LA CIUTAT D IDEALS QUE VOLÍEM BASTIR MÀRIUS TORRES I LA LITERATURA DEL SEU TEMPS - PDF\nLA CIUTAT D IDEALS QUE VOLÍEM BASTIR MÀRIUS TORRES I LA LITERATURA DEL SEU TEMPS\nDownload "LA CIUTAT D IDEALS QUE VOLÍEM BASTIR MÀRIUS TORRES I LA LITERATURA DEL SEU TEMPS"\nDiego Tebar Valverde\n1 LA CIUTAT D IDEALS QUE VOLÍEM BASTIR MÀRIUS TORRES I LA LITERATURA DEL SEU TEMPS\n2 La ciutat d ideals que volíem bastir Màrius Torres i la literatura del seu temps A cura de Josep Camps Arbós, Imma Farré Vilalta i Joan R. Veny-Mesquida\n3 Aquesta edició ha estat possible gràcies a un ajut de l Institut d Estudis Ilerdencs Trossos és una col. lecció de l Aula Màrius Torres Consell d edició: Jaume Aulet (Universitat Autònoma de Barcelona), Xavier Macià (Universitat de Lleida), Jordi Malé (Universitat de Lleida), Montserrat Roser (University of Kent), Donatella Siviero (Università degli Studi Messina) i Joan R. Veny (Universitat de Lleida) dels textos, els seus autors 2018 de la supervisió científica: Aula Màrius Torres 2018 d aquesta edició: Pagès Editors, S L DL L ISBN: Primera edició: setembre de 2018 Impressió: Arts Gràfiques Bobalà, S L Sant Salvador, Lleida Relligat: Enquadernacions Prats XXI, S L Reservats tots els drets\n4 Taula Justificació 9 Visions generals Enric Bou Situació de Màrius Torres en el context de la poesia europea de la primera meitat del segle xx 15 Joan Veny La llengua de Màrius Torres 35 Francesc Foguet i Boreu El pensament polític de Màrius Torres ( ) 75 Lectures de Màrius Torres Lluís Alpera Confessions entorn de la poesia de Màrius Torres: de poeta a poeta 91 Dominic Keown Màrius Torres: entre diamants i rovell 97 Xavier Macià & Núria Perpinyà Els motius de la caiguda i el vertigen en tres poemes de Màrius Torres 115 Albert Mestres Una fantasma com n hi ha poques, de Màrius Torres: influències i estructura dramàtica 121 5\n5 TAULA Relacions Margarida Prats El diàleg epistolar de Màrius Torres i Mercè Figueras, testimoni d un món perdut i d una història d afecte en un escenari singular 131 Andratx Badia La imatge de Lleida entre Magí Morera i Galícia i Màrius Torres: quina ciutat, quins ideals? 165 Jordi Oviedo Màrius Torres en la literatura de Vicent Andrés Estellés 183 Josep M. Sala-Valldaura Màrius Torres vist per Josep Palau i Fabre 205 Música Irene Klein Edició i anàlisi de les composicions musicals de Màrius Torres 217 Mireia Lleó Màrius Torres: entre el barroc i el lied 241 Joaquim Rabaseda Contra la banalitat: les crítiques musicals de Màrius Torres 255 Traducció Olga Nikolaeva & Andrei Rodosski La traducció com a font de coneixement. La poesia de Màrius Torres a Sant Petersburg 271 6\n6 La ciutat d ideals que volíem bastir Jana Balacciu Matei «Îmi învăţ am cuvintele să iubească»: ensenyava els meus mots que cal estimar. Traduir Màrius Torres: una estratègia de força basada en l amor 277 Àxel Sanjosé Navegar per un riu paral lel: traduint la poesia de Màrius Torres a l alemany 283 Didàctica Teresa Devesa & Montserrat Vilà Màrius Torres, «el crit etern de l arrel i la semença» 291 Moisés Selfa Poesia i escola: la didàctica de la mort a partir de la poesia de Màrius Torres 297 Carme Torrelles Didàctica de l obra de Màrius Torres, avui 309 Context Jordi Malé Una aproximació a les relacions entre art i literatura al període d entreguerres 323 Arnau Vives Lectures i traduccions orientalistes de Marià Manent en els anys Resums 367 Abstracts 379 Sobre els autors 393 7\n7 Justificació Càtedra Màrius Torres L any 2017 la ciutat de Lleida va organitzar diversos esdeveniments per tal de commemorar els 75 anys de la mort de Màrius Torres i els 70 anys de la publicació de la primera edició de la seva poesia, un llibre que veu la llum a l exili mexicà i que va servir més per donar un toc d atenció sobre la qualitat literària dels textos que no pas per a la seva difusió real (tiratge limitat de 142 exemplars i publicació a la diàspora). Com se sap, aquesta difusió no va tenir lloc dins les limitacions de l època, és clar fins que no van aparèixer les dues edicions següents: la de 1950, amb els 485 exemplars exhaurits de seguida de la col lecció «Els Llibres de l Óssa Menor» que Pedreira va acceptar de publicar a proposta de Joan Sales com una qüestió de responsabilitat «moral i patriòtica», i, sobretot, la de 1953 al catàleg d Ariel, amb 975 exemplars. A partir d aquí, van venir-ne altres edicions (1964, 1977, 1981, etc.) que van contribuir al reconeixement general de la seva obra, fins que el 2010 Margarida Prats va establir la que avui hem de considerar edició canònica, que situa el poeta amb tots els ets i uts dins el cànon literari català. El mateix 2017, però, coincidia també amb una altra fita, potser més discreta però no per això menys important, en l operació de «retorn» de Torres i de la seva estima que no és altra cosa que la recuperació de la nostra autoestima com a poble a Ponent. Es tracta del cicle de conferències en homenatge al poeta, organitzat el 1967 en ocasió, aleshores, del 25è aniversari de la seva mort per l Esbart Màrius Torres del Sícoris Club i altres entitats de la ciutat de Lleida, en el qual van intervenir Josep Vallverdú, Artur Vives, Manuel Lladonosa, Xavier Maurel i Víctor Siurana. Abans, el 1961, Samuel Gili Gaya havia parlat del poeta en el pregó de la Festa Major de Lleida, i el 1964, Joaquim Molas i els mateixos Vallverdú i Vives també li havien dedicat una xerrada al Cercle de Belles Arts de Lleida. El volum que el lector té a les mans serveix també per retre homenatge a aquells prohoms, de la ciutat i de fora, que en temps difícils van sortir a la palestra per reivindicar el que 9\n8 JUSTIFICACIÓ era de justícia: la incorporació de l obra «atemporal», com digué Gimferrer, d un poeta intemporal al cànon literari català. L esment dels «temps difícils» i del «poeta intemporal» ve a tomb per justificar el títol d aquest volum: La ciutat d ideals que volíem bastir, un vers, com se sap, del celebrat poema «La Ciutat Llunyana», de Torres. I és que el valor de la poesia que se situa enllà del temps que és tota la gran poesia, la dels poetes que esdevenen «clàssics» resideix en el fet que ens acompanya i ens ajuda a entendre la nostra realitat, tan llunyana al poeta, tan propera a la seva poesia. I, com ha dit alguna vegada Margarida Prats, la de Màrius Torres «acompanya i no pesa». Quina nova saba no alimenta molts dels versos del poema citat en els temps actuals, «de corredisses i llaurar tort», com deia Foix? Com no ens podem sentir interpel lats quan llegim «que braços més lliures puguin ratllar el teu sòl» o que hi ha una altra ciutat, «més llunyana, més lliure / que ens envia, per sobre d aquest temps presoner, / batecs d aire i de fe»? En aquest enquadrament temporal de celebracions, i amb l íntim compromís de deixar-nos endur per l impuls de rellegir l obra del poeta lleidatà, d amarar-nos de la intensitat del missatge poètic resultant del combat honest amb la forma de qui confessava a Riba ser «aquesta cosa absurda: un poeta líric», i, alhora, amb la voluntat d endinsar-nos incansablement en l anàlisi aprofundida de l obra torresiana, per proporcionar un nou ventall de lectures i d interpretacions que altre cop ens interpel lin i estimulin, oferim un conjunt d estudis presentats, pràcticament en la seva totalitat, en el II Simposi Internacional Màrius Torres, celebrat a Lleida els dies 26 i 27 d octubre de 2017, que no solament formulen noves lectures del poeta, sinó que també aborden les influències i les confluències presents en la poesia catalana de la primera meitat del segle xx i la relació existent entre la literatura i les arts durant aquest període de guerres i d entreguerres. Així, amb Màrius Torres com a eix, ens acostem des d una perspectiva general a la contextualització de la seva obra des de tres àmbits: el de Torres lector, traductor i poeta, en el marc de la poesia europea coetània (Bou); el de l estudi de la llengua, en els seus discursos poètic i espontani epistolar (Veny), i el de la fixació del seu pensament polític a partir de la Segona República espanyola 10\n9 CÀTEDRA MÀRIUS TORRES (Foguet i Boreu). A partir d aquest marc, els estudis següents giren a l entorn de cinc blocs diversos: a) Lectures de poeta a poeta (Alpera); de la «Cançó a Mahalta», en el context de la Nova Cançó i en paral lel als corrents homòlegs als Estats Units i a Europa (Keown); dels motius literaris de la caiguda i el vertigen en la poesia torresiana (Macià i Perpinyà), i de l estructura i les influències de la peça dramàtica Una fantasma com n hi ha poques (Mestres). b) El diàleg epistolar entre Màrius Torres i Mercè Figueras (Prats) i les relacions literàries, resseguint-ne els paral lelismes i les traces presents en les obres de Magí Morera i Galícia (Badia), Vicent Andrés Estellés (Oviedo) i Josep Palau i Fabre (Sala-Valldaura). c) Amb la música com a denominador comú, l acostament a Torres com a compositor (Klein), la relació estreta entre l intimisme de la seva poesia amb el lied i amb altres aspectes de l art musical (Lleó), i la seva faceta de crític musical (Rabaseda). d) El repte de traduir la poesia torresiana al rus (Nikolaeva i Rodosski), al romanès (Balacciu) i a l alemany (Sanjosé), uns treballs que amplien els discursos de traductors al castellà, al francès i a l italià exposats en el I Simposi Màrius Torres (2010). e) Diferents propostes didàctiques que pretenen acostar l obra de Torres als centres educatius de primària i de secundària, des de la perspectiva interdisciplinària amb l àrea de llengües clàssiques (Devesa i Vilà); del tractament didàctic de la mort mitjançant la poesia de Torres (Selfa), i de la potenciació de la creativitat, la recitació i la comprensió del text poètic a través de l anàlisi dels elements de la natura (Torrelles). Finalment, i focalitzant l atenció en les arts i les lletres en el període d entreguerres ( ), el volum es clou amb dos estudis que tracten de les estretes relacions entre artistes i escriptors, materialitzades en edicions il lustrades (Malé), i la revisió de les primeres lectures i traduccions orientalistes de Marià Manent (Vives). No podem acabar aquesta justificació sense el capítol d agraïments a les persones i institucions que han fet possible la confecció i 11\n10 JUSTIFICACIÓ edició d aquest llibre. En primer lloc, als conferenciants, traductors i ponents, per acceptar la nostra invitació a participar en el II Simposi, i als comunicants, per la confiança demostrada en presentar-hi les seves propostes d intervenció; a tots ells, a més, que ens hagin volgut lliurar el seu text per constituir un volum com aquest, que ofereix, d aquesta manera, la polièdrica visió que el poeta mereix. I també, és clar, a les institucions que van fer possible la celebració del II Simposi i les activitats i les publicacions que el van envoltar: la Institució de les Lletres Catalanes, l Institut d Estudis Ilerdencs, l Ajuntament de Lleida, Pagès editors, els Serveis Territorials de Cultura a Lleida, Òmnium Cultural de Ponent, l Orfeó Lleidatà i, de la Universitat de Lleida, el Vicerectorat d Activitats Culturals i Projecció Universitària, el Deganat de la Facultat de Lletres, el Departament de Filologia Catalana i Comunicació i el Consell Social. 12\n11 Visions generals\n12 Situació de Màrius Torres en el context de la poesia europea de la primera meitat del segle xx Enric Bou (Università Ca Foscari, Venècia) Quin és el lloc que Màrius Torres ocupa en el context de la poesia europea de la primera meitat del segle xx? Per respondre a aquesta pregunta podem fer tres coses: en primer lloc, analitzar les moltes traduccions de poesia que el poeta va fer i que dibuixen un mapa precís de gustos i preferències; en segon lloc, estudiar les afinitats amb alguns dels grans poetes europeus, i, finalment, fer una lectura detinguda d alguns poemes representatius. 