Em recorda molt algunes cases del nostre Corbu, Josep Lluís Sert amb la diferència que les cases de Sert eren per a rics bohemis i les de Corbu per a pobres de solemnitat.\nSortim de Firmini amb la sensació d’haver entrat dins d’obres d’art, com si haguéssim pogut passejar-nos dins del Guernica i anem cap a la Tourette, un santuari que dues dècades abans de Firmini Le Corbusier va projectar. S’arriba per una carretera plena de vegetació frondosa i en una primera impressió sobta la seva austeritat, volums quadrats i ciment barrejat en pedra. Fem la visita guiada (no pot ser d’altra manera) i el guia resulta ser un arquitecte valencià que fa aquesta feina a canvi de viure en una de les celles dels monjo, ara reconvertides en alberg. Ens explica que la cel.la té uns deu metre quadrats molt ben distribuïts i que combina al recolliment i la reflexió. No es permet veure-la. Tinc ganes de venir un estiu aquí per acabar el meu últim llibre. Ens fa l’explicació molt tècnica i pedagògica però amb un anglès pre-firstcertificate. Quina llàstima la poca formació que tenim a casa nostra amb idiomes, és un llast que no ens ajuda a anar pel món. A més no entenc perquè fa la visita en anglès quan parla perfectament francès i som a França. Malauradament la idea de l’anglès com el nou llatí ha posat les altres llengües en complexes d’inferioritat absurds. Fa deu anys això hagués estat impensable. Però avui els propis francesos saben que la seva llengua ha quedat superada per l’anglès i no els costa massa fer el canvi tot i els pèssims i sovint còmics accents que gasten. Curiosament l’anglès és més chic, més modern i els joves a la que poden l’utilitzen tricionant l’esperit de grandeur propi de la República més egocèntrica del món.\nTornem a la Tourette. De dins és un espai quadrat com si fos la NASA. Una universitat on els monjos vivien, es formaven, estudiaven i resaven per tant és un edifici que mira cap a dintre i on el paisatge hi és però no té una presència potent com hagués tingut en una residència particular, és un element que forma part del projecte però que no es vol que distregui la concentració monacal. Tot està pensat i és auster, brutalitat i asimètric. Les parets blanques estan pintades amb aquella rugositat barata dels apartaments de platja però aquí queden bé. Entrem en una capella o l’arquitecte ho ha pensat tot, inclús ha dissenyat l’armari en el que els monjos guarden els hàbits. Em sobta la única imatge d’un crucifix d’una qualitat infame de brocanter del Marché au Puces i no d’antiquari del Quai Voltaire com hagués hagut de ser.\nEl menjador és l’únic espai obert clarament al paisatge. L’església és una nau altíssima pel qual s’entra per una porta com si penetréssim un submarí. Dins tot és foscor i recolliment i una llum lleu es filtra per les escletxes de la façana i unes claraboies immenses com els ulls de bou d’un transatlàntic. Hi ha diverses capelles algunes amb llum zenital. Formigó i llum, una manera caravaggista d’entendre l’arquitectura, realitat i teatre. Emociona l’espai en penombra només trencat per la llum quasi transcendental que convida al recolliment, a la reflexió, a la pregaria encara que no hi creguis.\nLa Tourette és un exercici plàstic, és el compendi de molts anys d’arquitectura i pintura. Projectar és l’art de decidir i Le Corbusier ho sap i decideix un món de formigó on els monjos es passegen vestits de blanc. Un edifici pensadíssim i que en Corbu mai hagués imaginat que tindria una vida tant curta: va ser consagrat el 1960 i quinze anys després va perdre la seva funció per falta de personal. Després del Concili Vaticà II els monjos van fugir massivament per passar a la vida confortable del seglar.\nAbandonem Le Corbusier, anem fent camí cap a casa passant per Clermond-Ferrand direcció Montpelier. Abans però creuem el pont de Millau que Foster va construir com la successió d’arpes gegantines en els dos quilometres del pont més llarg i bell de l’enginyeria moderna europea. Tanquem així un cicle de quatre dies per França, especialment per Lió i els seus voltants. Vem començar a Nîmes i l’arquitectura de Foster que s’emmiralla a la Maison Carré i acabem al pont de Millau del mateix arquitecte britànic un capvespre de juliol amb la il·lusió que sempre fa tornar a la Jonquera i saber que ja estàs a casa després d’un viatge.


La maternitat i l’encontre amb l’ombra pròpia – Ara Llibres\nLa maternitat i l’encontre amb l’ombra pròpia\nAquest és un llibre per a dones. Lluny de voler ser una guia per a mares desesperades, és una invitació a aturar-se un instant i identificar-se com a mare que cria els seus fills, amb llums i ombres. És una oportunitat per replantejar-se les idees preconcebudes, els prejudicis i els autoritarismes encarnats en opinions discutibles sobre la maternitat, la criança dels nens, l’educació i la comunicació entre petits i grans.\nLa maternitat i l’encontre amb l’ombra pròpia és el llibre de referència de Laura Gutman, psicopedagoga argentina de renom mundial. Un text d’èxit internacional que il•lumina les complexes dinàmiques que genera la maternitat i ens guia a través de les emocions entre mare i fill des de la concepció. Un llibre revelador, avalat per milers de lectores arreu del món, publicat per primera vegada en català.


