GloBos.blog . Més de 1.000 poemes: 1.000 POEMES!\nAmb el post del dia 20 he arribat a 1.000 poemes publicats a Glo·Bos. blog. Mil poemes era la fita que m'havia proposat, inconscientment potser, al començar el blog.\nCom que m'agrada compartir la poesia d'autors que en saben molt continuaré amb una entrada a la setmana, freqüència que em permet seguir entre vosaltres amb comoditat.\nAquest estiu penso fer petites millores: unificar el tipus de lletra, etiquetar els poemes per temes, canviar alguna fotografia...\nPerò el que dubto, i agrairia la vostra opinió, és en canviar el color de fons. Penso que es llegeix millor negre sobre blanc i que el marró que ara hi ha no és el més idoni. Però un canvi tan radical em fa dubtar. Vosaltres que faríeu? Aconselleu-me, si us plau!!!\nnovesflors 27 de maig de 2017 a les 0:18\nFELICITATS, Glòria. Sempre fa goig descobrir poetes nous i rellegir els coneguts.\nSi t'abelleix renovar la imatge del blog, això també és un al·licient.\nGlo.Bos.blog 30 de maig de 2017 a les 13:05\nGràcies, Novesflors, per mi també és un goig compartir l'obra de poetes que admiro.\nM'agradaria fer algun canvi, però encara no ho tinc clar. Faré proves.\nCarme Rosanas 27 de maig de 2017 a les 0:19\nEnhorabona pels 1000 poemes!!!!\nJo trobo que es llegeixen bé els poemes que poses, per tant això del color és més per una necessitat de new look que no pas pràctica. A mi m'agrada seguir amb el marró... a veure quina és la tendència de la resa de comentaristes.\nGlo.Bos.blog 30 de maig de 2017 a les 13:10\nGràcies, Carme! M'ha fet il·lusió, però costat una mica, perquè he baixat el ritme, al començament en posava un diari...\nJo prefereixo el negre sobre blanc perquè, a vegades quan copio poemes d'altres llocs si el fons no és blanc em solen donar problemes i penso que els que visiten el meu blog els hi pot passar el mateix si necessiten imprimir-ne algun.\nAnònim 27 de maig de 2017 a les 7:16\nGlo.Bos.blog 30 de maig de 2017 a les 13:11\nContinuarem feinejant mentre es pugui.\nConsol 27 de maig de 2017 a les 7:17\n1000 gràcies per donar-nos a conèixer una selecció de poesia tan interessant. Les imatges que hi acompanyes també em semblen molt escaients.\nEl negre sobre blanc em sembla una bona opció però si pel camí en trobes d'altres, benvinguts siguin.\nGlo.Bos.blog 30 de maig de 2017 a les 13:15\nGràcies a tu, Consol, per els teus freqüents i encertats comentaris. Quan trio imatges penso en tu sovint, que en tens un munt d'estupendes. Mai m'hi atrevit a fer-ne servir cap, tot i que a vegades estic temptada.\nAquest estiu faré provatures, a veure si em decideixo a canviar el "look" del blog.\nMcAbeu 27 de maig de 2017 a les 8:53\nFelicitats pels 1000 i per tenir ganes de continuar endavant amb el blog!! :-))\nPel que fa al color, jo també penso que es llegeix millor quan el fons és blanc i les lletres negres i així ho he tingut sempre al meu blog però segur que hi ha gent que ho prefereix al revés. En el teu cas i ja que dius que et fa dubtar un canvi tan radical, potser en comptes de passar directament al blanc aniria bé canviar el marró fosc per un to més clar (un crema, un beix...) i posar les lletres en negre. I si no et fa el pes, sempre estàs a temps de tornar-ho a canviar. ;-)\nGlo.Bos.blog 30 de maig de 2017 a les 23:02\nGràcies, Mc, tinc ganes de continuar, ho passo molt bé amb vosaltres!\nTens raó, faré proves fins veure com queda millor, és un bon consell.\njoan gasull 27 de maig de 2017 a les 9:04\nTant li fa el vestit que et posis...nosaltres passem per aquí per visitar-te a tu....\nJo també fa temps que vull fer un canvi, treure coses de la barra lateral, canvi de colors i donar-hi aire, però de moment no em decideixo i es com perdre part d'identitat.\nAmb una cosa si que estic d'acord, blanc sobre negre es llegueix molt bé.\nEn tot cas felicitats i ja tens un altre cosa que pots dir: això ho fet mil vegades.... Una bona abraçada Glòria\nGlo.Bos.blog 30 de maig de 2017 a les 23:31\nM'encanten les vostres visites, per això procuraré fer millores, encara, que com tu dius, costa decidir-se, fa una mica de por...i mandra.\nxavier pujol 27 de maig de 2017 a les 11:54\nCoincideixo en el que dius Glòria. El negre sobre blanc es llegeix més còmodament, com a la majoria de llibres en paper.\nPer molts anys i per molta poesia.\nGlo.Bos.blog 30 de maig de 2017 a les 23:33\nSembla que la majoria està d'acord amb que el negre sobre blanc és el més còmode per llegir.\nHo provaré, de tota manera sempre es pot rectificar.\nElfreelang 27 de maig de 2017 a les 13:16\nhas arribat als mil!!!!! enhorabona!!!!! que bé que no el deixis ni que sigui un cop a la setmana està bé...no sé que dir´te del fons , a mi aquest color m'està bé ....vigila al fer canvis que a i un dia quasi se'n va el meu blog a pastar fang\nGlo.Bos.blog 30 de maig de 2017 a les 23:38\nAi, Elfree, ara si que m'has espantat! Mira que si ara per fer millores perdo els 1.000 poemes...\n1000 gràcies, guapa!\nGalionar 27 de maig de 2017 a les 19:54\nMoltes felicitats, Glòria, per aquests mil poemes! Que no pari mai el compte!\nJo el veig bé, el contrast entre fons i lletra. I no tinc gaire bona vista.\nUna abraçada, Glòria, i endavant!\nGlo.Bos.blog 30 de maig de 2017 a les 23:59\nMontse, la meva intenció és no parar, tot i que no estic tan activa com al principi m'agrada el que faig i amb vosaltres em sento molt acompanyada.\nM. Roser 27 de maig de 2017 a les 21:17\nMil felicitacions per aquests mil poemes publicats al blog, ens has fet coneixer molts autors...Veig que el negre que has posat al títol , destaca molt.\nAixò del color trobo que és molt personal, ja veus que jo tinc el fons blanc i hi poso la lletra de colors...\nGlo.Bos.blog 31 de maig de 2017 a les 0:03\nGràcies, M.Roser, m'ha fet il·lusió arribar als 1000 i tenir ganes de continuar.\nDe fet el blog m'agrada com està però penso que de l'altre manera es veuria més clar. Llegir a la pantalla a vegades cansa si són poemes llargs.\nEl teu blog és molt atractiu, diu molt de la teva manera de ser. M'agrada.\nMari Català 28 de maig de 2017 a les 23:17\nMoltes felicitats pels mil poemes. Seguirem llegint amb goig tots els que ens dones a conèixer.