1. Màrius Torres, traductor Segons Antonio Prete, «La traduzione, infatti, non è solo un genere letterario tra altri generi, una forma di scrittura tra altre forme di scrittura, è anche una costante messa in questione del fare letterario stesso: ogni confronto di temi, di soluzioni formali, di organismi artistici è un interrogazione sulla natura della propria ricerca, sulla natura e sulle forme e sui codici della propria lingua.» (Prete 2001: 881). 1 La traducció poètica, que ocupa un espai marginal en el mercat editorial, és una elecció del poeta que «poèticament» es troba amb un altre poeta; representa un terreny privilegiat per estudiar i entendre el camí de recerca del poeta i la seva poètica, però també de la renovació del llenguatge del traductor, i de vegades l idioma de la comunitat a la qual pertany. El poeta que inicia un diàleg amb una obra literària escrita en un altre idioma per un altre escriptor, com qualsevol creador de continguts, obre un buit en el sistema literari i 1. «La traducció no és només un gènere literari entre altres gèneres, una forma d escriptura entre altres formes d escriptura, sinó que també constitueix un qüestionament constant de l activitat literària: cada decisió temes, solucions formals, models poètics és una investigació sobre la naturalesa, les formes i els codis de l idioma mateix.» 15\n13 La llengua de Màrius Torres Joan Veny (Institut d Estudis Catalans Universitat de Barcelona) 1. Presentació 1. Em plau encetar aquesta intervenció expressant la meva sincera gratitud als membres de la Càtedra Màrius Torres per la seva amable invitació a col laborar en el Simposi que se li dedica i que contribuirà a un coneixement més ampli de la seva obra. No puc amagar la meva profunda satisfacció, amerada de bells records de la meva estada a Lleida com a catedràtic de francès de l Institut l únic que existia cap a l any 1960, avui precisament dit Màrius Torres i de l antiga Escola de Magisteri. Des d una perspectiva humana i sentimental, vaig viure aquí les primícies connubials i el seu primer fruit, na Margalida, que va inundar la nostra tendra llar de joia i d il lusions. Des d una mirada professional vaig fruir ensenyant una llengua veïna i prestigiosa, el francès, que aleshores no havia rebut encara la competència de l anglès, avui triomfant; la meva relació amb alguns alumnes de l Institut s ha plasmat en un llibre de records, recentment publicat (Memòria 2016). Ensenyar una llengua, amb la seva cultura i la visió del món dels seus parlants, és enriquir la pròpia formació intel lectual i moral, ampliant nous horitzons culturals, descobrint altres ideologies i aprenent a respectar les idees, creences i sensibilitats del poble que la parla. Encara l enriquiment seria més gran quan, més tard, vaig tenir ocasió d ensenyar la meva pròpia llengua, la que parlava però no sabia escriure fins que, regirant manuscrits i papers vells dels arxius del meu poble, vaig adonar-me que els meus avantpassats parlaven la seva llengua que és la meva, però que també l escrivien, perquè érem un país normal. Un cop apresa la seva estructura, també n ensenyaria els mecanismes i funcionament, a més de bussejar, a la universitat, en la seva entranya i la seva història Em plau manifestar el meu agraïment a Manolo González, Núria Jolis, Jordi Malé, Margarida Prats, Ramon Sistac, Joan Soler, Albert Turull, Joan Vallès, Josep Varela, Margalida Veny Mesquida i Joan Ramon Veny Mesquida, per diversos ajuts. 35\n14 El pensament polític de Màrius Torres ( ) Francesc Foguet i Boreu (Universitat Autònoma de Barcelona) I El conjunt de peces periodístiques publicades per Màrius Torres als setmanaris La Jornada ( ) i L Ideal (1936), tots dos de l òrbita d Esquerra Republicana de Catalunya (ERC), és ben revelador de l esperança republicana d aquells anys tan convulsos (Julià & Ballart 2017: 56 83). Els articles de temàtica artística, musical, cinematogràfica o literària apareguts a La Jornada denoten una confiança plena en la força transformadora i democratitzadora de la cultura des d uns plantejaments de modernitat i exigència estètiques. El més clarament polític, «Comentaris de circumstàncies» ( ), un atac en tota regla a la intransigència de les dretes espanyoles, té dues línies argumentals de fons: la convicció que un sistema democràtic havia d acceptar la pluralitat política i havia de basar-se en la llibertat ideològica i en el diàleg permanent, i el qüestionament irònic i fins sorneguer de la propaganda vigorosa del feixisme italià, que el duu a apostar de manera decidida per la democràcia (cf. Prats 2008: 27 28). És especialment rellevant destacar les peces aparegudes a L Ideal que Màrius Torres redactà ja des del sanatori de Puig d Olena, en què accentua la presa de partit polític. Cal tenir en compte que L Ideal era una publicació, afiliada a ERC, que aparegué en vigílies de les eleccions del 16 de febrer de 1936 a fi de convertir-se, tal com indicava l editorial del primer número, en «un servidor fidel dels ideals» que encarnava ERC i que derivaven de la Joventut Republicana de Lleida (JRL). Amb la voluntat de recuperar la capçalera històrica del republicanisme i del catalanisme d esquerres a Lleida, el seu objectiu polític era aconseguir el rescat de la República, «un altre 14 d abril», «contra la reacció lliguero-cedo-carlista», segons apuntaven els editorials dels dos primers números. Els articles de Torres a L Ideal participen d aquesta eufòria conjuntural pel triomf de les esquerres catalanes en les eleccions del 16 75\n15 Lectures de Màrius Torres\n16 Confessions entorn de la poesia de Màrius Torres: de poeta a poeta Lluís Alpera (Universitat d Alacant) La lectura de les Poesies de Màrius Torres, dins la magnífica edició duta a terme per la professora Margarida Prats Ripoll l any 2010, inclosa en la «Biblioteca de la Suda», m ha encoratjat, després de molts anys de conèixer el mite i alguns dels poemes de l escriptor lleidatà, a fer unes confessions potser més ben dit, disquisicions personals en veu alta entorn d aquest gran poeta. Més enllà de la tragèdia que configurà la seua vida, a cavall de la tuberculosi prematura, als 25 anys, i que el destrossaria físicament en un període curt de temps, hagué alhora de carregar ell mateix, la família i els amics més íntims amb la sotragada i els efectes tan devastadors de la Guerra Civil per al poble i la cultura catalans, hecatombe que ens va fer retrocedir considerablement en la nostra història. Amb tot, gràcies a la gran força anímica i la voluntat del seu esperit de tirar endavant com fora, el poeta lleidatà Màrius Torres va resistir durant set anys reclòs al sanatori de Puig d Olena, fins a finals de 1942, en què dissortadament va morir als 32 anys, deixant una obra considerable, d alta qualitat lírica, que, a poc a poc, ha anat perfilant-se al llarg de diverses edicions, fins a arribar a la que podríem considerar, ara per ara, com a «canònica», presentada per Margarida Prats Ripoll. D entrada, vull confessar que allò que sempre m ha sobtat més de la poesia de Màrius Torres ha estat la fidelitat a què sotmet la seua lírica, dins els cànons del postsimbolisme més enlluernador, més musical, amb una riquesa formal i conceptual que de vegades sorprèn per la seua densitat i síntesi, així com pel gran esforç d introspecció personal que el poeta lleidatà hi posa. M aventuraria a suggerir que Torres aconsegueix treure el millor dels poetes simbolistes que el precediren, principalment Verlaine i Baudelaire, però també Shelley, Heine, Riba i Maragall, sense oblidar-nos de Rainer 91\n17 Màrius Torres: entre diamants i rovell Dominic Keown (Fitzwilliam College, University of Cambridge) Una característica de l Espanya més negra ha estat la seua volguda ignorància i manca secular de respecte pel món, més enllà de les seues fronteres. I al llarg de la modernitat, la crítica més aguda d aquesta introspecció a ultrança s ha fet sentir en les veus més desesperades de la contemporaneïtat peninsular. L últim exemple d aquesta tossuda ceguera davant l opinió mundial, és clar, fou el rebuig complet i persistent per part de l Estat de la censura global enregistrada pels mass media internacionals respecte de la violència de l 1-O de Vergonyosament, les acusacions i les preocupacions comunicades per les entitats defensores dels drets humans fins i tot el malestar de la Comissió de les Nacions Unides no pogueren arribar a molestar la serena autocomplaença de l Espanya eterna. Sortosament i salvant alguna notable excepció que comentarem degudament, aquesta comoditat xenòfoba mai no ha tingut ressò en la tradició cultural de Catalunya, on trobem més aviat una reiterada sintonia amb els valors humans vigents a fora dels seus límits territorials. I seria la nostra intenció comentar aquesta coincidència en relació amb el cas de la Nova Cançó i la seua consistència amb el ressorgiment de la música folk i els seus plantejaments progressistes arreu de l Occident. Aquest gènere, no cal dir-ho, no pateix les mateixes limitacions lingüístiques que restringeixen la literatura. I, a pesar de les diferències manifestes entre sistemes de govern, l enfrontament polític entre la cançó catalana i l autocràcia militar va quadrar amb una xarxa occidental de protesta en contra de l imperialisme i la repressió i a favor del respecte pels drets civils. Tot i això, fora apropiat tenir sempre present com hem pogut lamentar recentment a Catalunya i talment podia apreciar-se prèviament als Estats Units i al nord d Irlanda que un sistema democràtic no garanteix l eliminació de la injustícia i l abús institucionals, especialment si la seua maquinària legislativa els tolera. 97\n18 Els motius de la caiguda i el vertigen en tres poemes de Màrius Torres Xavier Macià & Núria Perpinyà (Universitat de Lleida) Aquesta comunicació està pensada com una conversa dels ponents sobre la caiguda i el vertigen en l obra de Màrius Torres. Aquests motius apareixen a «Full d àlbum», «Dalt del cim», «Comença un capaltard d acabament d estiu...» i «La Ciutat Llunyana». En cada context, en varia el sentit. I «Full d àlbum» és un poema inèdit. Potser a causa de la seva qualitat excessivament retòrica, fou desestimat per formar part de la seva obra. Torres es presenta com un Orfeu enamorat d una ombra femenina que se li escapa per uns esbalços. El text s inscriu en l estil romàntic dels moments de visió, on s ateny un èxtasi poètic que dura uns instants. El to exagerat del poema té poc a veure amb el que Torres desenvoluparà posteriorment. Es nota que és un escrit primerenc, de 1936, on els sentiments cap a Mercè Figueras no es tradueixen en un text sentit. Ho prova, a més, el colofó. Els dos versos finals metaliteraris el cobreixen d una capa de falsedat: «Dissort!, crida el poeta, Ja és emplenat el full / i encara estic jo de bells mots caramull». El darrer vers no és gaire afortunat; la versió manuscrita era millor: «i el meu cor és encara de consonants curull». Coincidiran amb nosaltres que tampoc no és gaire reeixida la descripció de l estimada del vers vintè: «els vostres ulls cèlics i el vostre cabell d or». Podem riure. No hem de tenir por de criticar els primers tempteigs d un escriptor. En aquest simposi, s està lloant tant la figura de Torres que una mica de broma sobre els seus inicis no li farà pas mal. A l inrevés, la no-publicació d aquest poema demostra el bon gust literari de Màrius Torres i de Joan Sales. Per què el portem aquí a col lació, doncs, si no posseeix prou categoria? Per 115\n19 Una fantasma com n hi ha poques, de Màrius Torres: influències i estructura dramàtica