Millor en general: Marina LED Aquarium Kit a Amazon\n'Un dipòsit de bon disseny que també té un mòdul d'il·luminació LED'.\nMillor disseny: Kit de l'aquari de Penn Plax Curved Corner Glass Corner a Amazon\n'Aquest aquari té un disseny corbat que és d'estil contemporani.'\nEl millor per a principiants: Kit d'arrencaments per a aquaris de 10 galons a Walmart\n'Aquest kit d'inici té gairebé tot el que necessiteu per començar el vostre aquari.'\nEl millor per a peixos d’aigua càlida: Kits d'inici de pisos amb LED a Amazon\n'Si bé és una mica més car, la calefacció inclosa és un avantatge important'.\nMillor tanc amb caputxa: Combo Tank i Eco Hood a Amazon\n'Manté un control de l'evaporació i pot allotjar dues bombetes.'\nMillor sistema de filtració: Marina Power Filter a Amazon\n'Funcionament tranquil i controls ajustables que permeten canviar el flux.'\nMillor accessori: Jardí AquaSprouts a Amazon\n'Aquest mini-jardí encaixa directament sobre un dipòsit de 10 galons'.\nMillor en general: Marina LED Aquarium Kit\nÉs fàcil crear un entorn segur i saludable per al seu peix quan tinguis el dipòsit adequat. La nostra millor selecció per a dipòsits d'aigua salada de 10 galons és el kit d'aquari de 10 galons Marina LED LED. És un dipòsit de bon disseny que també compta amb un mòdul d'il·luminació LED que simula la llum del dia. La llum és una part crucial d’un aquari perquè proporciona oxigen als seus habitants i estimula el creixement de la vida vegetal. Tot i que molts dipòsits requereixen comprar una llum per separat, aquest dipòsit l’inclou com a part del conjunt. Aquí, la il·luminació està integrada a la marquesina del dipòsit, amb un aspecte natural que accentua els colors dels peixos i plantes aquàtiques. A més, és eficient energèticament!\nMesurant 22 'x 12' x 15 ', el dipòsit també inclou un filtre inclinat amb cartutxos de canvi ràpid per a una fàcil conservació. Els clients escriuen que la il·luminació garanteix que la vida vegetal creix ràpidament i que el peix es mantingui saludable, i afegeix que és la configuració perfecta per a un principiant. També és una brisa de combinar, amb instruccions clares i fàcils.\nMillor disseny: kit de l'aquari de Penn Curx Corner Curved Corner\nFins i tot sense vida marina, l’aquari Penn Plax Curved Corner Glass és bonic. Fidel al seu nom, aquest aquari presenta un disseny corbat que és d’estil contemporani, amb un límit sense marge i sense cap carença que un tanc regular. El millor de tot és que el vidre perfecte permet una visualització obstruïda. El dipòsit mesura 17 'x 11' x 12 'i inclou una llum LED, filtre intern, estora i tapa de plàstic d'estil frontissa.\nEls clients diuen que aquest dipòsit de Penn Plax és absolutament impressionant, amb vidres clars i robusts i un disseny de primera línia. Un escriptor d'Amazon, escriu la 'resta de la resta' dels seus aquaris, que està construïda amb el tipus de qualitat que ofereix el seu bon aspecte.\nEl millor per a principiants: Kit per començar Aquari Culture de 10 galons Aquari Kit\nSi tanqueu els peus al món de la peixateria o busqueu l’aquari perfecte per sorprendre el vostre fill amant de la ciència, el tanc de 10 galons Aqua Culture és el camí a seguir. Aquest kit d'arrencada té gairebé tot el que necessites perquè el teu aquari estigui en funcionament, inclòs caputxa, LED eficient per a l'energia, filtre intern i alguns aliments de peix per començar. El preu assequible també guanya punts addicionals al nostre llibre.\nEls comentaris diuen que aquest dipòsit és adequat per als principiants, combinant un preu assequible amb una varietat d'eines que es poden augmentar si es compren per separat. Si bé alguns clients diuen que la tapa és del costat fluix, el filtre és tranquil i el preu el converteix en un dipòsit inicial.\nEl millor per a peixos d’aigua càlida: Kits d’arrencada de tanc de peix Aqueon amb il·luminació LED\nSi teniu cura dels peixos originaris de les aigües tropicals càlides, haureu d’invertir en un escalfador per al vostre dipòsit. La bona notícia: alguns aquaris inclouen un inclòs, com aquest kit d’inici Aqueon Aquarium. Tot i que és una mica més car que el kit d’entrada d’Aqua Culture, el calefactor proporciona un avantatge important. Es troba preestablert al voltant dels 75 graus Fahrenheit, la qual cosa el fa perfecte per als peixos tropicals més populars, com les apostes. El dipòsit també inclou una caputxa LED, menjar de peix i un filtre que parpelleja quan és hora de canviar el cartutx. Mesura 20 'x 10' x 13 '.\nEls clients asseguren que el dipòsit no pot ser més fàcil de muntar i que el calefactor manté l’aigua perfectament ambientada per als seus peixos tropicals. El dipòsit també s’adapta perfectament a la vida marina de qualsevol tipus; només no feu servir el calefactor si manteniu peixos d’or.\nMillor tanc amb caputxa: tanc de cristall Aquarium AAG09009 i combinat de caputxa ecològica\nUna caputxa d’aquari serveix per a diversos propòsits importants. El més important, evita que l’aigua es vessi i que els peixos saltin del dipòsit. Però també manté el control de l’evaporació, estalviant-li el problema de remuntar repetidament el dipòsit. Aquest dipòsit de All Glass Aquariums inclou una caputxa inclosa: una avantatge que la converteix en una elecció especialment econòmica (sovint es poden aconseguir 40-50 dòlars addicionals). Aquesta caputxa pot allotjar dues bombetes fluorescents, facilitant el control de la llum dins del dipòsit. En total, mesura 20 'x 20' x 24 '.\nEls clients diuen que All Glass Aquarium és un producte fantàstic a molt bon preu, tot i que alguns aconsellen que no sigui un kit complet (només inclou un tanc i caputxa). Els revisors en línia també van assenyalar que és fàcil de combinar, cosa que fa que sigui fantàstic per als nens.\nMillor sistema de filtració: Marina Power Filter\nUn filtre manté el vostre aquari net, eliminant aliments, residus i altres partícules, garantint que el vostre peix es mantingui sa i feliç. Tot i que molts dipòsits d’inici inclouen un filtre inclòs, val la pena invertir en un de més qualitat que no us haureu de preocupar ni substituir. El Marina Power Filter és una elecció intel·ligent i assequible, amb un funcionament tranquil i controls ajustables que permeten canviar el nivell de cabal dins del dipòsit. No requereix cap amor i està dissenyat per evitar que els peixos agafin accidentalment les aletes a la ingesta. És compatible amb qualsevol dipòsit de 10 galons.\nEls clients diuen que aquest filtre és tan eficaç que ha deixat el tanc més clar que dos altres models combinats. També els agrada que pugueu personalitzar-lo amb qualsevol tipus de suport (una inserció que canviï la qualitat de l’aigua del vostre dipòsit).\nMillor accessori: jardí AquaSprouts\nVoleu combinar el vostre aquari amb un accessori alhora elegant i sostenible? Doneu un cop d'ull al jardí AquaSprouts, on una mica de màgia ecològica substitueix els filtres mecànics típics. Aquest mini-jardí s’adapta directament a un dipòsit de 10 galons: les plantes creixen a mesura que són fecundades pel peix, mentre que les plantes serveixen per netejar l’aigua. No és només una manera excel·lent de mantenir els peixos, sinó que és una manera excel·lent de conrear herbes i verdures a l'interior.\nEl kit inclou el jardí en si, una barra de llum que es penja a sobre, una bomba per portar aigua i residus al llit de cultiu i 'cultivar mitjans', o un sòl especialitzat a base d'argila que converteix aquests residus en nutrients. Els clients estimen que això no és més que una joguina, és un gran projecte i la introducció perfecta en el camp de l'aquapònica.\nEls nostres escriptors van passar 3 hores de recerca dels dipòsits de peix d’aigua salada de 10 galons més populars del mercat. Abans de fer les seves últimes recomanacions, van considerar 20 en general diferents tancs, opcions de cribatge de 15 diferents marques i fabricants i llegir més de 150 comentaris dels usuaris (tant positius com negatius). Tota aquesta recerca s’afegeix a les recomanacions en les que podeu confiar.


Fisiovital | Fisioteràpia Sant Cugat\nMolt sovint anem als especialistes de la sanitat, perquè ens solucionin els problemes que tenim de salut. Això sens dubte està bé. Però, ens hem aturat a pensar realment el que fa que unes persones pateixin més sovint que d’altres un problema físic relacionat amb l’aparell locomotor. A vegades a la consulta ens venen pacients que manifesten tenir una lesió a nivell de la columna lumbar i que amb els anys se’ls hi ha agreujat fins al punt de menester una internvenció quirúrgica. El malalt en qüestió, es queixa que malgrat el pas per quiròfan, continua queixant-se de dolor. Com el pacient ens transmet aquesta informació, jo estic molt pendent de la seva postura. Doncs generalment el pacient mostra una posició bastant dolenta i inapropiada pel seu benestar. Això demostra, que sense una bona informació al cap d’un temps tornarà a plantejar-se “perquè em torna a fer mal la columna lumbar si estic operat”.


Les grans oblidades dels Nobel - Revista Mètode\nLes grans oblidades dels Nobel\nCap científica entre els guardonats d’enguany\nCerimònia d'entrega dels Premis Nobel 2015, amb majoria de guardonats masculins. / © Nobel Media AB 2015/ Alexander Mahmoud\nL’absència de dones científiques entre els guardonats de l’edició 2016 dels Premi Nobel evidencia la desigualtat que encara existeix en els premis més importants de l’àmbit de la ciència. Si bé és cert que en els últims dos anys entre els guanyadors del Nobel de Fisiologia o Medicina hi ha hagut dues dones, cal remuntar-se a 2011 per a trobar altre nom en la llista de premiats entre els guardons científics.\nDesprés de 115 edicions, la representació de la dona és un fet anecdòtic. En les seues diferents categories, el guardó ha estat atorgat en 822 ocasions a homes, 48 a dones i 25 a organitzacions. Aquest fet s’aguditza quan fixem la mirada en el camp científic. En les categories de Fisiologia o Medicina, Física i Química només un 3% dels premiats són dones. En els últims vint anys, en els quals la inserció de la dona en l’àmbit científic ha sigut creixent i constant, només vuit dones han obtingut el reconeixement dels Premis Nobel.\nAlgunes veus, com els 23 premis Nobel que van formar part del jurat de l’última edició dels premis Rei Jaume I, han denunciat aquesta situació. En l’edició de 2016 dels premis valencians, el seu discurs d’apertura de votacions es va centrar en la reivindicació del reconeixement de les seues companyes de professió. «Quasi cinquanta anys després de la declaració sobre l’eliminació de la discriminació contra la dona proclamada per l’Assemblea General de Nacions Unides de 1967, els jurats dels Premis Reis Jaume I 2016 exhorten al seu compliment en tot el seu contingut», així ho va expressar Santiago Grisolía com a portaveu de l’organització. Paradoxalment, tots i cadascun dels membres d’aquest jurat eren homes. També ho van ser el premiats.\nLes dades mostren com la tendència d’aquests reconeixements és cada vegada més gran, a causa de les reivindicacions dels moviments feministes dins del camp científic i a la incorporació laboral de les dones en aquest àmbit. Tot i així, avança a passes excessivament lentes. Com deia Marie Curie, la primera dona en rebre un premi Nobel, el de Física el 1903, i la primera persona en rebre dos Nobel en categories diferents: «El camí del progrés no és ràpid ni fàcil».\ndones i ciènciaPremi Nobel