\nGlo.Bos.blog 31 de maig de 2017 a les 0:04\nGràcies, Mari, el goig i la satisfacció és meva, t'ho asseguro.\nHelena Bonals 29 de maig de 2017 a les 22:10\nCom que es tracta de poemes, curts per definició, no molesta el color fosc de fons, no s'ha d'estar llegint molta estona seguida, que és el que em carrega de molts blogs.\nJo canviaria la imatge d'algun blog meu, però no m'hi atreveixo. Em sembla que perdria identitat.\nFelicitats pel bon gust que tens escollint els poemes!\nGlo.Bos.blog 31 de maig de 2017 a les 0:11\nGràcies, Helena! Els poemes curts es llegeixen bé, però els llargs són feixucs. El proper que tinc preparat és molt llarg, espero no us canseu de llegir-lo, perquè és preciós. I encara que és conegut penso que és imprescindible tenir-lo al blog.\nHe començat al llibre i m'agrada molt.\nAnònim 30 de maig de 2017 a les 10:45\nGuau, aquest blog m'ha canviat tota la vida, siusplau no deixis de fer el que fas ni ser com ets, soc el teu fan nºπ, si treus una peli llogo tot el cine per veure-la jo solet amb una paret. El teu blog és casi tant bo com el sol solet remix, (si no l'has vist et deixo aquí l'enllaç).\nGlo.Bos.blog 8 de juny de 2017 a les 11:35\nAgraeixo les teves encoratjadores paraules, Andreu. El meu desig és continuar i millorar, mentre em sigui possible.\nSeguint la teva recomanació vaig a veure el Sol, solet.\nGemma Sara 6 de juny de 2017 a les 20:04\nUala!! Ja ho pots dir que és una fita, felicitats!!\nEls colors, no sé, negre sobre blanc crec estaria bé, sí.\nGlo.Bos.blog 8 de juny de 2017 a les 11:36\nPenso que ja ho tinc decidit. El negre sobre blanc ho tinc clar, el demés ja ho aniré pensant.\nTemps de flors o la bellesa transversal - Què és la bellesa?, em pregunte mentre recorde els carrers costeruts i la coentor a la planta dels peus de trepitjar tot el dia l'empedrat de pedres ...\nDels 18 poemes de “Els Fruits saborosos” cinc són dedicats a la infantesa. Aquest n'és un: Pandara petita i innocent gaudeix d&...


En el ‘cas’ Juvillà, les coses clares – El passat que no passa\n1. No ens fem trampes al solitari. ¿Qui pot defensar que s’acosta l’hora de la veritat, el moment decisiu que hauria de marcar la diferència respecte de l’actitud presa per Roger Torrent quan va decidir retirar l’escó del president Torra? Aquell precedent està condicionant ara el marge de maniobra que pugui tenir l’actual presidenta, Laura Borràs. Quan el secretari general del Parlament, aleshores Xavier Muro, va decidir d’executar l’ordre de la JEC, i la majoria de la mesa (ERC, PSC i Ciutadans) s’hi va avenir, de facto van propiciar que la JEC pogués tornar a fer el mateix quan volgués. Va establir un precedent.\nLa mesa no es va voler posar en risc. El ple del Parlament tampoc, perquè no va ser fins una setmana més tard de la retirada de l’escó al president que el ple va aprovar de presentar un recurs a la sala contenciosa administrativa del tribunal espanyol. Hi ha qui argumenta que la situació actual és diferent de la del 2020. Ara el Parlament no s’ha limitat a fer una declaració política per defensar Juvillà, sinó que, abans no arribés l’ordre de la JEC, tan bon punt Juvillà va ser condemnat pel TSJC, la comissió de l’estatut del diputat va aprovar un dictamen en favor seu.\n2. D’aquelles noces, aquests confits. Amb el precedent Torra, el mal ja està fet. Coneixent com actua la justícia espanyola, plantejar segons quines batalles legals em sembla una posició massa optimista. Mentrestant, a les xarxes socials i a les tertúlies es debat apassionadament si Laura Borràs ha de desobeir o no la JEC. Les amonestacions són airades, perquè els trols habituals acusen Borràs d’incoherent, sense tenir en compte que, a conseqüència de l’acatament de Torrent, ara els serveis jurídics de la cambra ja han tramitat la baixa de Juvillà i de la seva assessora, l’exdiputada Maria Sirvent. A més, la JEC ha fet arribar al Parlament, cosa inusual i tanmateix legal, l’alta de la nova diputada de la CUP, l’activitat lleidatana i antiracista Nogay Ndiaye.\nPodem maquillar-ho tant com vulguem, però la situació és aquesta. ¿Què ha canviat ara per creure que ERC actuarà d’una manera diferent de la d’abans? Si en comptes de Juvillà estiguéssim parlant de Lluís Salvadó i Josep Maria Jové, que esperen torn per a la inhabilitació per la causa de l’1-O, què haurien fet aquests dos diputats d’Esquerra? Dimitir, en justa correspondència amb la política d’Esquerra. Ells segur que no estriparien l’ordre de la JEC. L’acatarien, segurament a contracor, i, així i tot, l’acatarien.\n3. El problema de fons. El govern està sostingut pel 52% dels votants d’ara fa un any. És una majoria estantissa, com s’ha vist a l’hora d’aprovar els pressupostos. La CUP se n’ha desmarcat amb arguments ideològics. No hi ha hagut cap flexibilitat tàctica per tirar endavant la llei més important per a qualsevol govern que vulgui governar. Aquesta majoria també és inexistent quan els tres partits es posen a parlar (és un dir, perquè fa temps que no parlen de res) d’una estratègia compartida. Són tres versions diferents que de vegades, com en el cas de la desobediència parlamentària, esdevenen incompatibles.\nEn aparença la CUP i Junts comparteixen l’impuls de la desobediència, si bé els cupaires sempre han desconfiat del grup que els anticapitalistes consideren que representa els interessos del capital. Aquesta animadversió ja es va poder constatar amb Mas i la famosa “paperera de la història”. Vivim un moment de replegament i reorganització sense unitat de cap mena. L’empat tècnic entre Esquerra i Junts, que va ser aprofitat per la CUP per esdevenir més decisiva per formar govern que no pas ho era socialment, es tradueix en una gimnàstica governamental de manteniment. També cal tenir present que la pandèmia ha delmat el país econòmicament i políticament, amb un cost humà, de més a més, impressionant.\nLa proposta de resolució presentada aquest dimarts a la mesa pels partits independentistes per aturar l’activitat parlamentària com a resposta a la persecució que la JEC, és tan sols un temps mort que no resoldrà la qüestió de fons.\nPublicat a Mirall, 01/02/2022\n1 febrer 2022 3 febrer 2022 agusticolominesArtur Mas, Ciutadans, CUP, ERC, Josep Maria Jové, Junta Electoral Central, Laura Borràs, Lluís Salvadó, Maria Sirvent, Nogay Ndiaye, Parlament de Catalunya, Pau Juvillà, PSC, Quim Torra, TSJC, Xvier Muro\nAnterior Entrada anterior: Urnes i no pas jutges\nSegüent Entrada següent: Esquerra: amb una sabata i una espardenya