Albert Mestres (Institut del Teatre) El 1935, Màrius Torres ( ), abans d ingressar al sanatori de Puig d Olena, va escriure una única obra de teatre, publicada per primer cop el 2007, amb una breu introducció de Miquel Gibert. Torres, doncs, la va escriure als 25 anys, en el breu període que va exercir la medicina a Lleida i després dels cinc anys passats a Barcelona estudiant la carrera. L obra, sens dubte insòlita en el context teatral català, coincideix amb l auge del teatre noucentista (Carles Soldevila, Josep M. Millàs-Raurell) i amb la introducció del cinema sonor. Miquel Gibert apunta la doble influència del teatre cosmopolita noucentista i del cinema provinent de Hollywood, sense, tanmateix, poder-ne proposar exemples concrets, excepte Trouble in Paradise (1932), d Ernst Lubitsch, pel lícula que es va estrenar a Barcelona al desembre del 1933, quan Torres ja havia acabat la carrera i estava a Lleida. M havia proposat, en primer lloc, fer una prospecció de les cartelleres de Lleida i Barcelona durant aquests anys. Però després em vaig adonar que no tenia sentit. És cert que sabem que Torres era un home aficionat tant a acudir al teatre com a les projeccions de cinema (Prats 1986: 46) i també és possible que hagués vist la pel lícula de Lubitsch, però certament no la necessitava com a font d inspiració. Pel que fa als protagonistes de l obra, lladres refinats, hi havia, en aquella època, tant a Barcelona en castellà com a París en francès i a Londres en anglès, una àmplia literatura dels anys vint del segle xx (Lahuerta 1999). J. A. Raffles, d E. W. Hornung, havia nascut el 1899 i Arsène Lupin, de Maurice Leblanc, el 1905, i la primera obra de teatre de Leblanc és del 1908, mentre que l última és del 1932, pràcticament contemporània de la nostra. D altra banda, en aquest període s havien estrenat nou pel lícules protagonitzades pel personatge. Sabem que Torres dominava perfectament, com a mí- 121\n21 El diàleg epistolar de Màrius Torres i Mercè Figueras, testimoni d un món perdut i d una història d afecte en un escenari singular Margarida Prats (Universitat de Barcelona) 1. Mercè Figueras, porta d entrada al món de Màrius Torres El capvespre del 18 de desembre de 1975, acompanyada de Núria Torres, germana petita del poeta, vaig trucar a un sobreàtic del carrer de Balmes, on vivien les germanes Mercè i Esperança Figueras. La Mercè ens va rebre amb una càlida abraçada i vam compartir una llarga conversa amb ella i la seva germana. Em va impressionar l elegància del gest, la semblança amb l actriu Ingrid Bergman, el contrast entre un posat melangiós quan escoltava, i la vitalitat i l apassionament quan prenia la paraula. Em va preguntar per què volia fer la tesi de llicenciatura sobre el poeta lleidatà i després de la meva resposta em va convidar a visitar-la les vegades que volgués; va insistir que hi tornés aviat, abans de les vacances de Nadal, per seguir conversant. Així vaig fer-ho, i a cada visita m anava obrint camins al món del poeta: adreces d amics de la Facultat de Medicina, d amistats del sanatori i de Joan Sales. En la tercera visita va dur a la saleta una capsa gran amb les cartes que li havia escrit el poeta i les va posar a la meva disposició. Per primer cop vaig tenir entre les mans les cartes que li havia escrit Màrius Torres: uns papers privats que servaven el testimoni de la intensitat emocional d una relació (amorosa, amical, intel lectual, espiritual) que començà l estiu de 1936 i durà fins a la mort del poeta, el desembre de A partir de les tres primeres converses, vaig poder viure els atributs amb què el poeta la presenta en el sonet «Tres amigues»: la calidesa, l hospitalitat, l alegria. Entre el gener i l abril de 1976, visitava les germanes Figueras regularment, un cop o dos per setmana. Al voltant de tasses de te, la Mercè em parlava de la vida al sanatori; dels vincles afectius que 131\n22 La imatge de Lleida entre Magí Morera i Galícia i Màrius Torres: quina ciutat, quins ideals? Andratx Badia (Universidade de Santiago de Compostela Universitat de Lleida) Kenneth White, poeta i pensador francoescocès, va crear cap a la darreria dels anys setanta un nou enfocament en els estudis culturals i humanístics durant un viatge a Labrador (Canadà) que tenia com a eix central la geografia, el paisatge, units a l art i a l experiència vital de l ésser humà. Evidentment, precursors com Henry Thoreau o Alexander von Humboldt ja hi havien fet algunes aportacions importants. La novetat ara és que aquesta nova disciplina rebrà el nom de geopoètica, una teoria que focalitza el seu interès en la imago mundi, segons la plasmació que té en la literatura (Rajoy Feijoo 2013: 210) o, en paraules citades per aquesta mateixa autora de Bosko Tomaševic, a estudiar les relacions íntimes que s estableixen en la tríada Home Espai Art. El treball que presento a continuació s emmarca, doncs, en aquestes coordenades, amb la voluntat d aportar llum nova, a partir de l anàlisi comparativa, en la interpretació de l obra poètica de dos autors lleidatans cabdals en la literatura catalana contemporània: Magí Morera i Galícia i Màrius Torres. La tria no és gratuïta, atès que són dos autors que presenten molts punts en comú, però que, i així ho ha assenyalat la majoria de la crítica, es distancien estèticament en part, o potser per aquest mateix motiu, perquè pertanyen a dos generacions diferents. Tant és així que, per posar-ne alguns exemples, tots dos canten la ciutat que els va veure nàixer des de la distància; el procés de fixació de la seua obra és pòstum (vegeu Gassol 2001, Gassol 2005 i Prats 2010); van formar part del redreçament cultural lleidatà i del país; van rebre l aval de Carles Riba, i han estat encimbellats com a poetes de la ciutat. Ara bé, les coincidències acaben aquí: al marge de l edat, políticament i ideològicament pertanyen a tradicions contraposades conservadora i d un catalanisme regionalista, en el cas de Morera i Galícia; republicana i d un catalanisme progressista, en el cas de Torres ; estèticament, el primer es mou entre la influència 165\n23 Màrius Torres en la literatura de Vicent Andrés Estellés Jordi Oviedo (Universitat Catòlica de València) 1. Màrius Torres, Vicent Andrés Estellés i la tradició literària L empremta de l obra de Màrius Torres sobre la tradició lírica contemporània catalana ha estat considerable. Malgrat les difícils circumstàncies en què la seua obra fou rebuda després de la seua mort, amb edicions limitades i no definitives, amb el pas del temps, la figura poètica de Torres ha ocupat un espai propi en el panorama de la literatura catalana del segle xx. Un espai que, en principi, no pertany al nucli canònic de la literatura catalana del segle passat. Tot i això, com indica Margarida Prats (2010: 19), l obra de Torres: Ha estat presa en consideració en obres de referència, històries de la literatura i estudis sobre poesia catalana, on se n ha valorat els aspectes següents: la intensitat moral i sentimental dels seus continguts, la musicalitat dels seus versos, comparable a la dels millors simbolistes, la simbiosi perfecta entre els temes tractats i els procediments poètics, la noblesa de la llengua, una profunda espiritualitat que depassa l adscripció a cap credo concret, un arrelat civisme i un to de confessió. Es tracta, per tant, d una poètica personal i amb qualitats que l adscriuen a una línia postsimbolista, en què cal destacar la sensació d intimisme i de diàleg amb els elements. Aquestes qualitats, juntament amb una particular evolució dins el cànon de la poesia catalana, van permetre el contacte d altres escriptors amb la seua obra en diferents nivells d intensitat i explicitació, que ha augmentat fins als nostres dies. Per la seua part, la poètica de Vicent Andrés Estellés sobta per la capacitat de vincular-se a elements ben diversos de la realitat de l autor, ja fos de la tradició culta, sobretot literària, ja fos de referents propis de la cultura popular o dels esdeveniments de la quotidianitat, en un àmbit més social. Així, resulta paradigmàtica la relació de l obra estellesiana amb els clàssics medievals catalans, amb què 183\n24 Màrius Torres vist per Josep Palau i Fabre Josep M. Sala-Valldaura (Universitat de Lleida) Com alguns recordaran, David Lodge fa a Small World una dissecció ben irònica dels circuits acadèmics i dels congressos dels professors de literatura. En un moment determinat, i tal vegada com a prova de la inanitat de moltes de les comunicacions i recerques que s hi presenten, el personatge Persse McGarrigle afirma que està escrivint una tesi de la influència de T. S. Eliot sobre Shakespeare. No voldria que la meva intervenció en el present simposi sobre Màrius Torres afegís arguments a favor de la sàtira del gran novel lista i crític literari anglès, ni posés de manifest de bell nou els excessos d una metodologia comparatista mal practicada. Per tant, convé relativitzar força i de bon començament aquesta aportació en el marc general del Simposi: només aspira a ser-ne una nota marginal, que permeti, això sí, d associar dos dels grans autors de les lletres catalanes del segle xx. De fet, i davant d aquest desig d associar els noms de Màrius Torres i Josep Palau i Fabre, s ha d assenyalar un primer impediment, causant d una de les anomalies de la tradició literària catalana, condemnada a diversos trencaments al llarg de la història: tot i l escassa diferència en la data de naixement, Josep Palau i Fabre, de 1917, no conegué l obra poètica de Màrius Torres, set anys més vell, fins a l any 1952, quan, per haver abandonat el conreu del gènere poètic, Palau ja no se n podia beneficiar. Per observar-hi, en aquest desconeixement, el grau de fractura de la normalitat que representa, cal a més a més recordar que, durant la dècada dels quaranta, Palau i Fabre havia estat un activista cultural i havia endegat tres de les iniciatives poètiques més importants d aquell trist moment, les revistes Poesia i Ariel i l editorial La Sirena. És cert que Josep Palau i Fabre havia sojornat a Lleida però ho havia fet en el seu camp de concentració, entre el febrer i el març de Quan, l any 1947, visità Antonin Artaud al sanatori d Ivry-sur-Seine, ignorava segurament l existència de Màrius Torres 205\n26 Edició i anàlisi de les composicions musicals de Màrius Torres Irene Klein (Universität Heidelberg) 1. Introducció La relació de Màrius Torres amb la música és molt estreta. De fet, de ben menut, el poeta va aprendre a tocar el piano i aquest el va acompanyar tota la seua vida, com bé es palesa la seua producció poètica, amb la música com un dels temes fonamentals d aquesta producció. Durant l estada de Torres al sanatori de Puig d Olena ( ) va tindre molt de temps lliure. Hi havia un piano i el tocava ja des del començament, com bé escriu Sales a Torres quan li explica en una carta la primera vegada que va sentir parlar d ell: «Mercè ens explicava que els havia escrit [uns versos de Màrius Torres] un jove malalt que tocava Bach al piano i escrivia versos plens de melangia i pau» ( ). Però quan més va tocar el piano va ser durant la segona etapa al sanatori ( ), segons la divisió en dues etapes que fa Margarida Prats (1986). I més encara durant la visita de Núria Torres, germana de Màrius Torres, entre els mesos de juliol i novembre del 1942, en què es traslladaren al Mas Blanc, on no hi havia les limitacions del sanatori. Aquesta va ser la millor època, ja que les tertúlies que havien sigut setmanals passaren a ser diàries, així com les interpretacions de piano, violí i cant. Va ser durant aquests mesos que Màrius Torres va musicar quatre composicions poètiques d altres poetes: «Chanson d automne», de Verlaine ( ); «Lanquan li jorn son lonc en may», de