El fiasco del 21-D enverina la batalla entre PP i Cs | NacióDigital\nEl fiasco del 21-D enverina la batalla entre PP i Cs\n«Els resultats electorals del 21-D han posat al descobert davant els ulls de la societat espanyola els errors de diagnòstic de La Moncloa»\nper Roger Pi de Cabanyes, 7 de gener de 2018 a les 12:00 |\nRajoy i Rivera segellant l'acord entre PP i Cs | Flickr PP\nLa decisió del Tribunal Suprem de mantenir Oriol Junqueras a presó obre un 2018 políticament decadent per al president espanyol, Mariano Rajoy, que no només toparà amb les contraindicacions de la seva recepta a Catalunya, sinó que -contràriament al que pronosticaven els gurus de La Moncloa i el dimitit Jorge Moragas- haurà de continuar combatent l'independentisme català i, alhora, plantar cara a un Albert Rivera enfortit que li qüestiona el lideratge de la dreta espanyola. Dos fronts que se li poden multiplicar, perquè Rajoy sap que sense una pacificació política a Catalunya tindrà serioses dificultats per aprovar amb el PNB els pressupostos del 2018, i veu ara com la judicialització del conflicte encona qualsevol via de solució, fins i tot, en forma de reforma de la Constitució.\nL'estratègia de La Moncloa per a Catalunya, amb l'aplicació del 155 i l'exili i empresonament de líders independentistes ha esdevingut un enorme fiasco polític que passarà factura a aquest tram final de la legislatura. Malgrat que l'Estat –amb el rei Felip VI al capdavant- es pot apuntar el tanto d'haver frenat el sec el procés, el rèdit polític per a Rajoy és negatiu: les urnes han rehabilitat la majoria independentista, han posat el PPC al llindar de la insignificància, han alimentat les perspectives de Rivera i han enfangat la legislatura espanyola, que previsiblement acabarà el 2019, un any abans del previst. Un negoci ruïnós que apropa la figura de Mariano Rajoy a la de l'ànec coix nord-americà (amortitzat políticament) i que ha encès les alarmes al PP, on no s'han fet els deures de la successió.\nEls resultats electorals del 21-D han posat al descobert davant els ulls de la societat espanyola els errors de diagnòstic de La Moncloa. El primer, fiar únicament la resolució del conflicte a les institucions de l'Estat, que s'han vist forçades a actuar i que, com en el cas dels jutges amb Junqueras, ara enverinen qualsevol sortida política en termes convencionals. Un nou govern independentista, un potencial president electe a l'estranger i un vicepresident a la presó no són la millor carta de presentació quan es vol vendre als ciutadans que el problema està resolt gràcies a l'aplicació del 155.\nEl segon error: repetir el mantra que el procés era cosa de quatre polítics eixelebrats i d'uns quants adoctrinats per TV3. El 21-D (amb urnes i paperetes de veritat, segons els termes del PP i Cs) no només ha posat en evidència que això era fals, sinó que ha demostrat que l'estratègia de la por, la violència, l'amenaça de ruïna econòmica, els processos judicials i l'aïllament polític no han fet efecte sobre la meitat de la societat catalana que aposta per la independència. La 'majoria silenciosa' no existeix com a tal, i l'alternativa unionista no suma. Misteri resolt.\nDues premisses equivocades que fan perdre punts a Rajoy en favor de Rivera davant de la societat espanyola, que preferiria un president amb capacitat real de resolució dels conflictes. El líder de Cs ja té la mirada posada a les municipals i autonòmiques del 2019 –l'avantsala de les generals- i es presenta com una actualització 2.0 del sistema operatiu envellit i corrupte del PP. Aquesta serà una de les grans batalles del 2018: la d'un PP aferrat a les institucions que combat la irrupció d'un projecte més jove, amb menys càrregues i que connecta bé amb les classes mitjanes espanyoles. La dreta urbana i liberal contra la dreta rural i conservadora, amb Aznar i l'Íbex com a alers d'Albert Rivera, amb el PSOE i Podem com a convidats de pedra, i amb el clar objectiu d'un i altre de fer-se amb el control i el favor de les editorials a Madrid, clau per al desenllaç de la guerra de successió.\nLa gestió d'aquest nou front de batalla dibuixarà l'ocàs de la segona legislatura de Rajoy. Per si de cas, el president ha fet ús de la seva estratègia tradicional. No ha assumit errors a Catalunya, ha traslladat la pressió per intentar formar un govern impossible a Inés Arrimadas, i... una setmana després del 21-D el Tribunal de Comptes ha emès un informe on posa en dubte els números de Ciutadans. Podria ser la primera de moltes topades del partit de Rivera amb les estructures de l'Estat, controlades per la vella guàrdia, que es resisteixen a facilitar l'alternativa. Aquest 2018 serà també el de la guerra de la dreta contra la dreta. Rivera contra Rajoy. L'Íbex contra la cúria conservadora. Prepareu les crispetes.\nCs es menjaria el PP en unes noves eleccions a l'Estat, segons «El Español»\nLa bicefàlia de Ciutadans, una arma de doble tall\n21 de desembre: eleccions Parlament 2017, Les anàlisis de NacióDigital, Els imperdibles, Política, PP, anàlisi, canal Madrid, Albert Rivera, Mariano Rajoy, Cs, eleccions Parlament 2017, Inés Arrimadas, Ciutadans\nQuién siembra vientos ........\nPer Anònim el 8 de gener de 2018 a les 18:13\nSr. M. Rajoy y colegas ( ya no se acordaban ? ), pués mire Usté\nC,s = PP\nPer Anònim el 8 de gener de 2018 a les 18:06\nSon de família de primer grau ( pares,fills, germans ....) és a dir, com diuent al Pallars : "Qui és fill o germà d'un gat, o s'hi asembla de la cua o del cap" o aquell altre més conegut : "Sortir de foc per caure a les brasses"\nPer Anònim el 8 de gener de 2018 a les 15:04\nEs curios que els que volen tabernia , la majoris son españols que no viuen a Catalunya,quin contrasentit,aijo no te futur\nPer Anònim el 7 de gener de 2018 a les 19:37\nCiutadans a guanyat nomes a Barcelona, a Pedralbes, snt Gervasi etc las zonas ricas de Barna i tambe al carmel ,zona franca, vall debron quin contrasentit explotats voten igual que els seus explotadors Las altres zonas de Barcelona, esquerra a guanyat a sants montjuich, gracia, les corts, nou barris etc Si Junts pel si i esquerra republicana vesin anat junts, nomes vesin perdut a Pedralbes i sn Gervasi\nAquests de Ciudadanos no solucionaran res\nPer Anònim el 7 de gener de 2018 a les 19:12\nRecuperar el nacionalisme espanyol és donar un argument més als qui volen marxar d'Espanya.\nLa cosa va de dolent en pitjor\nPer A. Fina Dament el 7 de gener de 2018 a les 18:28\nPreu per preu ja us ho fareu , fariseus .\nQuè content que estarà l'Arcadi\nPer Anònim el 7 de gener de 2018 a les 18:17\nI tots els ressentits de la progressia pija de BCN que va fundar Ciutadans i que han acabat avui militant al mateix projecte de la dreta espanyola més rància. Ja deuen de somniar en posar el Boadella de ministru de cultura i el Francesc de Carreras de director de TVE.\nCiutadans és el recanvi del PP\nPer Anònim el 7 de gener de 2018 a les 18:08\nQuan la podridura del partit del sr Rajoy els acabi per fer desapareixer del mapa, ja tenen preparats els Ciudadanos per tenir tot "bien atado".\nPer Anònim el 7 de gener de 2018 a les 16:07\nAdéu Espanya ja us ho fereu Visca la República Catalana\nPer Finni Pel Roig el 7 de gener de 2018 a les 16:03\nGuanyi Rivera o guanyi Rajoy , quin futur mes merdós que ens tocarà viure, no se pas quina camisa ens posaran si blau maó o negra. Sant Adolfo, Sant Benet o Sant Francesc .\nEl Grup Zeta i Godó donen suport a un estat putrefacte.\nPer Vicenç Ramoneda el 7 de gener de 2018 a les 14:24\nIntenten guanyar tergiversant la realitat el que han perdut a les urnes, avui mateix intenten fer-nos creure que existeix la justícia a Espanya i avalen la resolució d'empresonament de Junqueras. La manipulació informativa passa factura: Dura caiguda de vendes dels diaris unionistes. La Vanguardia, El Periódico, El País, ABC i La Razón cauen en comparació amb el 2016 Un exmagistrat del Suprem s'escandalitza amb els arguments per mantenir Junqueras empresonat. Segons relatava l'exmagistrat i exfiscal del Tribunal Suprem, Martín Pallín, el que han fet els magistrats és "agafar una part de l'article" que regula el delicte de rebel·lió on es fa constar l'ús de la violència per justificar la seva decisió. Martín concreta, però, que aquesta justificació s'agafa amb pinces, ja que "en un Parlament no hi ha violència". A més, el fet que el jutge Llarena exposi que hi ha un risc de reiteració delictiva per part del vicepresident és "complicat" d'acceptar. L'exmagistrat i fiscal del Suprem explica que se li fa complicat entendre que una activitat parlamentària, "la que sigui, sigui a Londres, París o aquí" que pugui "constituir una reiteració delictiva, ja que hi ha llibertat d'expressió: pels seus actes els jutjareu, no pel que diguin". Pallín ha anat més enllà a l'hora de valorar la Declaració Unilateral d'Independència com un acte penal o criminal: "no ho puc compartir, perquè a un Parlament no es pot cometre un delicte de rebel·lió. Això es diu a Anglaterra, França o en qualsevol Parlament i es posen les mans al cap".\nPer Tabarnes el 7 de gener de 2018 a les 14:15\nTabarnia está en la meseta o mas en la costa? Saludos\nPer Anònim el 7 de gener de 2018 a les 13:06\nComo hace unos días Le Monde, The New York Times o la BBC, ayer fue el diario británico The Times el que se interesó por este proyecto en ciernes.\nNo podem mirar que passa a la meseta, nosaltre altre feina tenim.\nPer Cartanya el 7 de gener de 2018 a les 12:55\nDe crispetes res de res, passi el que passi (i jo dubto que el Ribera Governi Espanya), nosaltres continuarem, sense tenir clar el nostre futur com a Republica. La unitat independentista un dia sembla que si pero al altre, ja no ho ting tan clar. La manca de una confiança mutua, de estar units vingui el que vingui, fa que des de la meseta, encara es vegi la possibilitats de esberla al independentisme. Després de unes quantes setmanes de haver votat, els independentistes encara tenim molta feina per fer, i la primera es no defallir, tenim que esta al costat del nostre autèntic Govern, per que torni a Governar. Ells hi posaran mols pals a les nostres rodes, pero ara tambe sabem que mes violencia no la poden tornar aplicar,( si mes no amb l'uniforma) i nosaltres ho amb de saber aprofitar, per que pacíficament, tot torni a la normalitat, i tambe es clar la nostre Republica. I ja veurem que poden fer des de la meseta, amb tots els ulls del mon miran, que pasa aquí. Es un tasca mol feixuga pero que l' hem de saber fer si volem arribar a ser independents.