La guerra dels drets (Episodi IV: El despertar de la força) | RevistaCastells.cat\n19 Maig, 2017\tPortada, Portada lateral, Reportatges\nEls contractes de cessió de drets ja estan redactats i les colles els rebran en els propers dies. Es tracta de dos documents: un en què les colles cedeixen els seus drets d’imatge i de propietat intel·lectual i un altre –de fet, previ– en què els castellers efectuen aquest mateix pas a les seves respectives colles. Els assessors legals de la Coordinadora de Colles Castellers de Catalunya (CCCC) han optat per una fórmula inclusiva i d’ampli abast, que aporti les garanties suficients per a que les retransmissions televisives es puguin realitzar amb normalitat i que busca protegir les colles i els mateixos castellers davant possibles conflictes d’imatge. La proposta, però, ha generat dubtes a la Colla Vella i als Castellers de Vilafranca.\nLes retransmissions del 2017. La primera retransmissió castellera del 2017 serà la diada de Sant Joan a Valls. Abans, les colles hauran d’haver cedit a la CCCC els seus drets d’imatge i de propietat intel·lectual. Les que no ho hagin fet no podran aparèixer en les actuacions programades per La Xarxa i Televisió de Catalunya… llevat que no busquin una altra fórmula de cessió i d’acord que no passi per la Coordinadora.\nL’acord entre la Xarxa i TVC pretén ampliar el nombre de diades a retransmetre. Els responsables dels dos organismes estan enllestint la proposta final, a la qual s’hi sumaran algunes exhibicions que fins ara no havien entrat en les seves retransmissions. La Xarxa està tancant també el seu equip tècnic i periodístic. Les dues cadenes ja tenen el seu engranatge en funcionament i amb la previsió d’ampliar la cobertura televisiva de castells aquest 2017 i protagonitzar un nou salt endavant després de les bones audiències registrades l’any passat. Però abans de retransmetre cap diada, necessiten tenir la documentació legal que els autoritza a produir i emetre aquestes imatges. Els nous entorns legals són molt estrictes en aquest punt i les amenaces penals molt evidents. La Xarxa ha fixat el 5 de juny com a data de recepció dels permisos i autoritzacions.\nLa proposta de contracte dels castellers. Conscients d’aquesta situació, la Coordinadora ha redactat dos models de contracte. En el primer, els castellers cedeixen els seus drets a les colles “en exclusiva i i amb facultat de cessió a tercers”. En el segon, les colles cedeixen els drets de les seves actuacions a la CCCC en caràcter de representació col·lectiva per a que aquest organisme gestioni la difusió. Els dos models han estat elaborats pels juristes de la CCCC, especialitzats en tema de drets.\nEl document de cessió dels castellers a les seves respectives colles detalla que és una “cessió gratuïta, en exclusiva i amb facultat de cessió a tercers, d’àmbit mundial i per a tota la seva durada legal fins a l’entrada en domini públic, dels drets de propietat intel·lectual que estiguin associats a la seva actuació; aquesta cessió autoritza la fixació de la seva actuació en tota mena de suports (gràfics, audiovisuals, sonors, etc.) i llur posterior reproducció, distribució, transformació, comunicació pública i posada a disposició del públic en totes les modalitats els mitjans d’explotació coneguts en cada moment”. El document afegeix que els castellers cedeixen “en els mateixos termes i amb idèntic abast, la cessió dels drets sobre la seva imatge (nom, cognoms, aparença física, veu, etcètera)”. És a dir, totes les colles hauran de procurar que els seus components signin aquest document. En cas que no ho facin i, davant una hipotètica reclamació per part d’algun casteller (se suposa que ocasional o malintencionat), seria la colla qui hauria d’afrontar-ne les conseqüències derivades. El document també apunta que si hi ha beneficis econòmics derivats d’aquesta explotació seran per a les colles. Es tracta d’un model estàndard, que la CCCC trametrà a les colles en els propers dies.\nLa proposta de contracte de les colles. Paral·lelament, la Coordinadora demana a les colles que signin un document de cessió, que els atorga representació col·lectiva a l’hora de negociar els drets. Aquest document indica que “la colla està habilitada per a cedir [els drets de propietat intel·lectual i d’imatge] i que en aquest acte certifica la cessió a la CCCC de tots els drets de les seves actuacions, incloent tots els drets d’imatge i de propietat intel·lectual que ostenta tant originàriament com per cessió dels seus membres. Que aquesta cessió es fa en exclusiva i amb facultat de cessió a tercers, a fi i efecte de que la CCCC, dins de les funcions que té encomanades i sempre en estricte compliment de les decisions, límits i condicions acordats en Assemblea, pugui procedir a subscriure amb operadors de televisió (únics o en xarxa) a nivell nacional o internacional, els acords que garanteixin la correcta projecció del fenomen casteller tant en un àmbit nacional com universal, pels mitjans més adequats en cada moment (TV, xarxes, Internet, etc.).\nEl document de la CCCC afegeix que “aquesta cessió és doncs d’àmbit mundial, per a tota la durada dels drets fins a llur entrada en domini públic i permet la negociació de la retransmissió televisiva de les actuacions que, per decisió de la CCCC, entrin en el calendari tradicional (festes majors, diades de colla, etc.) que responen al model de diada oberta al públic general (ja sigui aïlladament o en recull conjunt amb actuacions d’altres colles, ja sigui de forma íntegra o amb selecció de fragments de les referides actuacions). En particular, habilita la CCCC per a renegociar els acords amb Damm, la CCMA, la XAL i la Generalitat de Catalunya, a fi de garantir la continuïtat de les relacions establertes amb aquestes entitats per a la difusió d’aquest patrimoni immaterial”.