Jaufre Rudel ( ); «A tantas bonas chansos», de Bernat de Ventadorn (1130/ /1200), i «Dels quatre caps que a la cros», de Pere Cardinal ( ?). En aquest article en presentem l edició, l anàlisi i unes conclusions que lliguen les composicions musicals amb la visió estètica de la poesia i de l art que tenia l autor. Metodològicament seguim James Grier (1996) per a l edició de partitures, i dins de l anàlisi, ens basem en Jan LaRue (2007) per a 217\n27 Màrius Torres: entre el barroc i el lied Mireia Lleó i Bertran (Mestra i poeta) Fulles de trèmol, qui tingués com vosaltres en la ribera un viure tan sensible, una mort tan secreta. Màrius Torres, «La mort» 1. Màrius Torres a la recerca d una veu pròpia Com es forja un poeta? Són múltiples les fonts on s abeura, els mestratges que acull. Però, al meu entendre, hi ha un aspecte gairebé definitiu: la manera com aquesta poesia s acosta a la pròpia vida i quin combat està disposat a dur a terme el poeta. Màrius Torres, tot i estudiar Medicina, sempre havia tingut una gran atracció per l art. Tocava el piano i mentre era al sanatori, quan l estat de salut li era favorable, no deixava de realitzar els exercicis referents a aquest instrument. En alguna de les escapades al Mas Blanc, també es dedicava a estudiar harmonia i a musicar algun poema de trobadors provençals i de poetes francesos. L interès, la dedicació i l aprofundiment en les qüestions que podien servir-li per millorar, per enriquir i per ajudar a liquar la matèria lírica foren motiu d estudi i preocupació, compartida amb altres personalitats, com és el cas de Carles Riba i Joan Sales, entre d altres. Riba, en una de les darreres cartes adreçades a Màrius Torres (maig de 1942, des de Montpeller), escrivia al seu amic (Torres 1977: ): Aquesta poesia brolla sempre després de la crisi; quan s ha recobrat el sentiment de la mesura, quan s ha acceptat torno al que ja he suggerit constatant que s ha pogut fer sense essencial renúncia [ ] En la poesia de vostè [ ] s arriba a una infinita discreció. 241\n28 Contra la banalitat: les crítiques musicals de Màrius Torres Joaquim Rabaseda (Escola Superior de Música de Catalunya) 1. La crítica musical en català l any 1934 Màrius Torres només va veure publicat el text dels seus articles a la premsa. Tots ells van aparèixer al setmanari L Ideal, fundat pel seu avi matern el 1898, que entre 1930 i 1936 va dur el nom de La Jornada. Se sap que va redactar un mínim de 22 articles (Julià & Ballart 2017: 41 55). Jordi Julià i Pere Ballart els agrupen cronològicament i temàticament en dos conjunts diferents: els set primers, majoritàriament de temàtica cultural i escrits a Lleida entre el 15 de maig de 1934 i l 1 de gener de 1935, i els quinze següents, bàsicament comentaris i posicions polítics i literaris, tramesos a Lleida des del sanatori de Puig d Olena entre el 28 de febrer i el 10 de juliol de La col laboració, per tant, va tenir dues èpoques diferents, degudes principalment a la suspensió de la publicació, que era el butlletí de la secció lleidatana d Esquerra Republicana de Catalunya: a la primera, va publicar puntualment cròniques o opinions, sense cap regularitat aparent; a la segona, va enviar o va dictar telefònicament els textos cada setmana o cada quinzena. Tots els articles de temàtica musical formen part del primer conjunt. De fet, en són el contingut principal. Per tal de situar les crítiques musicals de Màrius Torres dins el context de la premsa catalana dels anys trenta i desenterrar els models de referència del poeta en idear-les, es proposa una comparació del tractament de les informacions musicals en tres publicacions periòdiques concretes: els diaris La Publicitat i La Veu de Catalunya, i el setmanari Mirador. La família Torres Pereña llegien habitualment el primer i el darrer; el segon completa la mostra amb una capçalera d ideologia diferent, atès que era un instrument defensor del programa polític de la Lliga Regionalista de Catalunya. Es deixa de banda la premsa en castellà per centrar la comparació a partir del mateix enfocament proposat per Màrius Torres en un article 255\n30 La traducció com a font de coneixement La poesia de Màrius Torres a Sant Petersburg Olga Nikolaeva & Andrei Rodosski (Universitat Estatal de Sant Petersburg) Al segle xix, quan el tren, substituint el carruatge, va fer més assequibles els viatges a països llunyans, els intel lectuals russos descobrien Catalunya de camí a Espanya i molts publicaven les seves observacions i investigacions sobre aquesta regió en les revistes i llibres editats a Petersburg. Ara, quan tan sols unes hores d avió directe separen Barcelona i l antiga capital russa, la gent al nostre país té molt més coneixement de la vida, la cultura i la realitat lingüística catalanes, i diferencien Catalunya dins el seu entorn europeu. L interès vers la llengua i la literatura catalanes existeix entre un públic ampli i variat, no només universitari, i és un estímul addicional per als traductors que volem donar a conèixer obres d autors catalans. A la nostra ciutat, on el català s imparteix a la Càtedra de Filologia Romànica de la Universitat Estatal de Sant Petersburg des de l any 1978, s ha publicat tota una sèrie d antologies de poesia catalana. L any 1984, quan Sant Petersburg encara era Leningrad, va sortir una antologia de la poesia catalana, a cura de V. Bagno i Z. Plavskin. Més tard es van preparar diferents edicions bilingües, com l antologia L ombra de l altre mar. Poesia catalana contemporània, o la col lecció de poemes de Rosa Leveroni El somni a mig dir, per esmentar-ne algunes. En el camp de la traductologia, Rússia té una rica tradició heretada de l època soviètica, quan tots els projectes eren grans, els industrials i també els literaris. Destacats poetes russos d aquell temps que no sempre podien publicar els seus versos perquè no agradaven al règim es dedicaven a la traducció. Els estudiosos en preparaven les bases teòriques. Vilen Komissarov, ampliant el model d Eugene A. Nida, va establir cinc nivells d equivalència dins la traducció. Nosaltres hem seguit el principi de l equivalència dinàmica de Nida, tenint en compte els primers quatre tipus d equivalència de Komissarov (1990: 52 70). Kornei Txukovski, poeta, escriptor, traductor 271\n31 «Îmi învăţam cuvintele să iubească»: ensenyava els meus mots que cal estimar. Traduir Màrius Torres: una estratègia de força basada en l amor Jana Balacciu Matei (Editura Meronia, Bucarest) Permeteu-me que comenci la meva intervenció amb una citació d un gran poeta europeu del segle xx nascut a Romania, Paul Celan, ja ben conegut a Catalunya gràcies a l aportació crítica i a les traduccions d Arnau Pons. En el discurs de recepció del Premi de Literatura de Bremen, l any 1960, Celan deia: El poema, pel fet de ser una forma d aparició del llenguatge i, per tant, dialògic en la seva essència, pot ser un missatge dins d una ampolla que s envia amb la convicció no sempre gaire esperançada, certament que en qualsevol lloc i en qualsevol moment pugui ser arrossegat fins a la riba, tal vegada la riba del cor. 1 El mateix any va fer l afirmació (carta a Hans Bender), molt comentada: «No veig cap diferència entre un poema i una encaixada de mans». Contemplant les coses des d aquest punt de vista, diria que, donades les circumstàncies tràgiques personals i col lectives de la seva vida, Màrius Torres no va tenir ni la més petita possibilitat de llançar l ampolla amb els seus missatges i, si no fos per la gran amistat que el lligava a Joan Sales i la profunda i insubornable dedicació d aquest «catalanista de soca-rel» a la literatura del seu país, el missatge de Torres no hauria pogut ser llançat més enllà de la riba del cor dels seus parents i dels seus pocs amics. Com sabem, amb els anys el seu llegat va seguir creixent i actualment, gràcies, sobretot, a la dedicació i l esforç de Margarida Prats Ripoll, l any 1993, cinquanta anys després de la seva mort, Màrius Torres va poder enviar les seves encaixades de mans, d acord amb la seva darrera voluntat, als seus conciutadans. I, gràcies, també, a la dedicació dels 1. Vegeu Arnau Pons, «Paul Celan». En línia: < 277\n32 Navegar per un riu paral lel: traduint la poesia de Màrius Torres a l alemany Àxel Sanjosé Vull començar aquest escrit amb un aspecte general que afecta la gran majoria de les traduccions a llengües germàniques de textos poètics escrits en llengües procedents del llatí. A banda de tots els problemes ben coneguts de qualsevol traducció, que, dit d una manera molt simple, desemboquen en el dilema d haver de modificar o bé la dimensió formal o bé la dimensió sintàctica o semàntica de l original, i molt sovint totes dues perquè mai no trobes una constel lació idèntica en dues llengües, en els casos que m ocupen també es produeix un canvi de sistema mètric que, al meu parer, no ha estat tingut prou en compte en el passat. No descobreixo res de nou: el sistema de les llengües romàniques es basa en el nombre de síl labes, mentre que l accentuació només hi té una rellevància secundària (llevat de l última síl laba tònica). En canvi, en alemany, anglès, etc., l alternança regular de síl labes accentuades i no accentuades és constitutiva, i crea esquemes iàmbics, trocaics, dactílics, etc., com en la mètrica clàssica, amb la diferència que en comptes de tractar-se de l alternança de síl labes llargues i breus, el criteri distintiu és que siguin accentuades o no. (No dic que no es pugui aplicar aquest sistema en les llengües romàniques, n hi ha exemples com Rubén Darío o les famoses Elegies de Bierville, de Carles Riba, que han fet servir aquest tipus de patró, però en són l excepció.) Hi ha un segon punt que cal no oblidar i que es resumeix en una frase: que la fonètica de les llengües neollatines fa molt més fàcil de trobar rimes que no pas l alemanya. La suma d aquests dos aspectes comporta que fer una versió alemanya que vulgui conservar l estructura formal, per exemple, d un sonet català, francès o espanyol, resulta molt més difícil que al revés. No ho dic com a excusa. Si escric un sonet en alemany, he de complir amb la rima i el nombre de síl labes i, a més a més, amb l estruc- 283\n34 Màrius Torres, «el crit etern de l arrel i la semença» Teresa Devesa & Montserrat Vilà (INS Isaac Albéniz de Badalona) 1. Anàlisi La proposta que us volem oferir respon a un doble objectiu: primer, posar en relleu l ús que Màrius Torres fa dels motius i temes de la mitologia clàssica; després, manifestar la vitalitat que tenen els seus versos per acompanyar les experiències dels nostres joves estudiants i inspirar-ne l escriptura poètica. Així, alhora que mostrem de quina manera Torres dona contorn líric a uns motius universals, clàssics, voldrem deixar constància del «crit etern» que alena en la seva veu i que arriba, amb eco poderós, als nostres dies: una roda ininterrompuda d «arrel i de semença», de passat que s encarna en llavor i perpetua aquell «foc invisible» d una primavera que sempre retorna. Així hem interpretat nosaltres «el crit etern de l arrel i la semença» (Torres 2010: 49 50). Com una aigua secreta que, ben lluny dels camins, a cap gest de Narcís no farà de sepulcre, inútil als conreus, als llavis, als jardins, [ ] és la meva tristesa. (Torres 2010: 63) Narcís en grec, Νάρκισσος era fill de Cefis i de Liríope. El mite explica que era un noi de gran bellesa, del qual s enamoraven tant homes com dones, però ell en rebutjava les insinuacions i era insensible als requeriments amorosos de les nimfes. Aquella que més l estimava era Eco; Eco havia estat castigada per Hera, la dea autoritària, que l havia condemnat a repetir les últimes paraules de tot allò que se li digués. Un dia, la nimfa va sortir a la recerca de