Maig, 2019 | Club Bàsquet Argentona\nMonthly Archive: Maig 2019\nPartits per a l’1 de juny.\nSi! Encara tenim partits! Per començar els nois del Sènior C , es juguen la permanència a 1a territorial en un conjunt de 3 partits, contra el Viladecavalls, amb el camp en contra. I recordem que el dissabte passat , varen jugar a camp contrari amb resultat advers . C.B. VILADECAVALLS 69 – C.B. ARGENTONA […]\nTota la informació del Campus!\nJa comencem a tenir inscrits per al 23 Campus del Club Bàsquet Argentona. Però per a que tothom estigui el més ben informat possible, hem creat uns enllaços a la web , que esperem us aclareixin dubtes. Excursions , preus, fins i tot podeu inscriure al vostre fill/a des del mòbil ! Us convidem a […]\nMalalts de bàsquet.\nEncara tenim calents els records del darrer partit de lliga jugat, que ja estem pensant en jugades impossibles i passes màgics. I això és el que han fet alguns dels nostres jugadors i jugadores que han anat a somiar amb els seus pares del bàsquet fantasia que ofereixen els hostòrics Harlem Globetrotters, que van passar […]\nCròniques del 18 i 19 de maig.\nCADET FEMENÍ C.B. ARGENTONA 65 – BÀSQUET SAFA CLAROR 1 54 Avui les cadets han acomiadat la temporada per la porta gran, amb un gran partit tan ofensiu com defensiu, contra un equip molt complet i sobretot molt dur. Les argentonines han anat de menys a més, amb una defensa molt sòlida i corrent amb […]


Cicatrius i Queloides - Dra. Dolors Mejina\nLa consulta per una mala cicatrització és gairebé sempre per dos motius principals: habitualment és una cicatriu ampla i plana, a causa que per tensió o estar en una zona de moviment s’ha dilatat progressivament. En aquests casos serà necessari una nova intervenció; llevar-la i fer-la de nou, cosint molt bé en profunditat per eliminar la tensió i fer-la fina. Un cas més complex és quan la cicatriu evoluciona a queloide. En aquests casos creix i engruixa tant que sembla un autèntic tumor. Llevar-la i reoperarla pot no solucionar el problema, ja que hi ha una predisposició de la pell a cicatritzar així. En casos greus cal treure el queloide amb cirurgia i aplicar immediatament radioteràpia, ja que encara que es tracta d’una lesió benigna, el creixement és el mateix que el d’un tumor.


Ho denuncien els socialistes, que consideren aquesta renúncia i la dels 240 milions del fons de competitivitat com les claus perquè Madrid aprovàs el Pla de sanejament\nBiel Vicens (PSM) i Francesc Antich (PSOE), el març de l'any passat, quan posaren la primera pedra del tren a Artà.\nLa decisió del Govern d'aturar les obres del tren a Artà farà que la Comunitat Autònoma perdi prop de 60 milions d'euros pressupostats enguany per Madrid per a aquesta infraestructura. Així ho asseguren els socialistes, que apunten les renúncies del Govern de José Ramón Bauzá a aquests doblers i als 240 milions del fons de competitivitat com les claus que expliquen que Madrid aprovàs ara el Pla de sanejament.\nSegons aquests, la secció 32 del Ministeri d'Hisenda preveu uns 30 milions d'euros d'inversió en el tren i el Ministeri de Foment, uns 30 milions d'euros més per a aquesta infraestructura. Els socialistes alerten que la decisió de paralitzar les actuacions del tren provocarà que es perdin els prop de 60 milions que l'Executiu central havia de destinar enguany a aquesta infraestructura.\nAquests doblers servirien per cobrir el pagament de la resta d'obres previstes en aquesta infraestructura. Actualment, el 70% de les tasques ja han estat licitades i adjudicades. El projecte de tren d'Artà a Manacor (incloent-hi el pas per la ciutat)havia de costar uns 170 milions d'euros (comptant l'IVA i sense tenir en compte les unitats de tren, que costen 24 milions), tot i que en el conveni ferroviari es pressupostà per 190 milions d'euros.\nTanmateix, segons afirmà el president Bauzá la setmana passada, fou la vicepresidenta Elena Salgado qui l'advertí que el Govern central no tenia intenció d'abonar els doblers pendents. A partir d'això, l'Executiu decidí paralitzar-ne les obres.\nAmb tot, segons els socialistes, el Govern no defensa els interessos de les Balears perquè no reclama ni aquests doblers ni els del fons de competitivitat i, per això, entenen que Salgado autoritzà el Pla de sanejament de les Illes perquè amb l'estalvi dels doblers que deixarà de pagar a l'Arxipèlag aprofitarà per eixugar dèficit de l'Estat.\nEls econacionalistes de la coalició PSM-IniciativaVerds-Entesa encara van més enfora en la interpretació dels fets. Consideren que, en realitat, el Govern de Bauzá està renunciant de fet a tot el conveni ferroviari que queda per executar. El conveni, que preveia 443 milions en inversions en tren, només s'ha executat en una quarta part i Madrid just ha pagat fins ara 142 milions d'euros del total. El conveni, però, s'esgota enguany i consideren "molt urgent" que s'ampliï com a mínim fins al 2012 perquè no es perdin les assignacions.\nEls nacionalistes, que ja criticaren Madrid pels seus incompliments, interpreten que ara l'Executiu central s'aprofita de l'actitud "conformista" del balear i entenen que les Illes no es poden permetre "renunciar" a res amb la "discriminació" que arrosseguen. A la vegada, consideren que el Govern, en realitat, no volia el tren.\nViolant, el que tenim dret i hem de reclamar-ho amb totes les nostres forces és un bon transport públic. Per això No volem el tren de llevant! un transport públic per tota la comarca i que cobreixi tots els nuclis urbans i que fagi desapareixer els impresentables d'AUMASA.\nEls pobles d'Artà, Capdepera, Son Servera i Sant Llorenç no han volgut un govern del PP i és el PP els qui els ho fa pagar aturant les obres del tren. Aquesta és la cara del PP un partit per la divisió social i l'enfrontament. Un partit pels seus i no un govern per a tots. I sobre el tren de llevant és un tren absolutament necessari. Un greuge als mallorquins. A Espanya mantenir un km d'Ave surt a 180.000 euros anuals, passos de túnels aquest preu és superior. Un tren elèctric, segur i modern. En tenim dret. I tant\nJoan Miró, l'ignorància fa sabis, el tren de llevant (tren de la vergonya!) només cobreix el 6%!!!! de la mobilitat de la comarca sa resta la continúa cobrint ELS IMPRESENTABLES D´´AUMASA!!!! per culpa del PSM i la seva incompetència!\namb els 220 milions que ocsta el tren podriem fer un trsansport públic per les INFRAESTRCUTURES EXISTENTS! sense DESTRUIR MÉS LLEVANT! i GRATUIT durant més de 20 ANYS!!!!!!!!!\nQUins interessos especulatius hi ha darrera el tren de llevant?!\nQUE NO T'ENGANIN! QUI ESTIMA MALLORCA NO LA DESTRUEIX NI AMB AUTOPISTES NI AMB TRENS ABSURDS!\nEs tren va pes seu camí i no coneix d'embossos, només Aumasa i ses companyies de carburants poden estar interessades en que es tren no arribi a Artà. I el PP (hereu des franquisme i, per tant, des qui llevaren es trens de Santanyí i de Felanitx) sempre ha representat aquestos interessos\nMa pateix que els pocs defensors del tren de llevant tindrien de vuatjar una mica i veure món, els recomano Holanda amb una de les xarxes de transport públic més bones del món! La xarxa de tren arriba als grans nuclis mai tant gran com Manacor per redistribuir-se en bus per territoris de petits nuclis (nivell de llevant)! A part d'una xarxa espectacular de ciclovies!\nIgnorància del polítics que han emganat a sa gent dient o autopistatren en comptes de transport públictransport privat. Mos continuarem deixant enganar????\nNo al tren de llevant ( tren de la vergonya) Si a un tranport públic eficient per tota la comarca!!\nS'ha d'entendre, tal volta, que renuncien al tren perquè tenen una altra alternativa? Si és així, esper que no sigui continuar l'autopista de Manacor.\nEls importa un ravec el futur de Balears, tan sols els seus sous. En acabar, comptarem d'aquest Govern, la corrupció d'aabans no haurà sigut res\nMillor que no arribin si s'han de destinar a destruir la comarca de llevant!!!!!\nNo al tren de la Vergonya.\nQui estima Mallorca No la destrueix ja sigui amb autopistes, camps de golf o trens absurds, basta d'espaculació!!\nSi haguéssim demanat un AVE ja el tendríem.\nPer AlacantÃ, fa mes de 9 anys\nEl Pp no vol guanyar eleccions, vol guanyar guerres i aplica la política de neteja cap als derrotats. Que no hi haja ni rastre d'un possible èxit anterior. Cal destruir els fets dels anteriors (mireu quins tronat més antidemocràtics!) i si la cosa no la poden destruir, o bé li canvien el nom, o bé en malmeten la memòria dient que ho han fet ells, però amb tot el morro! No els cau la cara de vergonya! Açò dicta l'experiència al País Valencià.