\nLa postura de la Vella i Vilafranca. La CCCC ha lliurat als Castellers de Vilafranca i la Colla Vella la doble proposta de contractes abans que a la resta de colles. El motiu és garantir un consens amb aquestes dues colles que s’hi van oposar a la ratificació que va presentar la CCCC a la seva assemblea i que es va aprovar amb el 90% dels vots. La Junta de la CCCC ha preferit cuinar prèviament un acord amb totes dues colles abans de passar a l’acció que acompanya la cita d’“els acords de l’assemblea són d’obligat compliment”. Aquesta cita la va “recordar” la CCCC als verds en un burofax que responia a un d’anterior dels vilafranquins que “recordaven que la CCCC no podia gestionar els seus drets”.\nLa proposta de doble contracte, però, no ha generat gaire entusiasme entre les dues colles. La Vella va respondre aviat a la CCCC demanant una reunió, ja que hi havia punts que els generaven dubtes. Dimecres al vespre es van reunir responsables de la colla i de la junta de la CCCC en una trobada cordial i constructiva que va quedar en taules a l’espera que la colla valori tots els punts. Els del Portal Nou ja han demanat, però, que el document quedi acotat en el temps, per evitar comprometre una signatura a un període llarg.\nAmb els verds encara no hi ha hagut reunió i no està programada per als propers dies. A la CCCC es considera que hi ha poc interès per trobar un acord per part de la colla, ja que al·leguen que fa més de dues setmanes que tenen la proposta. Els verds, per la seva part, apunten que “fa temps que vam demanar una reunió i ara ens venen amb presses”. Tot i que encara no hi ha una posició oficial, al Figarot no agrada gens la paraula “exclusivitat”. Les relacions entre la CCCC i els Castellers de Vilafranca continuen distants, fredes i amb un punt de tensió.\nI ara què? La Coordinadora ha de donar a La Xarxa abans del 5 de juny un document de cessió de drets per part de les colles. Les colles que no signin no podran participar en les retransmissions. Les dues primeres que ho haurien de fer són la Colla Vella i la Colla Joves, ja que és la primera diada programada. Amb tot, la CCCC vol que “per solidaritat del col·lectiu” el lliurament de cessions sigui únic i no hi hagi colles que el facin més tard perquè no participaran en les primeres diades. Els verds, per exemple, no entren en pantalla fins les Santes.\nLes properes setmanes, doncs, seran frenètiques. La Colla Vella (i els Castellers de Vilafranca) han de comunicar a la CCCC que accepten el document. La resta de colles també, tot i que el seu vot a favor (excepte els Castellers de Terrassa, que també van votar en contra, però que no n’han fet bandera) a l’assemblea suposa un aval a la pròpia CCCC per a que gestioni els drets de manera col·lectiva.\nLa Xarxa i Televisió de Catalunya no emetran diades sense el document que els garanteix l’ús de les imatges de les colles i els castellers. Per aquest motiu són a l’espera que aquest permís col·lectiu els arribi de la CCCC. Paral·lelament, la mateixa Xarxa ja ha fet els deures i ha tancat els primers acords amb els ajuntaments que organitzen les diades per a tenir també la cessió en tant que responsables de la convocatòria. Per a les diades convocades per les colles (Tots Sants o la Diada de Minyons), La Xarxa haurà d’efectuar el mateix acord en tant que organitzadores.\nFoto 1: Castelleres i seguidores de la Colla Vella al Concurs 2016 (Foto: David Oliete)\nFoto 2: Els Minyons de Terrassa descarregant el 5de9f al Sant Fèlix del 2016\nFoto 3: Torre de 8 sense folre dels Castellers de Vilafranca a Tots Sants 2015 (Foto: Pau Corcelles)\nEls castells tenen audiència\nUn castell vist per prop de 100 milions de persones


Reunions informatives per als participants al programa d'experiència formativa "Actualització de cicles d'FP"\nDarrera actualització: 08 octubre 2019\nEls passats dies 24, 25 i 27 de setembre varen tenir lloc a Palma, Menorca i Eivissa, respectivament, les reunions informatives sobre els procediments administratius que s’han de dur a terme per justificar les dotacions econòmiques cofinançades pel Fons Social Europeu i pel Ministeri d’Educació i Formació Professional dins el marc del programa d’experiència formativa “Actualització de cicles d’FP”.\nA les reunions hi varen assistir Maria Antònia Carbonell, cap del Servei de Planificació i Participació de la Direcció General de Formació Professional i Ensenyaments Artístics Superiors, i professorat que participa en el programa. En aquest sentit, un total de 180 docents de formació professional de les Illes Balears visitaran centres educatius d’altres comunitats autònomes amb l’objectiu de realitzar la transferència didàctica de noves tècniques de manera directa a l’alumnat.\nAquest programa d’experiència formativa, que consisteix en la realització de pràctiques professionals en àmbits o indrets relacionats amb l’àrea que imparteix el professor o en àrees d’especialització didàctica i pedagògica, s’emmarca dins del Pla Quadriennal de Formació Permanent del Professorat 2016-2020 i dins del Pla Integral de Formació Professional de les Illes Balears 2018-2021 per avançar en el desenvolupament d’una formació professional integrada de qualitat.\nPer a més informació, podeu consultar l’enllaç adjunt.\nAquestes actuacions estan cofinançades pel Fons Social Europeu en el marc de les línies d’actuació previstes en el Programa Operatiu d’Ocupació, Formació i Educació de l’FSE 2014-2020.\nReunió Mallorca jpg - 86Kb\nReunió Eivissa jpg - 2095Kb\nReunió Menorca jpg - 1410Kb\nPrograma d’experiència formativa “Actualització de cicles d’FP”