Narcís, però el jove es va negar a acceptar el seu amor i la nimfa, desolada, es va ocultar en una cova; allí es va consumir fins que, d ella, només en va quedar la veu. Per aquest motiu, Nèmesi, deessa de la venjança, castigà Narcís: va fer que s enamorés de la seva pròpia imatge, 291\n35 Poesia i escola: la didàctica de la mort a partir de la poesia de Màrius Torres Moisés Selfa (Universitat de Lleida) 1. La poesia en l educació primària i la didàctica de la mort: el cas de la poesia de Màrius Torres La poesia com a forma literària amb unes característiques pròpies és un gènere literari importantíssim i oblidat a l hora de formar i desenvolupar les competències lectora, escrita i literària dels joves lectors en edat escolar (Pérez Daza 2011). En aquest sentit, cal reivindicar aquest gènere com a clau en l educació literària del públic més jove, entesa, aquesta educació, com l estima i captació del text literari no per les categories a les quals pertany o al gènere o moviment que representa, sinó per la comprensió i interpretació que es faci d aquests últims. Parlar de poesia suposa parlar de l expressió d uns sentiments i d unes emocions que un autor transmet a un públic determinat i que plasma en una forma textual molt concreta: el text poètic (Cerrillo & Luján 2010). Des d aquest punt de vista podem dir que la poesia cala en l interior de l estudiant fins al punt d oferir-li una visió original i particular que permet una interpretació molt pròpia del text. Des de l òptica dels estudiants, com ha subratllat Sloan (1991), la poesia és important per al desenvolupament de l aprenentatge de la llengua. A més, la seva manera peculiar de descriure el món facilita el desenvolupament estètic i creatiu dels estudiants. En la poesia, les paraules, investides de noves dimensions semàntiques i pragmàtiques, expressen una polivalència significativa que amplifica la capacitat comunicativa i expressiva del llenguatge. A més, la poesia, sent llenguatge intensificat, és també important per al desenvolupament de l intertext literari del lector i per a la seva capacitat per llegir el món amb una actitud crítica (Mendoza 2001). En el cas que ens ocupa, el de la poesia per a l educació primària, aquesta està concebuda per calar en l interior dels estudiants que 297\n36 Didàctica de l obra de Màrius Torres, avui Carme Torrelles (Universitat de Lleida) 1. Introducció La didàctica innovadora basada en la digitalització d imatges de natura poètica presents en cada poema de Màrius Torres suposa, per als nostres joves estudiants de secundària, un centre d interès i una font d aprenentatge dels recursos i dels continguts referents a l anàlisi poètica, al mateix temps que aporta i reforça altres coneixements de llengua i d àrees transversals immerses en el currículum dels alumnes, com són la millora de la lectura, de la recitació, de l escriptura, de la cerca, de la pròpia lletra i de la mateixa redacció, del context social i històric, del coneixement del poeta i del seu entorn, de l ampliació de l ús tecnologicoinformàtic, entre altres continguts més, que cada estudiant ha d estar disposar a ampliar, millorar i superar en tot moment. Aquesta activitat va adreçada als alumnes d ESO i de batxillerat dels centres de secundària. Jo l he aplicada a tercer d ESO i a primer de batxillerat. Com a professionals aprenem dels nostres alumnes, però també els atenem a tots dins a l aula, tenint presents els diferents ritmes d aprenentatge, la diversitat d alumnes amb atencions especials que segueixen aprenentatges inclusius dins l aula conjuntament amb els alumnes que cursen el nivell amb tota normalitat i aquells alumnes nouvinguts que també realitzen les activitats mateixes amb il lusió i dedicació, tots aplegats dins el curs acadèmic que els correspon. Tot el col lectiu d alumnat pot seguir completament aquesta didàctica i pot acabar llegint poesia, entenent-la molt bé i fent anàlisi mètrica i de contingut, sense dificultats. A més, se n fomenta l assertivitat i els valors creatius mitjançant la realització del minifilm poètic. Quan treballem amb imatges, so, veu i música sempre cal detallar ben clarament els drets i les obligacions que comporten els mitjans de la comunicació i de la productivitat, sobretot si cerquem 309


Destrossant Sherlock - Directorfrustrat\nFa dos anys la BBC i Steven Moffat ens van sorprendre amb Sherlock, una nova visió del personatge creat per Sir Arthur Conan Doyle. Amb un increible Benedict Cumberbatch en el paper de Sherlock i Martin Freeman com l’inseparable Watson la sèrie ens situava al personatge l’època actual unit les capacitats deductives de Holmes a la tecnologia i l’estil de vida actuals.\nAmb tres capítols magistrals per temporada (de moment n’hi ha dues i s’està preparant la tercera) Moffat a fet reviure i ha acostat als més joves un dels clàssics de la literatura. A més fent-ho d’una manera digne i respectuosa amb la creació de Conan Doyle. Tot el contrari del que sembla que farà en breu la CBS amb el seu nou projecte: Elementary.\nLa cadena americana crea la seva pròpia versió de Holmes, amb Jonny Lee Miller com el famós detectiu i Lucy Liu com l’inseparable company (ara companya) però els canvis no s’acaben aquí , Holmes deixa Londres i el 221B de Baker Street per traslladar-se a Nova York (segurament un personatge europeu en una ciutat europea era massa per el públic americà) i, basant-nos en el tràiler el Holmes americà sembla més un fatxenda intel·ligent que un inadaptat brillant com és el de Moffat.\nCom sempre donaré una oportunitat a aquesta nova sèrie però la sensació és que la sèrie no serà més que una nova versió de CSI.\nopinió CBS, holmes, Moffat, watson\nLa moral americana en un Red Band Trailer


Nous reptes en la planificació de les cadenes de subministrament - Ignasi Sayol\nHome\tOperaciones\tNous reptes en la planificació de les cadenes de subministrament\nLa planificació de la cadena de subministrament està composta per tots aquells processos, activitats i agents implicats en satisfer la demanda del client, proveint el producte o servei sol·licitat en les condicions adequades.Com podem veure al diagrama següent, aquests processos van des de la gestió de portfolio de productes o serveis fins a l’entrega del producte o servei als nostres clients.\nL’evolució de les noves tecnologies i l’ús de les noves eines IT han condicionat la planificació de les cadenes de subministrament. D’una banda faciliten i milloren el seu disseny, control i gestió; però d’altra banda han donat lloc a un panorama totalment nou, carregat de reptes i noves oportunitats que exigeixen una actualització, revisió i adaptació constant de la planificació de les mateixes.\nLes noves oportunitats associades, per exemple, al comerç electrònic B2C, o l’exigència dels consumidors a rebre solucions personalitzades, han transformat el mercat, originant nous reptes en la planificació i gestió de les cadenes de subministrament i altres àrees que formen part de l’aprovisionament de productes i serveis.\nFins fa pocs anys, la planificació de les cadenes de subministrament tenia lloc en un marc en què el conjunt d’aplicacions i eines tecnològiques, encara que simplificaven i optimitzaven els processos, no condicionaven la planificació d’una manera determinant.\nAvui, la planificació de qualsevol cadena de subministrament presenta una major complexitat, en part potenciada pels avenços tecnològics i la imparable sofisticació de tot tipus d’eines i aplicacions. Encara que també, per descomptat, per la necessitat de realitzar operacions personalitzades i per l’exigència de la immediatesa en el proveïment en un mercat en constant creixement.\nTotes les àrees relacionades amb les cadenes de subministraments s’han vist afectades per aquests avenços, però d’una manera més notable i potser més rellevant la planificació. Avui, els mercats exigeixen l’elaboració de controls d’estocs molt més precisos i ajustats, la realització de previsions de vendes i creixement avalats per dades i estudis constants i també cada vegada més minuciosos i complexos, el disseny d’estratègies tant en la producció com en la gestió d’actius, i fins i tot una logística dinàmica, flexible i adaptable que s’ajusti a una realitat que varia de manera constant. En aquest sentit podem fins i tot parlar de tindre diferents canals d’entrega de productes, adaptats al nivell de servei requerit per la diferent tipologia de clients.\nComentava abans que el ecommerce o comerç electrònic ha estat una de les principals causes d’aquesta transformació. Hi ha moltes altres, però la veritat és que aquest cas reuneix tots els reptes i oportunitats relacionades amb la planificació de cadenes de subministrament que es presenten avui en dia:\nLa prestació de serveis i solucions personalitzades als clients / consumidors.\nLa transformació de polítiques de preus i serveis\nLa cada vegada més complicada fidelització dels clients\nLa importància de la política de costos\nLa cada vegada més gran i més forta presència a nivell internacional\nLa necessitat de fragmentar els nínxols de mercat tradicionals\nD’una banda, les oportunitats de negoci han augmentat. Però d’altra banda, sobreviure s’ha convertit en un assumpte de vital importància enfront de la tradicional recerca de la rendibilitat. Dins del marc i escenaris actuals, una correcta planificació de la cadena de subministraments es torna de vital importància i aspecte clau per garantir l’èxit de qualsevol estratègia empresarial.


« A les dures i a les madures\nEls bons i els dolents »\nAutonòmiques '10, José Montilla, Partits polítics, PSC Compartir aquesta entrada!\nImprimir article Aquest article fou publicat per Manuel el 03/12/2010 a les 15:30, i es trobar arxivat a Catalunya Press, Política. Segueix les respostes a aquesta entrada a través de RSS 2.0. Pots deixar un comentari o enviar un trackback des del teu propi lloc. Entrades relacionades Trackbacks (2) Comentaris (0) Encara no hi ha comentaris.\nfa 3 anys - 9 comentaris\nfa 4 anys - 1 comentari\nfa 4 anys - 7 comentaris


Casaments - Dani Colom · Fotografia\nHola, si estàs veient aquesta galeria potser vol dir que esteu planejant el vostre casament.\nHeu triat data, i ara, esteu buscant entre moltíssimes opcions de restaurants, els vestits que portareu en el vostre dia, potser algun mitjà de transport que us portarà i ... un fotograf? Si, també n'esteu buscant un :)\nDoncs bé, us explico una mica el que us ofereixo en el vostre dia tan màgic.\nFaig fotografia de casament natural, els protagonistes aquest dia sou vosaltres i també les persones importants per vosaltres. Sabem que porta molt de temps fer que cada detall d'aquest dia sigui únic i que cada cosa que hagueu escollit sigui exactament com us agrada, així que jo sempre faig les fotografies respectant els colors i l'ambient que heu creat.\nPel que fa a vosaltres, la meva manera de fotografiar-vos a vosaltres i l'entorn serà discreta, intentant passar el més desapercebut possible i captant tots els detalls, tant els que heu preparat amb afecte durant tant de temps, com els detalls del moment com poden ser les abraçades, les mirades, i també les emocions.\nLa cobertura del casament serà des dels preparatius fins que acabi el ball nupcial i també una estoneta del ball amb els convidats. També oferim reportatges a mida que poden ser de menys durada i ens adaptem a les teves necessitats.\nNecessites més info? Doncs no dubtis en contactar amb mi per a qualsevol dubte o pregunta. Pots fer-ho per correu, per telèfon, per formulari a la zona de contacte o per WhatsApp que sempre hi ha l'icona a baix de la pàgina i que prement sobre ell ja em podeu escriure directament. Estaré encantat de resoldre els vostres dubtes.