Descobreix Pineda de Mar | Grup de Càmpings Sènia\nLes nostres destinacionsCamping a Pineda de Mar\nPineda de Mar és un dels llocs turístics més demandats de la Costa de Barcelona. Està situat al nord de la província, just en el límit amb la Costa Brava. Sens dubte, un lloc ideal per a gaudir al costat de tota la família.\nPer a més informació sobre Pineda de Mar i els càmpings a Pineda fes clic aquí\nPineda de Mar és ideal per a visitar en família. De fet, la majoria d'activitats i principals activitats d’interès estan dissenyades per anar amb els més petits de la família.\nVisita el Parc Natural del Montnegre: Si ets amant de la naturalesa el Parc Natural és una parada obligatòria. On trobaràs pinedes, alzines i una gran varietat de fauna com cérvols, cabirols, esquirols, etc.\nVisita Barcelona: Un dels principals avantatges del poble de Pineda de Mar és la proximitat i bona connexió amb la ciutat. Per tant, si ja vius a la ciutat de Barcelona és perfecte per a una escapada de cap de setmana. Però si ets de fora i t'encantarà visitar una de les ciutats més valorades d'Europa, i ho pots fer si t'allotges a Pineda de Mar.\nDescobreix la Costa Brava: com hem comentat abans, Pineda de Mar està situat al nord de la Costa del Maresme, a tot just 5 minuts de la Costa Brava. Un lloc perfecte per a visitar les platges i paratges paradisíacs de la Costa de Brava.\nSi ets amant de l'esport i de les activitats a l'aire lliure, Pineda de Mar és el teu lloc perfecte per a aquestes vacances.\nCaiac: Descobreix les extenses platges de la Costa del Maresme des de dins. Puja't al caiac i navega pel Mar Mediterrani.\nBici: A Pineda de Mar existeixen diverses rutes de BTT, la majoria al Parc Natural del Montnegre. Entre totes les rutes hi ha de diferents distàncies i dificultats (des de 7 quilòmetres fins a 30 quilòmetres). Aquí tens més informació\nCompres: A Pineda de Mar trobaràs una àmplia oferta d'oci, comerços i restauració on passejar i gaudir d'una agradable vesprada de compres.\nActivitats aquàtiques: Com a bon poble de costa a les seves platges podràs gaudir d'activitats com vol nàutic, motos d'aigua, banana, …\nEns veiem aquestes vacances a Pineda de Mar!\nL'església de Santa Maria: Data de l'any 1079 i encara que en la seva primera construcció era una antiga església romànica ja no queda cap vestigi del qual va ser, perquè en el segle XVI va ser derrocada completament per a construir una de nova.\nFont del Ferro: Es tracta d'un lloc amb un gran valor natural. Si ets amant de la naturalesa no pots deixar passar l'oportunitat de visitar-ho.\nL’Ermita de la Mare de Déu de Gràcia: Va ser construïda en 1715, per un grup de mariners. Cal destacar, l'entorn en el que es troba. Perquè des d'un costat podràs contemplar la immensitat del Mar Mediterrani i des de l'altre, la vegetació de les muntanyes.


LA DONA PÈL-ROJA. PAMUK, ORHAN. 9788417353018 Llibrería Horitzons\nUn tercer personatge és cabdal a la novel·la es tracta d’una dona pèl-roja que coneixerà el noi arran de la visita d’una companyia de teatre ambulant. El noi se sent atret per la dona pèl-roja, però quan una distracció seva li provoqui un accident fatal al mestre, fugirà per tornar a Istanbul. I només molts anys més tard descobrirà si va ser responsable de debò de la seva mort i qui era realment aquella pèl-roja tan captivadora\nLA VIDA NOVA *\nUn llibre misteriós capgira la rutinària vida de l'Osman Bey per sempre. Aquella lectura i un tiroteig als carrers nevats d'Istanbul converteixen el nostre jove heroi en un viatger nocturn. Acompanyat de la Djanan, la dona de la qual està enamorat i que va deixar el llibre «per atzar» sobre la taula d'un cafè, l'Osman es passa anys intentant comprendre els seus secrets i ...