Pericos A La Carta: Sí, jo hi vaig ser\nSí, jo hi vaig ser\nLa temporada 2006-07 estava sent molt moguda per als interessos de l'Espanyol. La plantilla reunia noms amb entitat suficient com per tenir il·lusió de fer alguna cosa important. Hi havia en Zabaleta, en Riera, en Luís García, en Pandiani, en De la Peña, i el nostre gran Tamudo. L'entrenador també era il·lusionant; l'Ernesto Valverde. Es podien fer coses grans.\nEl meu company de feina més proper era, i és, culer practicant. A més tenia un germà treballant de segon entrenador d'un equip del Barça; tampoc ve al cas recordar quin era exactament; però en més d'una ocasió m'havia dit que quan volgués anar al Camp Nou a veure algun partit del Barça li digués, perquè al seu germà li donaven entrades i sovint no sabia a qui donar-les. Pels partits importants seria complicat, per la gran demanda que tenien aquestes invitacions, però per a gran part dels encontres que el Barça jugava a casa tenien entrades de sobres.\nAixí que tant va insistir, que li vaig demanar un parell d'entrades per al partit que enfrontés l'equip blaugrana contra l'Espanyol. En aquell moment corria el mes de febrer i jo no coneixia exactament el calendari. Vaig calcular que seria cap a la primavera, perquè al gener havíem jugat contra el Barça, a casa, i els havíem guanyat per tres a un. Recordava perfectament el cop de puny d'en Rijkaard al lateral de la banqueta de Montjuïc i el tros de metacrilat volant pels aires després del tercer gol perico, obra de Rufete.\nEl meu company sabia perfectament que un servidor era perico fins a les entranyes, però l'amistat i el bon rotllo que sempre vam tenir li va fer passar per alt aquest detall, i efectivament, va demanar dues entrades pel Barça-Espanyol al seu germà. Recordo que van passar un parell de mesos; i una tarda, en el canvi de torn, el company em va abordar amb un ample somriure a la cara mentre m'estenia la seva mà dreta amb un sobre flamant amb l'escut del Barça imprès. "Vull que guanyi el Barça, però espero que no us en marquin gaires", va dir el col·lega, mentre em posava el sobre a la butxaca. "Ja veurem", vaig dir jo.\nLa veritat és que la temporada estava sent estranya. L'Espanyol a la lliga anava fent. Transitàvem per mitja taula, per variar. Guanyàvem partits complicats i patíem severes derrotes envers rivals com el Nàstic, últim a la classificació, que ens va endossar un quatre a zero. L'alegria de la pericada estava venint d'Europa. Les eliminatòries de la UEFA anaven passant una darrere de l'altra amb una solvència i una eficàcia brutals. Sparta, Ajax, Livorno, Benfica, Werder Bremen, entre d'altres. L'Espanyol es plantà a la final de la UEFA a Glasgow contra el Sevilla. Enguany, la va perdre als maleïts penals. Va ser desolador. Jo no vaig voler veure la tanda. M'ho temia.\nI a la lliga, ja fora de perill, partits erràtics amb resultats lamentables, com la derrota contra el Getafe per un a cinc. Recordo comentaris molt negatius aquells dies. L'únic compromís destacable que mancava aquella temporada era el partit contra el Barça al Camp Nou. En teoria els culers havien de guanyar amb facilitat i aconseguir el títol de lliga que es disputaven amb el Madrid. La meva simpatia per al Madrid és similar a la que tinc amb el Barça: cap. Així que tampoc em treu gaire la son que uns o altres guanyin res. Però recordava amb nitidesa com va cridar l'afició culer "a segona, a segona" la temporada anterior. En el resum televisiu de TV3 es va entendre perfectament. Vam perdre, i com vam patir l'última jornada!\nAixí que el nou de juny al vespre, la dona i jo vam anar cap a l'estadi dels culers, a veure si els de Valverde em donaven una alegria. Com que la competició estava ajustada i era la penúltima jornada de lliga, tots els partits amb implicats al títol es disputarien en el mateix horari. Per tant, el Madrid jugava contra el Saragossa a casa mentre que el Barça ho feia amb l'Espanyol.\nEls seients eren de tribuna, dalt de tot. Just a sota de les cabines de comentaristes. L'ambient era d'eufòria nerviosa entre la culerada. M'ho vaig començar a passar pipa des del principi. I encara millor quan després d'una passada magistral de "Lo pelat" a Tamudo aquest li clavà un gol imparable a en Valdés. La dona em va agafar de la mà per evitar que em posés dret a cridar. Vaig reprimir l'eufòria amb el riure en comptes de crits. Va ser més discret, però el silenci i la mala maror del moment en aquella tribuna va fer que un parell de rostres molt seriosos es giressin contra la meva persona amb mirades fulminants. Alguns comentaris que es podien sentir en aquella zona no tenien preu. Un senyor d'edat respectable va arribar a cridar: "Traïdors!" als jugadors de l'Espanyol. Quin moment! Després va venir lo del gol amb la mà de Messi, un dels escàndols més sonats de la història recent del futbol a la lliga espanyola. Jo no portava ràdio, i a la distància a la qual veia el partit amb prou feines podia distingir qui havia marcat, així que de cap manera vaig poder veure el que tan clarament va passar arran de gespa. Però vaig sentir molts aficionats culers que comentaven el que sentien per la ràdio: el gol era il·legal. Va ser marcat amb la mà davant la mirada incrèdula d'en Kameni.\n"És igual! El cas és guanyar la lliga" vaig sentir dir a un jove seguidor blaugrana a la seva xicota. El Madrid perdia a casa del Saragossa, així que amb l'empat el Barça tenia un punt més que els merengues, que tenien a favor seu l'average. A la segona part, el Barça va intensificar esperonat pels més de noranta mil aficionats culers que cridaven i protestaven tot el que no fos adequat per als seus interessos. D'aquesta manera arribaria el segon gol blaugrana, amb el deliri de la parròquia i el disgust de qui això escriu, que va pensar a tocar el dos tement un vendaval de joc culer i una pluja de gols en contra nostra. No estava disposat a aguantar segons que.\nD'altra banda, el Madrid perdia a la Romareda, de forma que la festa a can culer era completa. Però el vendaval no es produïa, i els de Valverde jugaven bé a futbol, així que em vaig quedar. El final de la història és sabut per tothom. Però viscut allà va prendre traces melodramàtiques. El segon gol d'en Tamudo va ser un altre cop un golàs. Tràgic per a ells, brutal per a qualsevol perico. Però mentre que els jugadors de l'Espanyol encara celebraven l'empat i jo tremolava allà dret per no vomitar un crit al cel barceloní, el Madrid també empatava el seu partit, deixant la classificació tal com estava abans de començar la jornada; amb ells com a líders.\nPoc després l'arbitre va xiular el final. La parròquia culer va regurgitar totes les bestieses possibles mentre abandonaven el recinte. Jo caminava entre ells amb un somriure idiota a la cara que no podia, ni volia, reprimir, amb la consegüent reprovació de la meva companya i alguna mirada sospitosa, gelosa de la meva afiliació esportiva.