La fira internacional s’inicia a la fira internacional d’Esmirna - RayHaber\nIniciTURQUIACosta turca de l’Egeu35 IzmirEl comerç internacional comença a la fira internacional d’Esmirna\nLevent Elmastaş 35 Izmir, FERROCARRIL, Costa turca de l’Egeu, activitats, GENERAL, TURQUIA 0\nfira internacional a la fira d’Ismir\n88. Esmirna Fira Internacional d'Izmir International Business dies de reunions organitzades en el "Turquia Economia, Comerç i Medi Ambient empresa" es va iniciar amb la sessió.\nSota els auspicis del Ministeri de Comerç, allotjat pel Municipi Metropolità d’Esmirna i organitzat per IZFAS 88. La reunió de la fira internacional d’Esmirna va començar la reunió dels dies empresarials d’Esmirna. La delegació oficial de 13 del país 5, incloent el ministre adjunt de 40, el ministre d’indústria, economia i comerç, assisteix a les reunions, que es convertirà durant dos dies en el centre del comerç internacional. A més dels ministres, els dies empresarials inclouen ambaixadors, buròcrates, cambres d’indústria i comerç i diverses organitzacions empresarials.\nTurquia i Izmir oportunitats en l'economia, la cooperació i la infraestructura tècnica de la introducció de "Economia de Turquia, Promoció de Negocis i Comerç Mitjans" és l'estrena de l'obra Dies va començar aquest matí amb la sessió de Esmirna Alcalde Metropolità Tunç Soyer ho va fer. Esmirna dies hàbils del Ministeri de Comerç de la primera sessió de l'Oficina Presidencial d'Inversió, Universitat d'Esmirna d'Economia i representants del Eximbank van fer presentacions que introdueixen les oportunitats d'inversió a Izmir i Turquia.\n"Esmirna és la capital d'Àsia Menor"\nEn el seu discurs d’obertura, l’alcalde del municipi metropolità d’Ismir, Tunç Soyer, va dir que el potencial comercial d’Ismir té una història anual de 8 mil 500 i va dir que İzmir İzmir, que es va establir com a ciutat portuària, sempre ha estat una ciutat comercial; Des del començament del 1800, s’ha convertit en una de les metròpolis més riques i desenvolupades del món. Una part important del comerç va tenir lloc a Izmir, que és el port més desenvolupat de la regió de Llevant, que generalment es defineix com el lloc on es pon el sol a l'Oest. Per aquest motiu, els investigadors defineixen l'Izmir com a "capital de l'Àsia Menor için".\nL’alcalde Soyer va dir, biri Un dels enfocaments fonamentals que hem desenvolupat basats en la base històrica d’İzmir és reunir inversors de diferents parts del nostre país i del món. Crec que l’eden de les jornades comercials d’Ismir Izmir, que serveix per aquest propòsit, aportarà valuoses contribucions als valuosos empresaris d’Esmirna, la nostra ciutat i el nostre país. "\nIz El nostre objectiu és reunir inversors internacionals i guanyar ”\nHa afirmat l'alcalde Soyer, olarak Com a municipi metropolità d'İzmir, hem preparat una estratègia innovadora basada en aquesta base històrica d'Izmir. Potser les dues coses que integren tots aquests objectius en la nostra estratègia són economia i democràcia. Un dels enfocaments bàsics de la nostra nova estratègia és reunir inversors de diferents parts del nostre país i del món per obrir el camí perquè puguin guanyar junts. Avui, organitzem una reunió que serveix per aquest propòsit\n"El nou projecte de la Ruta de la Seda té un lloc important entre els nostres objectius estratègics"\nPresident Tunç Soyer, país soci de la fira de la República de Xina una generació subratllant que la porta d'entrada d'est a oest a la cama nova seda Projecte Ruta de Turquia es descriu com un nom de ruta, va fer la següent declaració: "La història d'aquest projecte conegut com la capital d'Àsia Menor El nostre major desig és ampliar la nostra ciutat a Esmirna. En el marc d'aquesta cooperació, serà possible desenvolupar la cooperació en xarxes de transport incloses les autopistes, els ferrocarrils i els ports. Aquest és també una part important dels nostres objectius estratègics. Desitjo que en aquestes reunions es realitzin estudis que aportin valuoses contribucions als representants del sector, als empresaris valuosos d’Izmir, İzmir i el nostre país en zones on destaca el comerç entre la Xina i el nostre país. Espero que tots els nostres països convidats, especialment la República Popular Xina, avaluin les oportunitats d’inversió a Esmirna i el nostre país i desenvolupin la cooperació. "\nDengeli Donem importància al desenvolupament equilibrat del comerç ”\nG. Müge Varol Ilıcak, el director general de representants estrangers i esdeveniments internacionals, que va gestionar les sessions, va declarar que han realitzat Jornades comercials d’Ismir amb acceleració creixent per contribuir a la missió d’interacció intercultural de la fira i va dir: amacıyla Participem a la fira amb la participació d’àmbit estatal internacional. Estem segurs que aquestes aportacions donaran un impuls positiu a les nostres relacions comercials, econòmiques, culturals i totes les nostres relacions entre els nostres països. El fet que la República Popular Xina sigui el país soci d’aquest any ens ha reforçat les mans. A partir de l'any 2018, el volum comercial del nostre país amb la Xina ronda els 23,6 mil milions de dòlars. Després d’Alemanya i Rússia, la Xina és la marca comercial més gran. Aquestes xifres demostren quant donem importància al desenvolupament del comerç de manera equilibrada.\nmapa comercial de Esmirna i Turquia van ser retirats\nEn aquesta sessió també, Ministeri de Comerç Ministeri de Comerç, Recep Informació de l'Administrador Assistent d'Investigació general, mentre que la perspectiva econòmica global de Turquia per al ferro i el comerç exterior; Oficina Presidencial d'Inversions Director de projecte Ahmet Cuneyt Selcuk s'ocupa de les condicions d'inversió a Turquia dit. Suzan Usta, cap del departament de préstecs internacionals d'Eximbank, va anunciar préstecs i oportunitats financeres internacionals; Professor de la Universitat d’Economia d’Esmirna, Departament de Comerç Internacional i Finances. El Dr. Coşkun Küçüközmen va fer un mapa econòmic d’Izmir i va fer una presentació sobre el potencial comercial.\nEl primer dia de les reunions, continuaran les reunions comercials bilaterals amb les presentacions de països del Senegal, Maldives, Bhutan, Gàmbia, Hongria, Equador i Macedònia durant tot el dia. En el segon dia de la reunió de Turquia i la Xina Business Fòrum es durà a terme. "Una corretja d'un camí - Modern ruta de la seda Projecte" imatge de la Xina i Turquia, sobretot, les institucions i els consells locals que se celebraran el fi de planificar el seu fòrum de cooperació ministre de Comerç TCA Ruhsar Pekcan, Consell de Promoció del Comerç Internacional de la Xina (CCPIT) Vice President Zhang Shenfeng, Xina Ambaixador República Deng Li, Junta de relacions econòmiques externes de capatàs President de Turquia i xinesa Business Council Murat, xinesa Partit Comunista de la Secretària Municipal del Partit de Chengdu Ventilador Ruiping, CCPIT Vicepresident de Xangai Cao Jinxi Esmirna i Bi; yükşeh alcalde Tunç Soyer assisteixen.\nEl país de 18 que va participar en les Jornades de negocis d’Esmirna, que es convertirà en el centre del comerç internacional durant dos dies, a nivell de ministre i viceministre de 40 és el següent:\nBhutan, Gàmbia, Nicaragua, Ivori, Sierra Leone, Surinam, Bòsnia i Hercegovina, Sri Lanka, Namíbia, Somàlia, Congo, Macedònia del Nord, Ghana, Myanmar, República Popular de la Xina, Turkmenistan, Andorra, Cuba, Tailàndia, República Democràtica del Congo, Tatarstan , Uzbekistan, Botswana, Sudan del Sud, Iraq, Emirats Àrabs Units, Indonèsia, Bulgària, Equador, Burkina Faso, Guinea, Hongria, Níger, Kirguizistan, Nigèria, Togo, Guinea Bissau, Brunei, República Turca de Xipre del Nord, Gabon.\nEl compte enrere ha començat a la Fira Internacional d’Ismir 05/09/2019\nEl municipi internacional d’Esmirna acollirà la fira internacional d’Esmirna entre la 6 i la 15 de setembre. Aquest any 88. El compte enrere va començar a la Fira Internacional d’Izmir que es disposava a obrir les portes. 88 anys de tradició a Izmir, diferents sectors i països de Turquia, reunint les primeres i úniques de comerç just pública portes Esmirna Fira Internacional de 88. hores preparant-se per obrir-se. Com cada any, aquest any tindran lloc els diferents esdeveniments, diferents països, empreses i sectors dels estands en els preparatius de la fira d’Esmirna. Les sales on s’exposaran els estands, els carrers sokak özel específics de la fira i başta\nGran interès en tramvia i autobús elèctric a la Fira Internacional d'Izmir (Galeria de fotos) 29/08/2016\nFira Internacional d'Izmir en tramvies i autobusos elèctrics gran interès: Esmirna Alcalde Metropolità Aziz Kocaoglu, Fira Internacional d'Esmirna (IEF) període en què cap interrupció "gira d'exhibició de" tradició no va interrompre aquest any. 85 les seves portes aquest any. Una vegada que apareix bastant satisfet amb el gran interès que l'esdeveniment gegant oberta per veure l'alcalde Kocaoglu, en cada oportunitat, va parlar amb els ciutadans a la zona d'exposició que deambulen pels diferents cantons Cultura, va posar per una foto de record. "Carrer Municipal" que va visitar l'estand del President Aziz Kocaoglu senzill, "Be llet" la llet de consumició de l'equip que s'atenen a una nova generació de diversió amb els nens al parc. Oficis de la fàbrica xnumxd en el funcionament de la impressora grades amb interès, "El ciclisme i ...\nBozankaya's Electric Buses a Izmir International Fair 19/08/2017\nEl 25-metro Bozankaya bus elèctric, producte de l'enginyeria turca, es troba a la fira 18-27 a l'agost. Bozankaya, que produeix vehicles de transport del futur, participa a la Fira Internacional 86'ın İzmir, organitzada amb el tema 'Innovació-Energia'. Bozankaya, que demostra el potencial de l'enginyeria turca al món, participa a la Fira Internacional İzmir celebrada aquest any a 86. Oferint solucions elèctriques al transport públic, l’autobús elèctric del comptador 25 de Bozankaya s’exposarà a la Fira Internacional d’Esmirna. 'Innovació-Energia' d'aquest any, el que indica contacte amb ells eren molt feliços perquè aconsegueixen la fira organitzada Bozanka President de Aytunç Gunay, "primera i més completa comercial de Turquia, l'exposició Fira Internacional d'Esmirna innovació d'aquest any ...\nHoraris addicionals especials per a la Fira Internacional d’Esmirna 15/08/2017\nMunicipi metropolità d’Izmir, 86. Durant la fira internacional d’Esmirna, Alsancak i Kültürpark van prendre disposicions per facilitar el transport públic. A més d'autobusos, metro, tramvies i suburbis, es van reforçar els desplaçaments en el transport marítim. 18-27, que ofereix serveis de transport públic a Esmirna, se celebrarà entre l'agost. La Fira Internacional d’Esmirna ja està a punt. En conseqüència, la Direcció General d'ESHOT, les parades de Konak Bahribaba i els centres de transferència connectats amb IZBAN i Metro a les línies que surten de vols addicionals. En algunes línies, el temps de viatge en relació amb el sistema ferroviari s'ha ampliat a 86. També estan connectats a Konak Bahribaba: Balçova, Buca, Bornova, Karşıyaka...\nEls Gegants d’Àsia marcaran la Fira Internacional d’Izmir 03/09/2019\n88 amb el lema Wez Som a la fira ”. Els gegantins països d’Àsia marcaran la Fira Internacional d’Izmir, que es prepara per obrir les portes. Kahramanmaraş i Istanbul són els convidats d'honor de la fira, on la República Popular Xina és el "país soci" i l'Índia és el país central. Aquest any 88. La Fira Internacional d’Esmirna (IEF), que es va preparar per obrir les portes un cop, es va presentar en una conferència de premsa celebrada a Kültürpark. A la conferència de premsa de 6-15 IEF, que tindrà lloc al setembre, hi han assistit l’alcalde metropolità d’Ismir, Tunç Soyer, així com la directora general de la Cambra de Comerç, Fires i Esdeveniments de la Xina, Guo Yinghui, i el director general d’IZFAS, Canan Karaosmanoğlu BUYER. La innovació de Vestel, Migros,\nFira Internacional d'Izmir\nJornades internacionals de negocis d’Esmirna\nNou projecte de Silk Road\nResposta del TCDD a l’advertència de creuament de nivell del diputat Yavuzyılmaz\nEl compte enrere ha començat a la Fira Internacional d’Ismir\nGran interès en tramvia i autobús elèctric a la Fira Internacional d'Izmir (Galeria de fotos)\nBozankaya's Electric Buses a Izmir International Fair\nHoraris addicionals especials per a la Fira Internacional d’Esmirna\nEs va iniciar el Congrés internacional de logística i comerç exterior del Caucas-Àsia Central\n3 en KBU. Comença el Congrés de Comerç Internacional\nKTO Karatay educa els graduats en l'àmbit de la logística i el comerç internacional\nEl Club Internacional de Logística i Comerç de la Universitat Gelişim d'Istanbul va organitzar Aykut Yakalı de TLS Lojistik