Articles que trobo interessants | RusKis Carrasclet\nArxius | Articles que trobo interessants RSS feed for this section\nLa utilització de la fal•làcia argumentat iva és utilitzada pel guionista a la perfecció, i interpretada pels actors com ho faríem innocentment en la vida real les persones actuals (de l’època). Cal desmuntar la fal•làcia argumentat iva per veure el mecanisme que enreda la nostra ment amb una lògica falsa, en l’ús de la paraula religió…\nLa religió és una paraula què designa un fet: “relligar”.\nL’estudi d’un fet és basa en la seva interpretació del saber total possible, di seccionar el fet, semiològic-ament, tenim una paraulota perfecta: Hermenèutica.\nLa paraula Religió etimològicament té moltes vessants originals, però diguem què és aquest el significat original: Relligar l’home amb Déu.\nAixò pot ser utilitzat per bé o per mal, però per l’home, utilitzat per l’home contra l’home.\nReligió. I, és perquè és una paraula. El llenguatge, una eina de la què som presoners. Però la religió no utilitza l’home, pròpiament és una ficció afirmar-ho… (Els homes i dones, s’utilitzen i manipulen entre sí en relacions de poder i així continuarà independentment de la religió), és més aviat la utilització per l’home de tot un entramat de subjectadors del subjecta, per manipular-lo com a objecta, no com a home. És el dispositiu del poder. Però aquest poder dispositiu que engloba molts conceptes també són a la vegada dispositius de poder.\nÉs com unes suposades màquines dins les altres (com nines russes) què automatitzarien el comportament humà dins un paradigma social. És absurd buscar una nova humanitat, la humanitat és la què és, és genealògica això sí. Podem CAMBIAR el vestit, però l’essència sempre sembla ser la mateixa…\nSí què en tot això hi ha una forma d’estar utilitzant una “tecnologia política” de poder, arqueològica, existia d’abans de les religions actuals. Forma part de la nostra antropologia social. Foucault la va excavar i l’anomena: El poder pastoral. La confessió. És molt interessant tenir-ho en compta. Però no podem observar mai amb certesa una realitat de poder (actual) quant sempre és genealògica. Si no coneixem el començament o el final, no tenim un fil conductor, no podem saber com va generar-se o cap on va, i no podem (encara que ho sembli) conèixer la totalitat del mecanisme i la natura real de la cosa en sí. Una altre cosa és que la ment humana fa les seves (il•lusions) per interpretar el món i emplenar els forats del què ignorem amb la més LÓGICA veritat inventada. Recreació dins la cultura, la cultura què engloba què reneix canviada en la fenomenologia de la què passa en la societat.\nSí… Però cal diferenciar L’HUMANISME de la Religió de L’HUMANISME del cristianisme. Fins i tot aquí cal estudiar les grans diferencies, i separar-ne conceptes, per no confondre la ment.\nPodem doncs fer-nos una idea de què la cosa va per llarg si ho volem pensar bé. Una altre cosa és què no ho vulguem pensar. Què per mandra preferim ser conscients tant sols de la superficialitat conceptual. Però no podrem jutjar, n’hi tant sols podrem prejutjar amb una mínima gràcia…\n“Avui dia, en molts països del món, les Esglésies i les institucions acadèmiques es beneficien de la llibertat a condició que no posin en perill l’ statu quo de l’ Estat.\nLa religió no es pot separar-se de la política. Això no solament fa referencia a les institucions religioses, que necessàriament són estructures polítiques, sinó a la mateixa religió en la seva dimensió antropològica. Encara que algú volgués defensar la idea de la religió com una qüestió purament interior, el diàleg religiós pertany en qualsevol cas a la comunitat i manifesta un caràcter polític. Pertany a la Polis -com a vida pública-, tant de manera directa com indirecta”.\n* (Cf. Raimon Pànikkar, L’ esperit de la política. Homo politicus, Edicions 62 Barcelona 1999. – Diàleg intercultural i interreligiós, Fragmenta Editorial 2014).\n“LA TROBADA ENTRE LES RELIGIONS i entre les cultures és avui un fet ineludible. Afirmar satisfets que hauríem de poder trobar en la nostra tradició tot el que estem cercant no és convincent ni suficient. En primer lloc, molt sovint només descobrim el significat profund del nostre món després d´haver tastat quelcom exòticament diferent. En segon lloc, considerar-nos fins i tot col•lectivament, autosuficients implica una certa condemna dels altres. L´obertura és part de l´essència mateixa del diàleg.\nEl diàleg intercultural i interreligiós, pel fet d´ajudar-nos a descobrir l´altre en nosaltres mateixos, contribueix a la realització personal i a la fecundació mútua de les tradicions humanes, que ja no poden permetre´s viure en un estat d´isolació o de guerra”.\nPer això la religió és impossible d’eliminar mentre existeixi la humanitat. Cal doncs una trobada de les religións (o, anti-religions) com diu RAIMON PANIKKAR? Més aviat jo diria, què sembla lògic, què sí, sens dubta…!\n“El diàleg dialèctic és un diàleg sobre objectes que -cosa interessant- la llengua anglesa anomena -subject matters-, `matèries subjectes´ (a la nostra atenció). El diàleg dialògic , per altra banda, és un diàleg entre subjectes que vol ser un diàleg sobre subjectes. Aquests subjectes volen dialogar no sobre alguna cosa, sinó sobre ells mateixos: ells mateixos dialoguen. En una paraula, si tot pensament és diàleg, no tot diàleg és dialògic. El diàleg dialògic no és tant sobre opinions -els famosos ENDOXA D´ARISTÒTIL, objecta de la dialèctica- com sobre aquells que tenen aquestes opinions, i al capdavall no és sobre tu, sinó sobre mi parlant amb tu. Per dialogar sobre opinions, doctrines, punts de vista, etc., el diàleg dialèctic és indispensable. En el diàleg dialògic l´interlocutor no és un objecta , ni un subjecte que es limita a exposar uns pensaments objectius per ser discutits, sinó un tu, un veritable tu, i no un -allò-. He de tractar amb tu i no únicament amb el teu pensament, i viceversa, naturalment. Tu mateix ets una font de comprensió.\nAra bé, dues persones no poden parlar -l´una l´altre-, han de parlar l´una -a- l´altra. Això vol dir que el discurs ha de ser mediatitzat per alguna altra cosa. El mitjà és el llenguatge , i si hi ha pensament. Aquests dos no poden dialogar ells mateixos; necessiten la mediació del llenguatge. En tot diàleg hi ha alguna cosa fora dels interlocutors, i en certa manera superior a ells, que els enllaça. Han de parlar de quelcom, i aquest quelcom té una estructura interna que els participants han de respectar i reconèixer. Però aquest quelcom només és un mitjancer que transmet a cadascun d´ells no sols -pensaments-, és a dir, idees objectivables, sinó temàticament alguna cosa d´ells mateixos. Dit d´una altra manera, aquest quelcom no esdevé independent, -objectiu-, sinó que és vist en la seva peculiar -intencionalitat dialògica-…”\nPer altra banda: Nietzsche va dir: Déu a mort. Així com Foucault va dir: L’home ha mort.\nTot va ser a conseqüència de què el súper-home de Nietzsche, va matar a Déu. La mort de Déu, per Foucault (Las palabras y las cosas) implica la mort de l’home!\nDe fet si ets ateu, gnòstic, agnòstic, creient etc… No implica la existència o no de Déu.\nÉs l’home què en tot cas té una religió.\nPodem dir doncs què la paraula religió i la paraula cultura són fets semblants en quant al desenvolupament de la humanitat en societat.\nPer tant la religió és un humanisme i com a tal té a veure amb la llibertat teva i/o de l’altra. És quelcom relacionat intrínsecament amb la naturalesa de la humanitat. Amb la convivència relaciona-dora social de les persones.\nLa no volença de la religió també significa una falta de respecta (per no dir un totalitarisme) contra la llibertat de l’altra. És no voler què l’altre sigui el què és, el què ha de ser. El valor moral veu l’afora com una interpretació de la seva realitat pròpia, aquesta mai s’ajusta a la veritat de l’altra, la veritat no la podem conèixer n’hi uns, n’hi altres, és fora de la nostra consciencia. La veritat és sempre aliena a nosaltres.\nConceptes com ser bo o dolent, veritat, així com la llibertat són conceptes molt complicats i subjectius. Poden fins i tot considerar-se valors morals, aquest es compliquen quan es confronten amb els d’altres cultures i tradicions… Tots vivim en construccions socials, aquestes generen contínuament codis de conducta a partir dels valors morals què queden inserits als individus. Aquests individus (subjectes) tenen la seva perspectives morals i culturals fetes a mida.\nDifícil és coincidir amb els dels altres subjectes socials, especialment si és d’individus cultural i antropològica-ment allunyats. El fenomen del conflicte no és només psicològic (empàtic), és d’interpretació del codi moral de l’altra. Una cosa ben diferent és la moral des d’ on mirem el nostra “afora”. Aquí és on neixen els prejudicis de les persones ja què la nostra certesa de la veritat, fins i tot la nostra realitat, no pot ajustar-se amb la de l’altra. A més intervé dins la llibertat confrontada, el joc d’ interessos, dret, i força (el poder).\nL’imperi de Roma, Egipte Faraònic, Nazisme, Comunisme, Religions varies, els corrents ideològics siguin filosòfics polítics o religiosos que s’han instrumentalitzat. I tot amb un llarg etc. Han fet ús del poder totalitari i han volgut assolir la supremacia, la dominació i l’eliminació del contrari o diferent per assolir i exercir el poder terrible al llarg de la historia humana, sobre l’altra amb un ús criminal de la força…!\n“Este libro, el último publicado por Roger Garaudy, constituye una feroz requisitoria contra los crímenes del hombre blanco…\n…Es preciso, dice el autor, reencontrar nuevas dimensiones del hombre, estableciendo bases de un nuevo orden mundial fundamentado en un diálogo enriquecedor con las civilizaciones…\n…En este DIÁLOGO DE CIVILIZACIONES, Roger Garaudy prolonga la búsqueda de nuevos caminos para el hombre y la política…”.\nMichel Foucault va dir en una entrevista unes paraules que venen al cas: “No he querido identificar poder y opresión en absoluto. ¿Por qué? En primer lugar porque pienso que no hay un poder sino que, dentro de una sociedad, existen relaciones de poder extraordinariamente numerosas y múltiples, colocadas en diferentes niveles, apoyándose unas sobre las otras y cuestionándose mutuamente. Relaciones de poder muy diferentes se actualizan en el interior de una institución, por ejemplo, en las relaciones de clase o en las relaciones sexuales tenemos relaciones de poder y sería simplista afirmar que éstas son la proyección del poder de clase. Igualmente, desde un punto estrictamente político, puede verse que en algunos países occidentales el poder político es ejercido por individuos y clases sociales que no detentan en absoluto el poder económico. Las relaciones de poder son sutiles, múltiples y se dan en distintos niveles; no podemos hablar de ‘un’ poder sin describir ‘las’ relaciones de poder, tarea larga y difícil que acarrearía un largo proceso” («La verdad y las formas jurídicas»; Barcelona: Gedisa, 1998 , páginas 168-169).\nMichel Foucault és entrevistat per un professor de Filosofia de Lovaina sobre els objectius i mètodes de les seves investigacions. Exposa quina és la novetat del seu pensament respecte a altres maneres d’anàlisi filosòfics com fenomenologia, marxisme, història de les ciències. La clau: sempre problematitzar el que sembla evident:\nEn filosofia es diu què: LA VERITAT no es quelcom que s’aconsegueix amb acord, justícia, força, o mentalitat democràtica. LA VERITAT MAJÚSCULA, és sempre allò què no sabem.\nCom va dir Sòcrates: Jo només sé que no sé res…!\nEduardo Galeano – Te doy mi palabra:\nEl genial escriptor uruguaià, tristament ja desaparegut, selecciona i relata els textos més destacats de la seva obra. La seva particular mirada sobre la història, els homes, l’art i les passions es van entrellaçant amb imatges i documents que il•lustren el testimoni d’un dels més atents observadors dels nostres temps.\nAquest il•lustre intel•lectual llatinoamericà compartirà amb l’audiència idees, relats i diversos dels seus textos que conflueixen en recuperar la història i les històries per saber quin passat hem aixecat i quin futur estem construint.\nDecàleg de lògica 3 Juliol 2018\nBon dia. Tinguem presents algunes de les falacies lògiques més habituals que es fan servir quan hom és incapaç d’argumentar de manera lògica un tema... Un exercici positiu sempre és revisar errors de lògica que podem cometre sense adonar-nos quan debatem un tema. És molt pràctic aquest decàleg... SALUT!http://carrasclest.blogspot.com/feeds/posts/default […]\nLa vida és... 7 Juny 2018\nHo acabo de llegir en un blog, i jo pensó que és del tot veritat..."La vida és un pacte constant entre natura i cultura, entre ideals i realitat, entre voler i poder, entre la veritat íntima i la veritat dels altres. Els esclaus no poden pactar perquè no tenen llibertat. Afortunat qui pot pactar! I és cert que en tot pacte s' ha de cedir. I a més, […]\nL’Arbre de La Muntantanyeta 23 Mai 2018\nUna vegada va existir a casa nostra un arbre bonic,Font del do d’ una bona ombra,Molt preciosa a l’estiu,I, que generós res-guardava de la potència dels raigs del sol,A tot-hom que volgués amparar-si per fer-hi un petit recés del seu camí...Va ser, ho recordo molt bé, que el dia de les eleccions imposades a Catalunya,A la nostra terra, un 21 de desembre de 2 […]\nMapa Conceptual Hermenèutica 20 Mai 2018\nTu navegador no puede mostrar marcos. Visita Hermenéutica en MindMeister.Hermenéuticahttp://carrasclest.blogspot.com/feeds/posts/default\nMentira la verdad - El orden 4 Octubre 2017