Tràmits d’obertura de llicència d’inici d’activitat per a la venda de fruites i verdures a Girona\nEcopime, emprenedors, llicència d'obertura, obertura d'activitats\nPrevAnteriorProjecte d’obres, comunicació d’activitat, projecte d’instal·lació elèctrica i legalització d’oficines privades\nSegüentElaborem el projecte d’obres menors per a l’adequació i reforma d’un restaurant a BarcelonaNext\nInici » Blog » Ajudem als tràmits d’obertura de llicència d’inici d’activitat per a la venda de fruites i verdures a Girona\nL’obertura d’un nou local sempre és motiu de gran alegria. Quan algú decideix emprendre, comença a idear el futur del seu negoci i del seu local. A banda del disseny i estil gràfic, també s’hi ha de tenir clar que s’haurà de complir amb una sèrie de requisits indispensables per desenvolupar legalment la seva activitat en un espai físic.\nPer aquest motiu, des d’Ecopime acompanyem a emprenedors de tots els sectors en l’obertura del seu establiment. Un dels projectes destacats del passat 2020 va ser precisament la obertura d’un comerç de fruites i verdures al carrer Bisbe Lorenzana de Girona.\nConcretament, el nostre equip va preparar la documentació tècnica per a comunicar l’inici d’activitat, realitzant plànols de l’establiment de 40m2 i verificant el compliment de la normativa aplicable, elaborant el certificat tècnic i la tramitació telemàtica de la comunicació de l’activitat davant l’Ajuntament de Girona.\nDisposar d’un certificat tècnic es una garantia que es compleixen les normatives d’aplicació com es l’accessibilitat, protecció contra incendis i seguretat industrial de les instal·lacions. Disposar d’un certificat tècnic es una garantia que el negoci està totalment dins la llei i pot prevenir-s’hi sancions administratives i econòmiques.\nPerò, quan és necessària una llicència d’inici d’activitats?\nSempre. Segons l’activitat que es vol desenvolupar es diu d’una manera o altre però sempre fa falta quelcom. Recentment ha entrat en vigor la nova llei 18/2020 de facilitació de l’activitat econòmica i a canviat una mica la tramitació: per exemple, en el cas d’aquesta botiga de Girona, com que disposa d’una superfície construïda inferior a 120m2, únicament va necessitar un certificat tècnic.\nSi hagués disposat de mes de 120m2 hauria necessitat un projecte tècnic amb un certificat tècnic.\nLa diferencia entre un tràmit i altre es que en el segon cas es necessari realitzar una memòria tècnica on es justifiquin les principals normatives d’aplicació i planimetria descriptiva de l’establiment.\nLa grandària del local, el tipus d’activitat i per tant tràmit a realitzar faran variar el cost de la contractació d’aquest servei.\nCom pot ajudar Ecopime en aquest procés?\nFacilitem el procés! El client s’ha de centrar en el seu nou negoci i nosaltres ens encarreguem de dir-li que fer perquè el seu negoci compleixi amb la normativa d’aplicació. També realitzem les gestions amb l’Ajuntament per a la tramitació de la comunicació de l’activitat. El client si ho necessita també li podem fer els tràmits amb les companyies subministradores per a la contractació dels subministraments d’electricitat i aigua.\nTreballar amb Ecopime es guanyar temps i tranquil·litat.


La Nostra Revista | Temes d'Avui - Actualitat del decret ''Apostolicam actuositatem''\nLa participació activa dels fidels laics a la missió de l´Església i el reconeixement de la importància de la seva contribució constitueixen sens dubte un dels principals progressos eclesiològics conciliars. Per primera vegada, un concili es va ocupar expressament del paper dels fidels laics, reconeixent la dignitat i la importància de la seva vocació i missió, en particular en l´àmbit secular.\nAixò va originar, en els anys immediatament posteriors al Concili, un gran entusiasme difús per un canvi que, tothom ho reconeixia, feia època. Un entusiasme que potser pecava d´un cert optimisme ingenu. Això no invalida la legitimitat d´una satisfacció perquè, com s´ha remarcat, se superava la perspectiva que tenia tendència a considerar els fidels laics com una «massa de destinataris i clients de l´acció pastoral [de la Jerarquia], tan sols una força auxiliar».\nEl canvi que feia època es va produir també gràcies a l´interès renovat de l´Església pels problemes del nostre temps. Ja el 1952, H. U. von Balthasar havia exposat el programa d´«Enderrocar els baluards». Amb aquesta expressió es referia a l´actitud adoptada pel catolicisme antimodern, el qual, enfront de la provocació suscitada per les transformacions modernes (secularització, liberalisme i laïcisme), va reaccionar construint baluards que l´apartaven del nou món.\nTot plegat va fer sorgir un fort desig de superar certes formes de clericalisme i de jerarcologisme, reconeixent plenament el paper actiu dels laics en la missió de l´Església. El tema va ser afrontat en el capítol IV de la Lumen gentium i després va ser ampliat per la Gaudium et spes, sobretot en el capítol IV, i, en particular, pel decret Apostolicam actuositatem (= AA), el qual il·lustra la naturalesa, el caràcter i la varietat de l´apostolat dels laics.\nAquest últim document –juntament amb la constitució Dei Verbum– va ser aprovat durant la darrera fase conciliar, el 18 de novembre de 1965, gairebé amb unanimitat (només 2 vots contraris de 2.342). Per això gosem dir que va ser un dels documents més pacífics, menys polèmics. Ara bé, si deixem de banda el notable creixement postconciliar dels nous moviments eclesials, considero que cal reconèixer que es tracta d´un dels documents que ha trobat més poca recepció en la vida de l´Església, en la vida dels fidels laics; o, si es prefereix dir-ho d´una altra manera, la seva recepció encara s´ha de realitzar en gran part. De fet, els laics encara coneixen ben poc la seva vocació a l´apostolat i, per tant, la realitzen ben poc o gens.\nPermeteu-me un petit testimoniatge personal. Durant els més de trenta anys d´exercici del ministeri pastoral, en els col·loquis personals amb molts fidels laics, he pogut observar sovint la seva estupefacció quan els preguntava si es comprometien apostòlicament. No sols els sorprèn una pregunta tan estranya, sinó que sovint ni tan sols aconsegueixen entendre què significa. I vull remarcar que generalment faig la pregunta a fidels practicants i amb una discreta formació cristiana.\nLa dificultat en la recepció de la crida universal a l´apostolat recorda també la dificultat a respondre a la crida universal a la santedat. Tanmateix, respecte a aquest últim ensenyament, em sembla que el missatge és bastant conegut, almenys molts n´han sentit a parlar, encara que, naturalment, una cosa és dir i l´altra és fer. Però, respecte a la crida universal a l´apostolat –afirmada diverses vegades en el decret–, la gran majoria dels fidels n´està ben bé a les fosques.\nQuines són les causes d´aquesta no-recepció?\nEvidentment, no es pot donar la culpa al document mateix, ja que en realitat conté un ensenyament molt ric i clar. D´altra banda, el 1988 va ser ulteriorment enriquit per l´exhortació apostòlica Christifideles laici (= CfL), que no sembla que hagi aconseguit millorar la situació.