Lev Trockij: Vers la formació d'una organització juvenil revolucionària (1938)\nVERS LA FORMACIÓ D’UNA ORGANITZACIÓ JUVENIL REVOLUCIONÀRIA1\nLev Trotski, Nathan Gould\n18 de novembre de 1938\nversió catalana feta per Alejo Martínez – alejomp@lycos.es - des de: “Hacia la formación de una organización juvenil revolucionaria.”, en, Escritos, Tom X, Volum 1, Editorial Pluma, Bogotà, 1976, pp. 170-187.\nTrotski: Crec que ningú pot proposar un programa i un mètode concrets per a guanyar la joventut en aquesta situació crítica que es viu al món i als Estats Units. No comptem amb precedents. En aquest terreny hem de començar a experimentar. El fet que durant l’any passat l’organització juvenil haja perdut més d’un terç dels seus adherents no és una catàstrofe terrible però demostra que encara no s’han trobat els mètodes de treball adequats. En el futur hauran de desplegar molta iniciativa i no queixar-se contínuament a la direcció central perquè no els dóna les directives necessàries. Crec que aquesta mentalitat és perillosa. Hom pot dir que tot poble té el govern que es mereix. El mateix val per al partit i l’organització juvenil. L’única cosa que pot fer el Comitè Nacional és sintetitzar l’experiència dels grups locals. Crec força important que els comitès locals del partit, almenys en la primera etapa, es dediquen més que la direcció central de Nova York a l’organització juvenil del lloc; ja que les condicions en què es mouen són les mateixes, els camarades adults poden observar els joves i, sense pretendre dirigir-los, aconsellar-los bé. Repetisc que no tenim un programa ni un mètode definits. No hem de tancar-nos a cap proposta.\nPerò podem traçar algunes línies generals. Al congrés internacional proposarem, i fou acceptat, el Programa de Transició, que reemplaça al vell programa mínim de la socialdemocràcia i pretén acabar amb l’empirisme de les nostres seccions nacionals, que de tant en tant inventaven una consigna sense comptar amb una perspectiva general ni amb una combinació de consignes que porten a la revolució socialista. La diferència entre el programa mínim i el de transició rau en què aquest és una introducció a la revolució socialista. Aquesta introducció és necessària per tot arreu, especialment als Estats Units, perquè allí els obrers arrosseguen moltes males tradicions conservadores, etcètera; hem de començar on aquestes tradicions acaben i indicar el camí a la revolució socialista.\nPerò el problema de la joventut és diferent, en el sentit que, d’una banda, no suporta el pes d’aqueixes pesades tradicions, però, per l’altra banda, la seua situació és més terrible, més aguda. Em referisc a la joventut proletària, encara que la joventut burgesa també viu una situació terrible. Com ho ha demostrat l’experiència europea, aquesta situació crítica de la jove generació, unida a la manca de tradició, d’educació sindical, d’eleccions democràtiques, a la no adhesió a cap partit, la converteix en carn de canó dels feixistes. Què demostra açò? Que la joventut exigeix solucions radicals. Crec que és un fet molt important que els joves, als que socialment es transforma en pàries, que no poden sentir cap adhesió social o política al règim, que són molt audaços per la sola raó de la seua curta edat, que no tenen tradicions conservadores, exigisquen solucions radicals. Qui brindarà una direcció a aquesta joventut? Nosaltres o els feixistes? Ahir, mig de broma i mig seriosament, proposí anomenar l’organització “Legió de la Revolució Socialista”. Crec que no trobí el suport necessari. Ara torne a insistir: “Legió de la Revolució Socialista”. És un programa. Diem a la joventut, “nosaltres derrocarem la societat existent, en crearem una de nova. Aqueix és el nostre objectiu.” Això no significa que rebutjarem un programa transicional. La joventut és un sector a banda, que viu una situació pròpia. El mateix obrer jove té un estat d’ànim canviant. En una oportunitat és molt radical, en una altra un xic oportunista. D’alguna manera hem d’arribar a ell, encara que siga organitzant un ball. Però pense que, malauradament, els stalinistes i els feixistes siguen millors ballarins que nosaltres. Són més rics i tenen més avantatges. Les nostres no estan en el terreny del ball, sinó en el de la revolució socialista. Millor dit, som la “Legió de la Revolució Socialista”. Ningú pot imitar-nos. Cap altre partit pot proclamar-ho.\nEs planteja el problema de la legalitat. Molts poden objectar que aquest partit pot caure immediatament sota la llei que prohibeix les activitats antinord-americanes. Sí, hem de tenir-ho present i combinar en aquest pla el treball legal amb l’il·legal. Hem de donar-los als futurs revolucionaris, i àdhuc al partit revolucionari, una explicació molt clara en el sentit que la democràcia és molt bona sense un Hague, sense el nazisme alemany ni el feixisme italià. Hem de defensar-nos. Ja hem vist a Europa que a penes els obrers s’aproximaven a la meta, el gran capital armava els feixistes. Hem d’estar disposats a entaular la batalla contra la reacció. Hem de preparar-nos per a una revolució. Jurídicament no hem de preparar-la com una revolució directa contra la democràcia sinó com a una lluita contra les males persones que no ens permeten utilitzar la democràcia per al nostre alliberament. Però repetisc que aquesta és, només, una qüestió secundària. Allò de més important és que som la “Legió de la Revolució Socialista”.\nNo faig una proposta concreta, però crec que podríem anomenar-la també la “Legió de Lenin, Liebknecht, Luxemburg” , les tres “eles”. No estaria malament com a emblema. Aquest podria formar tres eles. Tal vegada és massa personal. Caldria explicar-ho a tothom. Em sembla millor la “Legió de la Revolució Socialista”. Estic segur que a Luxemburg, Liebknecht i Lenin també els semblaria millor. Per descomptat, una organització d’aqueix tipus hauria de comptar amb diverses organitzacions auxiliars.\nLa resolució parla sobre l’idealisme i l’entusiasme contraposant-los al cinisme. No estic segur de si es tracta d’un cinisme genuí. Sovint és el cinisme imitat d’un jove que lluita per la independència, contra la tutela de l’aparell, etcètera. Possiblement hi haja alguns cínics vertaders, però si es vol impulsar les tendències idealistes cal començar utilitzant-les en nom de la mateixa organització. Fem-li sentir al jove obrer, aturat, negre o jueu que, com que és un perseguit, és membre de la “Legió de la Revolució Socialista”. Crec que se sentirà molt bé. Vostès han d’assolir expressar-ho. Per què no? Primer que res cal una opinió clara, una expressió molt precisa de l’objectiu revolucionari.\nLa segona cosa és la democràcia. Crec que és molt important la democràcia en aquesta organització. Per què? Perquè està desapareixent en tots els estats, els sindicats i els vells partits revolucionaris. Només nosaltres podem permetre una genuïna i honesta democràcia, de manera que qualsevol jove obrer o estudiant pot expressar obertament la seua opinió sense que, immediatament, se’l perseguisca. Una observació irònica per part de qui gaudeix d’autoritat constitueix també una persecució. Només podrem guanyar nous membres per a la joventut i el partit amb una intel·ligent i real democràcia. Aquest problema es lliga al de les relacions entre el partit i la joventut. Està clar que la joventut no pot reemplaçar el partit o ésser-ne el duplicat. Però açò no significa que tinguem les possibilitats tècniques d’impedir que la joventut tracte de reemplaçar el partit cada vegada que pense que aquest segueix una línia equivocada. No podem implantar l’autoritat del partit de sobte o per mitjà d’una resolució.\nSi els camarades joves viuen dos, tres, cinc o deu experiències que els demostren que el partit és més savi i expert esdevindran més cautelosos en la seua oposició i més moderats en la forma de plantejar-la. Qualsevol que parle amb menyspreu del partit sentirà immediatament al voltant seu el buit i la ironia i així s’educarà. Però compte en tenir envers els camarades joves una actitud per l’estil de: “Xiques i xicots, vostès han fet molt bé en posar-se contra el Partit Socialista perquè era un mal partit, però nosaltres som un bon partit. No ho obliden. No han d’oposar-se a nosaltres.” ¿Com pot hom convèncer-los amb una concepció tan general? És molt perillós. “Vostès creuen que és un bon partit, però nosaltres no!”\n-Sí, estem contra l’avantguardisme quan està dirigit contra nosaltres.\nI ells contestaren: “Vostès no són ni més ni menys que uns buròcrates”. És molt perillós. Teòricament és correcte, igual que la qüestió de la disciplina. La disciplina de ferro, la disciplina d’acer, és absolutament necessària, però si l’aparell del partit juvenil comença exigint aqueixa disciplina des del primer dia corre el risc de quedar-se sense el partit. Cal educar en la confiança en la direcció del partit i en el partit en general perquè aquella n’és, únicament, una expressió.\nPodem equivocar-nos ara en dos sentits, en el de la centralització, o en el de la democràcia. Crec que en aquest període de transició hem d’exagerar la democràcia i ésser molt, molt pacients amb el centralisme. Hem d’educar-los perquè comprenguen la necessitat del centralisme. No estic segur si les pèrdues que han sofert no ho han estat a causa de la impaciència centralista o de la manca d’indulgència envers elements que no tenien cap experiència o només tenien la mala experiència del Partit Socialista, que ni tan sols saben bé què volen. Responen: “Ara ens volen ofegar però amb mètodes bolxevics genuïnament revolucionaris”. S’espanten i diuen: “No, ens n’anem del Partit”. No; estic a favor de la democràcia com a base del centralisme, però el centralisme en el buit no pot crear una democràcia sinó només destruir la que existeix.\nCrec absolutament necessari un cens del Partit i de la joventut Per a saber amb què comptem, perquè el terme és també molt elàstic; hem de tenir especialment clar com s’agrupen per oficis, sindicats, localitats, districtes, etcètera. Amb un diagrama, el Comitè Nacional pot actuar més clarament i amb un major sentit de l’oportunitat.\nSi, per exemple, hi ha una tendència d’estudiants que creuen que ells són els més adequats per a fer la revolució, estic a favor que es propose a cadascun d’ells com a aspirant. És possible que siga convenient considerar el període d’aspirant com un període de prova, i que també es puga passar de membre ple a aspirant, especialment a causa de manca de valor o d’abnegació. Si tothom té clar que un militant no ha complit amb les seues obligacions, i més inclús si és la segona o la tercera vegada que succeeix, llavors cal dir-li: “Amic, ha de escollir entre abandonar l’organització o passar a aspirant”. Crec que la prova ha de durar sis mesos, però pot passar novament a militant si capta almenys a dos joves obrers durant aqueix període.\nCrec que hem de donar-los a tots els estudiants la tasca i l’obligació d’ubicar-se en el moviment obrer en un termini de sis mesos i si no ho fan passar-los novament a aspirants. D’aquesta manera comprendran que estem en un partit proletari, lligat a la lluita de classes, i no en un cenacle de discussions intel·lectuals. A aquest respecte hem de ser menys indulgents.\nEn allò tocant les relacions entre el partit i la joventut. No sé quins són els seus plans per al nou Comitè Nacional, però per a deixar clara la meua posició propose que si han d’escollir un altre de dinou membres no posen més de set militants del partit, és a dir menys de la meitat. Els militants del partit són militants del partit. Si treballen en la joventut no podem donar-los el dret de votar allí en contra de les decisions del Comitè Nacional. Per descomptat el Comitè Nacional del partit no ha de cometre l’error d’adoptar massa ràpidament resolucions obligatòries, especialment si es refereixen a la joventut, però si es fa amb la total acceptació del partit han de votar a favor del partit. Està absolutament clar que tenen el deure de convèncer els altres dotze i guanyar-los per a aquesta decisió. El partit no pot simplement canviar les seues resolucions.\nTambé tinc quelcom que dir sobre l’organització semimilitar. És molt bona en els papers però no és fàcil formar-la. Està lligada al problema de la disciplina, l’abnegació, etcètera. El principi és correcte, però possiblement vostès hagen de procedir gradualment, creant un vertader grup militar a partir d’una militància juvenil, sense que ningú estiga obligat a adherir-s’hi immediatament ni a acatar la seua disciplina. Crec evident que seran els primers a aprendre perquè tenen esperit de lluita. Es transformaran en els membres model de l’organització i a través d’ells es podrà educar els altres.\nL’uniforme és també un problema de diners. Ara els estudiants es resisteixen, però si arriben a acceptar-lo els resultarà més fàcil que als obrers tenir-ne un. No conec els costums nord-americans, però un jove treballador aturat pot dir, “això no és per a mi”. Si veu els magnífics xicots ben vestits i cantant, etcètera, pot fer-se a una banda, com el xic pobre enfront d’un cadet. És un problema molt important. Si es pogués donar l’uniforme a tot xicot que desitge pertànyer a la milícia seria diferent, però molt bé pot succeir que alguns obrers es diguen, “si entre estaré en una situació d’inferioritat”. Cal considerar l’assumpte des de tots els punts de vista. També poden servir una insígnia, una corbata, una banda en el braç, etcètera, i no són cares. Però respecte a l’uniforme voldria que em responguen al problema material, dels diners.