Bevin Boys - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nEls Bevin Boys (anglès: "Nois de Bevin", pel polític Ernest Bevin) foren els joves reclutats pel Regne Unit durant la Segona Guerra Mundial per treballar a les mines de carbó del país, entre del desembre de 1943 fins al 1948. Alguns d'aquests s'allistaren voluntàriament, però per norma general eren reclutats a l'atzar. En total sumaren 48.000 miners, que realitzaren un servei vital per al funcionament d'un país en guerra però que en general no van rebre reconeixement per la seva tasca, i molts d'ells no van poder tornar a la vida normal fins anys després del final del conflicte bèl·lic. D'entre tots els reclutes que tenien entre 18 i 25 anys, un 10% realitzaren tasques a mines de carbó.\n1 La creació de la unitat de mineria\n2.2 Condicions laborals\n3 Finalització del programa\nLa creació de la unitat de mineria[modifica]\nAquesta iniciativa pren el nom d'Ernest Bevin, antic líder sindical i polític laborista elegit Ministre del Treball i Servei Nacional durant els temps de guerra pel govern de coalició del país. Al començament del conflicte el govern ignorà la vàlua dels miners ja experimentats enviant-los a lluitar al front. Cap a meitats de 1943 les mines havien perdut 36.000 obrers que en general no eren reemplaçats perquè existien feines menys dures en terreny britànic, de manera que el govern decidí crear un servei obligatori veient que no hi havia gaires voluntaris per a la feina.\nEl desembre de 1943 la pressió de la guerra i la duresa de l'hivern van provocar que es necessitessin existències constants de carbó, de forma que es van començar a enviar joves reclutes a les mines. Ja que Gran Bretanya no podia importar el carbó durant la Segona Guerra Mundial, la producció de carbó de les mines nacionals es va haver d'incrementar. El nom de "nois de Bevin" prové d'un discurs pronunciat per aquest polític quan anunciava el programa:\n« Necessitem 720.000 homes permanentment ocupats en aquesta indústria. Per això esteu vosaltres, nois. Els nostres combatents no podran aconseguir el seu propòsit llevat que garantim un subministrament adequat de carbó. »\nLa gran quantitat de persones enviades a realitzar aquesta tasca, un 10% dels reclutes, va provocar una gran indignació entre la població, i la sensació entre els joves que el govern no els valorava en absolut. Els Bevin Boys, a més, patiren problemes d'exclusió social i molts d'ells eren insultats perquè al no dur uniforme molts ciutadans creien que estaven evitant actuar en el conflicte.\nCaracterístiques del programa[modifica]\nPer tal de fer que el procés de reclutament fos completament a l'atzar, la secretària de Bevin agafava cada setmana un número d'un barret que contenia els números del 0 al 9, i tots els homes que es poguessin unir a les forces armades immediatament aquella setmana eren escollits per treballar a les mines, exceptuant aquells que estiguessin especialitzats en aeronàutica o per pilotar submarins, per exemple, i aquells que no estiguessin físicament preparats per a la mineria. Els joves reclutats provenien de professions diferents, des de feina secretarial fins a la indústria pesant, i també incloïen aquells que haguessin esdevingut superiors en el terreny bèl·lic.\nEls Bevin Boys' rebien sis setmanes d'entrenament, 4 de les quals tenien lloc fora de la mina i 2 a la seva destinció, abans de començar a treballar. La seva feina no diferia gaire de la mineria de carbó tradicional: més d'una milla sota terra a les fosques en túnels foscos, sense uniforme ni insígnies de l'exèrcit, sinó portant la roba més vella que tinguessin. Trobant-se tots ells en edat de servei militar i no duent uniforme, molts d'ells tingueren problemes amb la policia, qui els interrogava per suposadament defugir el servei.\nJa que un bon nombre d'objectors de consciència eren enviats directament a les mines com a alternativa al servei bèl·lic, s'estengué el rumor que tots els nois de Bevin eren "Conchies" (objectors), i tot i que l'objecció de consciència era reconeguda per la llei britànica tant a la Segona Guerra Mundial com a la Primera, les actituds bel·licistes de la vella guàrdia seguien generant ressntiment cap aquest grup. El 1943 el ministre Ernest Bevin va respondre al govern que "hi ha milers de casos en els quals els objectors de consciència, tot i haver-se negat al servei militar, han mostrar tant coratge com qualsevol en la Defensa Civil"\nFinalització del programa[modifica]\nEn concloure el programa el 1948, cap dels Bevin Boys rebé condecoracions ni el dret a tornar a la feina que havien tingut abans de la guerra, a diferència del personal bèl·lic convencional. Aquest grup no ha rebut reconeixement fins a 1995, 50 anys després del Dia de la Victòria a Europa, fins que la Reina Elisabet II els va mencionar en un discurs.\nEl 20 de juny de 2007 Tony Blair va informar la Cambra dels Comuns en el transcurs de les Preguntes al Primer Ministre que milers de reclutes que van treballar de miners durant la Segona Guerra Mundial serien honorats oficialment pel govern. El primer ministre va informar a la cambra que el grup rebrien insígnies de veterans, similars a les condecoracions que el Ministeri de Defensa havia donat en el seu moment. Les primeres insígnies foren atorgades el 25 de març de 2008 per part del primer ministre Gordon Brown en una recepció al 10 de Downing Street, marcant el 60è aniversari del retorn a casa dels darrers Bevin Boys.\nEl Departament d'Energia i Canvi Climàtic s'encarrega avui en dia de la qüestió. La Bevin Boys Association actualment intenta trobar informació de tots els 48.000 reclutes, voluntaris i candidats per aquesta secció de mineria.\n↑ Called Up Sent Down : The Bevin Boys' War – Tom Hickman Pub. The History Press 2008\n↑ The Peace Movement 1940-1949 Peace Pledge Union\n↑ Enllaç al debat\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Bevin Boys\nWartime Memories: Bevin Boys and their recognition\nThe Bevin Boys in Bures, Suffolk\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Bevin_Boys&oldid=17355854»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 21 ago 2016 a les 06:23.