\nAl meu parer, les causes de l´escassa recepció del document en la vida dels fidels laics són diverses i tenen com a origen principal la crisi de la fe, la desertificació espiritual que, com ha observat sovint Benet XVI, s´ha difós durant els últims decennis sobretot per l´Occident. Com que ara no em vaga d´analitzar les causes d´aquesta crisi de la fe, d´altra banda complexes i diferents segons els països, em limito a remarcar que, si els laics no exerceixen l´apostolat o ho fan tan poc, o ni tan sols saben què és, els primers responsables som nosaltres, els sacerdots, que no hem sabut ensenyar-los l´apostolat, encara que el decret deia explícitament: «Els bisbes, els rectors i els altres sacerdots d´un clergat i de l´altre, han de recordar que el dret i el deure d´exercitar l´apostolat és comú a tots els fidels, tant clergues com laics, i que també els laics tenen tasques pròpies en l´edificació de l´Església» (n. 25).\nAbans d´examinar alguns punts concrets recordo breument els factors teològics, pastorals i apostòlics que van preparar el terreny al progrés conciliar respecte als laics i la seva missió dins l´Església.\nAlguns precursors de l'ensenyament conciliar sobre els laics\nEn l'àmbit teològic\nEntre els capdavanters del pensament teològic que va portar a la notable valoració conciliar del paper dels fidels laics cal recordar en primer lloc el cardenal J. H. Newman (1801-1890). A les primeres dècades del segle XX, dels moviments socials de l´àmbit francès i belga van sorgir altres impulsos que fomentaven l´acció dels laics en la societat. També cal esmentar el moviment litúrgic (difós sobretot en l´àmbit alemany), en la mesura que va prestar atenció a la participació litúrgica dels laics i al seu sacerdoci.\nUn altre component teològic, que va influir notablement en el progrés conciliar respecte a la missió dels laics, és la redescoberta de la dimensió missionera de l´Església. Al principi del segle XX, el tema de la missió tenia una incidència escassa en l´eclesiologia. Naturalment, no s´havia oblidat mai que l´Església ha rebut una missió de Crist: difondre l´Evangeli i actualitzar la seva obra salvífica. Però, en els tractats d´eclesiologia, el tema hi apareixia sols marginalment a propòsit dels ministeris i de l´administració dels sagraments, a la pràctica quedava reservat a l´acció de l´Església a les zones llunyanes on s´enviaven els missioners. Gradualment, a la primera meitat del segle XX, l´Església ha anat adquirint consciència de la seva dimensió missionera, redescobrint la missió com la seva qualitat fonamental i alliberant-se «de l´esperit nacionalista i colonialista que amenaçava d´ofuscar la seva catolicitat».\nDurant les dècades preconciliars, la missionologia ja no es limita a l´estudi de l´acció pastoral en els anomenats territoris de missió, sinó que abraça tota l´Església. Els anys cinquanta es parla sovint, entre els teòlegs francesos, de la necessitat de «posar l´Església en estat de missió». En aquesta línia de pensament es publica el petit volum France, pays de mission? de H. Godin i Y. Daniel –dos capellans de la Mission de Paris (instituïda pel cardenal Suhard)–, obra que va suscitar una impressió molt viva i consensos abundants, però també algunes crítiques. Aquestes últimes, ha observat S. Dianich, procedien sobretot dels «ambients dels missioners, on l´ampliació del concepte de missió a tota l´activitat pastoral de l´Església feia témer una caiguda de la valoració de l´activitat missionera, entesa en el sentit de les missions exteriors, i una disminució de les vocacions en els instituts destinats a l´evangelització dels pobles».\nL´ensenyament conciliar de la vocació-missió dels laics va tenir, durant les dècades anteriors al Concili Vaticà II, diversos precursors més immediats. Entre els teòlegs cal esmentar, per damunt de tot, Yves Congar, OP (1904-1995). Entre els seus escrits sobre aquest tema, el més important és Jalons pour une théologie du laïcat, publicat el 1953. Congar va començar a ocupar-se del paper dels fidels laics en l´Església a partir del 1946, amb diversos articles, i les seves reflexions van confluir després en l´ampli estudi de Jalons... A partir del 1951, Congar s´ocupa també del sacerdoci comú (que ell anomena «sacerdoci universal» o «sacerdoci reial»), tema estretament relacionat amb el paper dels laics i que constituirà una contribució important del Concili Vaticà II.\nEntre els altres teòlegs, cal recordar els belgues Gustave Thils (1909-2000), que va escriure un estudi important sobre la teologia de les realitats temporals, i Gérard Philips (1899-1972), que va tenir un paper important en la redacció de la Lumen gentium.\nEn l'àmbit pastoral i apostòlic\nA les dècades anteriors al Concili Vaticà II hi va haver diverses iniciatives pastorals i apostòliques que miraven d´oferir una resposta a la necessitat de trobar formes de missió noves i més eficaces en la cada vegada més descristianitzada societat occidental.\nSobre això, a més de la ja esmentada Mission de France, cal recordar, sobretot a Itàlia, l´impuls procedent de l´Azione Cattolica (Acció Catòlica), promoguda amb interès especial tant per Pius XI com per Pius XII, que els anys cinquanta va assolir el període de màxima vitalitat. L´objectiu originari era la «col·laboració dels laics en l´apostolat jeràrquic» (AA 20). Amb el pas del temps s´observa una certa evolució, donant-se la col·laboració recíproca dels laics i de la Jerarquia en la missió de tota l´Església, cadascun segons el lloc que li pertoca.\nEntre els precursors de la renovada consciència del paper eclesial dels laics, cal recordar també els qui s´han esforçat per impregnar les realitats seculars amb l´esperit de l´Evangeli. A Itàlia, per exemple, és coneguda la figura del beat Giuseppe Toniolo (1845-1918), pare de set fills, que va saber viure i valorar, amb naturalitat, la presència del ciutadà catòlic en la societat. Amb la llum de la fe va orientar el seu compromís cristià cap a la societat, amb especial atenció cap a la família, la cultura i la solidaritat social.\nEntre els qui a la claredat teològica van saber afegir una gran capacitat de realització podem recordar sant Josepmaria Escrivà, el qual amb l´Opus Dei va donar vida, a partir del 1928, a un ampli fenomen apostòlic i pastoral, que, en paraules de Joan Pau II, «des dels inicis es va avançar a la teologia del laïcat, que després va caracteritzar l´Església del Concili i posterior al Concili».\nGénesi històrica i doctrinal del decret .\nLa idea d´afrontar en el Concili el tema l´apostolat dels laics va néixer de la tria, feta per la Comissió Central Preparatòria, de les propostes arribades de la fase avantpreparatòria (vots dels dicasteris romans, dels bisbes, de les facultats eclesiàstiques i de les universitats catòliques del món), a les quals es van afegir suggeriments enviats a Roma per organitzacions i associacions catòliques de manera no oficial. La Comissió Preparatòria va utilitzar, a més, el material aplegat per la Sacra Congregació del Concili i pel Comitè Permanent dels Congressos Internacionals de l´Apostolat dels Laics (COPECIAL).