\nRectifique el que diguí ahir sobre els mètodes conspiratius. No és del tot correcte per a la joventut. Se’m digué ahir que es podia entendre que m’opose als mètodes conspiratius en allò que fa a la correspondència, el perill de la GPU, etcètera. Accentuí un aspecte, és a dir la nostra activitat dins del Partit Comunista, de la Joventut Comunista, amb els feixistes. És molt important però no excloent. No podem impulsar la nostra petita joventut a encarar immediatament una lluita contra les forces unificades de l’estat, els feixistes, la GPU, etcètera. Ningú proposa això. Però sí que és molt necessari per a la lluita futura conèixer molt bé els nostres enemics. I no sols teòricament (cosa que segons la meua opinió també cal) sinó en concret. La resolució de vostès menciona aquest punt només de passada. Se li dedica massa espai a l’uniforme. Hem de posar èmfasi en què per a combatre forces tan poderoses cal conèixer-les des de la perspectiva del socialisme científic. Hem de conèixer-les pràcticament, on estan ubicades, on estan els quarters generals dels stalinistes, dels nazis, etcètera. En arribar a una ciutat la primera cosa que cal plantejar és: “mostren-me el seu Estat Major, el seu mapa marcat amb cercles i agulles al voltant del seu poble, la seua ciutat, el seu comtat, el seu estat, la ubicació dels seus amics i de les seues forces”. És imprescindible per a l’educació militar. Cal penetrar en totes les organitzacions enemigues i obtenir-ne xifres el més exactes possible, analitzar els seus documents per a comprendre les característiques de les seues forces, els seus objectius, etcètera. Aqueix és el treball de l’Estat Major de l’exèrcit. L’ha de realitzar cada comitè local de l’organització juvenil.\nJo també canviaria [...] Unió no està malament, però possiblement Revolució siga millor. Però és una qüestió secundària. Totes les nostres seccions europees, Bèlgica, França, etcètera, usen Revolució.\nPregunta: No creu que si usem la paraula “revolució” en el nom de l’organització podria servir d’excusa per a deportar els estrangers?\nGould: No conec l’aspecte legal, però tota organització amb connexions en l’estranger ha de proporcionar al govern els noms i el nombre dels seus militants, la seua quantitat, i està subjecta a patir una investigació exhaustiva.\nM’alegra que es discutisca la qüestió de la nova organització juvenil partint de què no tenim posicions preses sobre la base d’experiències del passat, que ara es tracta d’experimentar, d’aprendre de les experiències relativament modestes que ja hàgem fet. Però no estic d’acord amb el plantejament que en l’organització juvenil hi haja molta tendència a la crítica a la direcció central. Camarades, la crítica la fan tots els companys de base de totes les zones. És una deficiència de què tots som responsables, però és un fet. Ho testifica l’experiència que hem fet amb aquesta resolució. Tota la nostra perspectiva és estimular la iniciativa de les zones, i la resolució ho assenyala extensament: iniciativa, més autonomia de les zones. Però sense iniciativa de la direcció central a les direccions de zona els resultava impossible efectuar els canvis que tots sentíem que eren necessaris; fou només amb les directives de la direcció central que comencem a funcionar. Si haguéssem estat testimonis del funcionament del centre durant l’any passat no dubtaríem a criticar-lo severament.\nI si no es critica, repetirem l’experiència del passat.\nSobre el nom de l’organització, ho repetisc, no crec poder arribar a un acord respecte a aqueix punt. No tinc una opinió definitiva, però li dediquí major atenció. Però no crec que el nom “Legió de la Revolució Socialista” siga atractiu per a la joventut nord-americana. No crec que a ells els convinga el que nosaltres pretenem que els pot convenir. Pot servir com a programa, però immediatament es tenyirà de matisos que la joventut nord-americana considera forans. Aqueixa és la meua impressió, la meua opinió. Pense que hem de cercar un nom que represente també un programa, que assenyale el caràcter revolucionari del nostre moviment, la seua audàcia, la seua resolució; però ha d’ésser un nom acceptable per a la joventut. No obstant, proposaré aquest nom en la convenció i deixarem que decidisquen els delegats. Que els delegats ho discutisquen i decidisquen, no com a proposta meua, per descomptat, perquè jo no estic d’acord, sinó com a un més dels noms suggerits. És millor deixar que els delegats ho discutisquen i decidisquen. Estic d’acord amb el camarada Trotski que els stalinistes i els feixistes ballen millor que nosaltres i els seus uniformes ens superen perquè tenen majors recursos; la resolució ho assenyala bé. El que ells no poden donar-li a la joventut, allò que només nosaltres podem donar-li, és el programa revolucionari i la lluita per aqueix programa per a guanyar els joves. Els altres aspectes són només expressions exteriors del caràcter combatiu de l’organització.\nAra, sobre la qüestió que en el Comitè Nacional no hi haja més de set camarades membres del partit. Com el mateix camarada Cruz diu, irònicament hauria d’ésser així; però imposem aqueix mètode avui, aqueix procediment demà, i ens quedarem sense direcció, perquè tots els quadres més avançats són membres del partit. Pregunte-li a qualsevol camarada de qualsevol secció quins són els dirigents de la joventut; li assenyalarà els membres del partit. Se deu al fet que encara que l’organització juvenil no és ideal, tots els seus militants d’avantguarda estan en el partit. A més a més, hi ha un punt de la resolució que estableix que tots els membres de l’organització juvenil de més de vint-i-un anys passaran al partit. Ideològicament és correcte i eventualment es pot concretar. Però no crec que siga útil per a l’organització posar-ho en pràctica ja. Cal fer-ho gradualment, i el mateix val per al Comitè Nacional.\nLa qüestió dels diners per a l’uniforme és un punt molt important. Precisament, la resolució no parla d’un uniforme complet amb pantalons, botes, etcètera, sinó d’un força simple: camisa, corbata, gorra, accessible financerament a la mitjana dels joves i que ells accepten amb molt d’entusiasme. La camisa blava costa entre cinquanta centens i un dòlar, la corbata roja deu centens, el barret entre quinze i vint centens. Però fins ara, sempre que un camarada no pot comprar-lo, ho fa col·lectivament l’organització. És totalment realista des del punt de vista monetari.\nI per fi, el problema de l’educació. És cert; la resolució l’encara correctament. No sols aquesta sinó totes les qüestions. Vostès tenen el programa d’acció, que assenyala molt detalladament la manera de portar a terme aquesta resolució i suggereix mètodes concrets per tal d’aplicar-la. La nostra organització juvenil necessita enormement ésser educada. I, com ja ho assenyalí, aqueixa és una de les seccions més importants del programa d’acció. I la futura organització es proposa adoptar-la.\nTrotski: “No som una organització juvenil, som una organització partidària”. Així, doncs, propose que traguem del Comitè Nacional els buròcrates del partit i posem elements juvenils nous. “No! No! No! Això és perillós. La possibilitat que la joventut es dirigisca sola és perillosa.” Això és burocratisme. El burocratisme és la manca de confiança en la limitada comprensió de les masses. Els assegure que el Comitè Nacional és la millor universitat de l’organització. És molt important. Si els set són bons mestres i del partit, aqueixos set seran els millors i els altres dotze seran bones persones. Seran accessibles als arguments vàlids, i en la propera convenció vostès eliminaran la meitat; resultarà evident que no són aptes. Però els altres sis progressaran molt i reemplaçaran els membres eliminats. Crec que respecte de l’educació i el desenvolupament de l’organització en la propera convenció haurem de donar un gir molt brusc. Jo proposaria només cinc membres del partit i catorze militants de base de l’organització juvenil, i els assegure que seria excel·lent. Però puc fer una concessió i repetir la meua proposta, set i dotze.\nQuina és actualment la relació entre aquests membres del partit i la joventut? No hi ha en ella la menor elasticitat. El Comitè Nacional decideix què farà la joventut. En aquest sentit el Comitè Nacional de la joventut és també una anella entre el Comitè Nacional del partit i la base juvenil. Tenim el segon partit, una nova edició del partit en una organització independent de la joventut. Si són dotze, la majoria, segurament reflecteixen millor l’esperit juvenil que els principis del marxisme, però si vostès no són capaços de guanyar-los per a les seues decisions és perquè aquestes són roïnes, o massa prematures per a aquesta organització, i llavors cal posposar-les. És millor postergar que dirigir mitjançant decisions burocràtiques. És una proposta molt, molt important, més important que totes les altres. Discutint amb els camarades, he mencionat a vegades que, quan lluitàvem contra el tsarisme en la il·legalitat, cada vegada que arrestaven la direcció els presos pensaven que s’havia perdut tot. Però cada vegada que açò succeïa l’organització avançava, perquè els joves eren bons i capaços, però estaven un poc oprimits per l’autoritat del comitè il·legal, ja que ningú podia controlar-lo. Estic segur que el nostre problema principal és com renovem la joventut a partir de la joventut.\nSí, la proposta del nom. Si vostès tenen un nom millor, un nom proletari, revolucionari, podrà provocar entusiasme, però no la revolució socialista. Crec que la revolució és atractiva per a la joventut. “Legió de la Revolució Socialista” és un bon nom. El camarada Gould promet proposar-lo en la convenció, però no de la manera en què es proposa un bon nom. No obstant, jo vull que vostè el propose així, no com si fóra un mal nom.\nQuant al treball conspiratiu, crec que fins en els sindicats, fins i tot en Minneapolis, es pot produir un capgirament que implique que els reformistes passen a ésser majoria i expulsen els nostres camarades.\nHem de tenir camarades que no actuen obertament sinó en la clandestinitat i puguen quedar-se en el cas que hi haja expulsió. És absolutament necessari.\nQuant a l’educació, una etapa important és acostumar els companys a ésser exactes en tot. Arribar puntualment a les reunions, donar xifres exactes, sense exageració, perquè molt sovint quan manquen l’entusiasme i l’activitat se’ls reemplaça amb el fervor en l’exageració dels números, les activitats, etcètera. Això també forma part de l’educació marxista bolxevic.\n1Còpia taquigràfica sense corregir d’una discussió amb Nathan Gould, secretari nacional de la Lliga Juvenil Socialista (Young People’s Socialist League, YPSL). [part de la nota de l’edició castellana]


La producció de bolets micorrízics i el creixement dels arbres, sincronitzats als boscos mediterranis - Granollers Informa!\nInici » Seccions » Articles i estudis » La producció de bolets micorrízics i el creixement dels arbres, sincronitzats als boscos mediterranis\n11 Agost 2019 a 18:00\nCep// Foto: CTFC UdL\nLa producció de bolets micorrízics, com el cep i el rovelló, està relacionada amb el creixement dels arbres amb els que estableixen simbiosi als boscos mediterranis. Un fet que no es repeteix en les regions bioclimàtiques boreals o temperades. Així ho demostra una recerca liderada per la Universitat de Lleida (UdL) i el Centre de Ciència i Tecnologia Forestal de Catalunya (CTFC), recentment publicada a la revista Science of the total environment.\nLa investigació recull per primera vegada dades recopilades durant gairebé 40 anys a Espanya, Suïssa i Finlàndia; creant la major base de dades elaborada fins al moment sobre producció de bolets a Europa. L’autor principal, Eduardo Collado del departament de Producció Vegetal i Ciència Forestal de la UdL i del CTFC, explica que han analitzat les relacions entre el rendiment anual dels bolets (tenint en compte tant la biomassa com el nombre d’esporocarps per unitat d’àrea), les característiques dels anells d’arbre (amplada, creixement de primavera i creixement d’estiu) i les condicions meteorològiques (precipitacions i temperatures).\nAixí han pogut comprovar que les sincronies significatives entre el rendiment dels bolets micorrízics i les variables climàtiques i dendrocronològiques (sobre el creixement dels anells dels arbres) es donen principalment en llocs mediterranis més secs, mentre que en les regions boreals i temperades n’hi ha poques o cap. “En condicions limitades d’aigua, com les de la regió mediterrània, tant la producció de fusta com la de bolets són més sensibles a les precipitacions, cosa que comporta una major sincronia entre les dos variables”, explica Collado. Així, quan arriben les pluges de tardor augmenta la productivitat de bolets i el creixement en amplada dels arbres.\nEls resultats també revelen que la producció de bolets en boscos boreals oscil·la entre els 63 i el 100 quilograms per hectàrea i any, mentre que en regions mediterrànies aquesta xifra pot arribar als 225 quilograms (tant de comestibles com de no comestibles).\nAquesta recerca s’ha realitzat amb la col·laboració d’altres investigadors de les universitats de Cambridge (Regne Unit), Oulu (Finlàndia), i Valladolid; així com de l’Institut Pirenaic d’Ecologia, el CITA d’Aragó, l’Institut Universitari de Gestió Forestal Sostenible de Palència, l’Institut Europeu de Micologia de Sòria, l’Institut federal de recerca de Suïssa i l’Institut de Recursos Naturals de Finlàndia.\nArticle Mushroom productivity trends in relation to tree growth and climate across different European forest biomes\n#@UdL_info #boscos mediterranis #cep #micorrízics