Aleix Miravent "Vaig veure a l'Amateur al camp del Vendrell i vaig veure un equip que lluitava molt i que mai es desmoralitzava" - El Travesser\nAleix Miravent "Vaig veure a l'Amateur al camp del Vendrell i vaig veure un equip que lluitava molt i que mai es desmoralitzava"\nDijous, 28 d'octubre de 2010 a les 20:26h\nAleix Miravent és el tècnic del Bellvei, proper rival de l'Amateur de l'Escola Valls Futbol. Miravent que va estar present en el partit del Vendrell contra l'Amateur va prendre bona nota.\nCom veus l'Amateur de l'Escola Valls Futbol abans del partit de dissabte?\nEls vaig veure al camp del Vendrell i vaig veure un equip que lluitava molt i que mai es desmoralitzava. Això diu molt del seu esperit. El resultat crec que va ser enganyós per què van tenir més ocasions que el Vendrell.\nPorten 4 derrotes consecutives tot i que van fer un bon inici de campionat, això pot ser perillós?\nPot ser perillós per nosaltres. Un equip adequat a la categoria com l'Amateur el més fàcil és que nosaltres les passem canutes. Crec que els de Valls estan tenint mala sort en algun partit i sobreto veig que al davant falta un o dos homes que tinguin més punteria. No sé si han fitxat algun jugador darrerament o no.\nEn atac sí que és cert que els manca punteria, però en defensa l'equip està força sòlid. Va prendre nota?\nLa veritat és que cada partit és un món diferent. El que està clar és que costa molt fer-los gol. El que hem preocupa és veure com arribem nosaltres ja que dimecres vam jugar un partit aplaçat contra el Sant Jaume que vam guanyar 5-0 i no sabem com arribarem dissabte.\nLa victòria contra el Sant Jaume reforça a l'equip no?\nSí, clar. Llàstima però del partit contra el Constantí on vam perdre els tres punts per alineació il·legal, cosa que no comparteixo.\nL'inici de temporada del Bellvei està sent prou bona, no?\nSinó haguèssim perdut els tres punts contra el Constantí aniriem segons a la lliga. Sí, l'inici està sent molt bo. Som un poble de 1.500 habitants i estem lluitant amb equips que tenen poblacions 10 vegades més grans que nosaltres.\nHi hagut canvis a l'equip respecte la temporada passada?\nEl que si que hi ha hagut és reforços a la banqueta. Han vingut nois joves de Masllorenç, Tancat... que han reforçat a l'equip. Tot i així l'11 inicial no varia massa respecte la temporada passada. Aquest any tenim 21 jugadors, respecte els 16 que teniem la passada temporada.\nL'objectiu del Bellvei quin és?\nEstar entre els primers classficats i intentar star el més amunt possible. No tenim potencial per estar primers, per tant que ens prenguin els tres punts davant del Constantí no ens perjudica a nosaltres sinó a altres equips.


Cicle de cinema "Els alter ego de Warhol" - Club TR3SC\nReencarnació de l'esperit del Renaixement, Andy Warhol va ser tot i va fer de tot. Màxim representant de l'art modern, des del seu palau taller de Nova York va irradiar l'energia creativa més potent de la segona meitat del segle XX.\nAquest cicle de cinema vol contribuir a extreure una faceta més del Prisma Drella , el Warhol convex. Però s'ha optat per un camí invers: a través de molts dels personatges que el van inspirar, s'identifica un Warhol receptacle de les muses. Jacqueline Kennedy pintada, retrats de la Nico amb la Velvet Underground, els Screen Test de Lou Reed i Salvador Dalí i la foto de Picasso i Bardot junts. Tots són els motius de les pel·lícules seleccionades, que els contenen, però que també responen a l'impuls de divinització icònica dels seus autors, profunds admiradors també de Warhol.\n27/11 a les 19h: Berlin\n04/12 a les 19h: Impressions de la haute Mongolie\n11/12 a les 19h: Le testament d'Orphée


La COVID-19 podria retardar el final del peatge a l'AP-7 - Diari de Girona\nLa COVID-19 podria retardar el final del peatge a l'AP-7\nEl coronavirus ha provocat un descens en picat del trànsit a l'AP-7, sobretot els primers mesos de confinament, i el mateix virus podria provocar que s'allargués la fi del peatge\nagències / ddg 15.07.2020 | 00:26\nL'AP-7 · Aniol Resclosa\nUn reial decret llei del Govern espanyol fixa les condicions per prorrogar el període de concessió de les autopistes amb l'objectiu de compensar les pèrdues causades per la covid-19. Una mesura que podria afectar la fi de la concessió actual del tram gironí de l'AP-7, prevista per a l'agost de 2021.\nEn el reial decret llei, el Govern espanyol oferia la possibilitat prorrogar el període d'explotació però les empreses havien de complir una sèrie de requisits, com per exemple que el marge brut d'explotació durant la vigència de l'estat d'alarma no sigui positiu.\nEn cap cas, l'Estat pagaria diners sinó que oferiria estendre el contracte un màxim de 99 dies, el període equivalent de l'estat d'alarma. Si s'apliqués la totalitat d'aquest termini, la concessió al tram gironí finalitzaria a mitjans de desembre de 2021.\nEl Govern espanyol ja va plantejar en un primer reial decret llei (8/2020 de 17 de març) fer front a l'impacte econòmic i social de la covid-19 i que les empreses concessionàries poguessin demanar compensacions. Finalment, en el reial decret 26/2020 de 8 de juliol de mesures de reactivació econòmica en els àmbits del transport i l'habitatge les va concretar.\nEl BOE avisa que per calcular les pèrdues «no es consideraran els ingressos i despeses d'inversió o finançament, les moratòries o condonacions pactades pel concessionari, ni els salaris dels treballadors en ERTO». Tampoc es permetrà incloure en el marge brut d'explotació les amortitzacions ni provisions acreditades per les activitats d'explotació de la concessió.\nEl Govern espanyol no ha rebut de moment cap petició per allargar l'explotació de les autopistes per part de cap empresa concessionària.\nFins a l'arribada de la pandèmia provocada pel coronavirus, el trànsit al tram gironí de l'AP-7 havia anat a l'alça, segons va publicar Diari de Girona. Segons les dades del Ministeri de Transports, el 2019 van circular pel tram entre Montmeló i la Jonquera una mitjana de 48.243 vehicles al dia, fet que significa un increment d'un 1,07% respecte a l'any anterior. A l'inici d'aquest 2020 -just abans que esclatés la pandèmia de la covid-19- la tendència seguia a l'alça, ja que durant el mes de gener es van registrar 38.921 vehicles diaris, la qual cosa suposa un augment del 4,78% respecte al mateix mes de 2018.D'aquesta manera, i malgrat la caiguda en picat de circulació que haurà suposat la crisi i el confinament pel coronavirus -el Ministeri de Transports encara no disposa de les dades a partir del mes de febrer-, el tram gironí de l'autopista ha seguit fins ara amb un rendiment a l'alça, en la mateixa línia dels darrers anys. Els mesos de 2019 en què va obtenir un major volum de vehicles van ser els de vacances, juliol i agost, superant els 62.000 i 70.000 vehicles diaris respectivament. Tot i això, el trànsit durant el mes de juliol va ser un 1,4% inferior al del mateix mes de l'any anterior, mentre que durant l'agost va ser un 2,61% superior.\nLa fi del peatge al tram gironí de l'autopista AP-7 es podria retardar per la Covid-19.\nEl trànsit a l'AP-7 continua creixent quan queda un any per a la fi dels peatges.\nCinquanta anys d'autopista AP-7 a la província de Girona.