\nSi s´examinen les deu comissions encarregades de l´elaboració de la preparació dels diversos temes, s´observa que la de l´apostolat dels laics és l´única que no tenia el suport d´un dicasteri corresponent de la Cúria Romana. Aquesta Comissió preparatòria es va constituir el 5 de juny de 1960, per desig exprés del Papa, i, pel que hem pogut saber, per suggeriment particular de mons. Angelo Dell´Acqua, substitut prop de la Secretaria d´Estat. Com a president va ser nomenat el cardenal italià Fernando Cento (1983-1973), i secretari el francès mons. Achille Glorieux (1910-1999). La Comissió es componia de 39 membres (entre els quals 11 bisbes i molts sacerdots col·laboradors d´associacions catòliques) i 29 consultors (entre els quals 14 bisbes, procedents de diversos països).\nLes tasques de preparació del decret van començar el 15 de novembre de 1960 amb la sessió plenària de la Comissió Preparatòria per a l´Apostolat dels Laics, a la qual la Comissió Central havia indicat que s´ocupés dels temes següents: l´apostolat laïcal, l´Acció Catòlica i les associacions catòliques. Ja el 17 de novembre de 1960 es van crear tres subcomissions: una per a les associacions i l´Acció Catòlica, una per a l´acció social i la tercera per a l´acció caritativa.\nEn poc més d´un any es va redactar el primer esborrany de la «Constitució sobre l´apostolat dels laics», aprovat per la Comissió Preparatòria el 8 d´abril de 1962 i enviada de seguida a la Comissió Central. El text comprenia un prefaci general i quatre parts (nocions generals, l´apostolat dels laics en l´acció directa per promocionar el Regne de Déu, l´apostolat dels laics en l´acció caritativa, l´apostolat dels laics en l´acció social), amb un total de 42 capítols i 139 pàgines.\nLa Comissió Central, a més de petits retocs, va proposar a la Comissió per a l´Apostolat dels Laics escurçar algunes parts i, d´altra banda, ampliar alguns temes. A més, es va criticar la poca claredat en l´exposició dels principis, la concepció massa negativa del laic, la insuficient dependència respecte de la Jerarquia, a la qual s´ha de sotmetre tot apostolat. També hi va haver crítiques de l´ús de mots comuns per part de capellans i laics, com també de l´afirmació dels carismes dels laics.\nLa Comissió per a l´Apostolat dels Laics va acceptar la majoria d´aquestes crítiques i suggeriments. En canvi, va refusar algunes observacions crítiques amb la corresponent explicació de motius.\nEn la fase conciliar, el document sobre l´apostolat dels laics es va veure sotmès a una reestructuració considerable. La causa principal va ser el canvi de la concepció general, sobretot en virtut dels suggeriments de l´aleshores arquebisbe de Milà Giovanni Battista Montini i del cardenal L.-J. Suenens, de donar unitat a les reflexions conciliars, posant al centre el tema de l´Església. Per tant, els esforços es van dedicar a tractar a fons aquest tema, reduint els altres temes als punts essencials i sempre en funció del tema eclesiològic. Així, també el document sobre l´apostolat dels laics va quedar reduït radicalment i rebaixat de constitució a simple decret. Alguns capítols o paràgrafs de l´esborrany van enriquir altres documents conciliars. Així, diverses reflexions fonamentals que es feien sobre la teologia dels laics van passar a l´esborrany de la Constitució Dogmàtica sobre l´Església, contribuint el capítol IV (De laicis). També moltes reflexions contingudes en el capítol IV de l´esborrany sobre l´apostolat dels laics (titulat «L´apostolat dels laics en l´acció social») es ven inserir en la Constitució Pastoral sobre l´Església en el Món Contemporani. Altre material es va enviar a la Comissió per a la Revisió del Codi de Dret Canònic.\nEn les successives discussions en l´aula conciliar van sorgir molts judicis favorables. Tanmateix, entre l´octubre del 1964 i el juny del 1965, es van introduir nombroses esmenes al text, després d´àmplies discussions en aula conciliar (140 intervencions, que demostren un marcat pluralisme entre els pares conciliars). Entre els aspectes més grats: la proclamació de la crida universal a l´apostolat, el relleu donat a l´animació cristiana de l´ordre temporal, l´accentuació de la llibertat dels laics, el respecte envers la Jerarquia i també la brevetat del document. Però aquest últim punt també va rebre crítiques, que sostenien que el paper dels laics es mereixia més espai. En efecte, el text es va anar ampliant gradualment una altra vegada. També es va proposar un tractament més ampli dels fonaments de l´apostolat, proposta que recull la redacció de l´actual n. 3 del decret. Una altra sol·licitud es referia a una exposició més profunda de l´espiritualitat de l´apostolat laïcal, petició que recull l´actual n. 4. Es va demanar també un capítol dedicat a la formació dels laics amb vista a l´apostolat, demanda satisfeta per l´actual capítol VI del decret. Alguns van expressar el temor que es donés massa importància a l´apostolat organitzat, especialment al d´Acció Catòlica. Es va buscar, doncs, un equilibri millor entre l´apostolat individual i l´associatiu. Diverses subcomissions es van encarregar de la refosa del projecte.\nAl final, el text es va aprovar amb una extraordinària amplitud de consensos (va ser el document amb un nombre més alt de placet: 2.240, enfront de tan sols dos non placet), la qual cosa s´explica, més que per la qualitat del document mateix, per la importància pastoral i la simpatia amb què els pares conciliars van mirar la redescoberta del paper dels laics en l´Església. Això, però, no ens ha de fer oblidar la seva difícil evolució.\nLa participació d´auditors i auditores es mereix un comentari a part. Des de la fase preparatòria, el cardenal Cento havia demanat el parer d´alguns laics sobre les qüestions més rellevants, interrogant dirigents d´importants organitzacions catòliques, tant masculines com femenines. Ell havia demanat que almenys alguns fossin nomenats consultors de la Comissió Preparatòria. El Pontífex es va mostrar ben disposat, encara que el nomenament va arribar més tard. En realitat, el papa Joan XXIII, ja el 1962 havia admès en aula l´escriptor catòlic i acadèmic francès Jean Guitton. Al març del 1963 es va donar l´autorització per deixar examinar l´esborrany sobre els laics a dirigents del COPECIAL i de les Organitzacions Internacionals Catòliques (OIC). Poc abans de l´inici del segon període del Concili, Pau VI nomenava uns quants auditors laics i, durant el tercer període del 1964, es van admetre també les auditores. No es van limitar a fer el paper de simples espectadors, sinó que van participar activament en les tasques, intervenint tant en les reunions de la Comissió com en les de les subcomissions, de la mateixa manera que els experts. La seva contribució més important es troba en el document sobre l´apostolat dels laics i en la Constitució Pastoral sobre l´Església en el Món Contemporani. Pel que fa a l´esborrany sobre l´apostolat laïcal, va ser providencial, en aquest sentit, que es discutís el 1965, recollint així l´eficaç contribució d´auditors i auditores. Per primera vegada en la història de l´Església, els simples fidels intervenien activament en l´elaboració d´un document conciliar.\nEl progrés eclesiològic de l'ensenyament d'Apostolicam actuositatem\nEl Concili Vaticà II va oferir una visió clarament positiva dels fidels laics, posant en evidència no sols que, com a batejats, posseeixen –per la seva regeneració en Crist– una dignitat que és comuna a tots els fidels i que, per tant, també ells són cridats a la plenitud de la vida cristiana i a participar en la missió de Crist, sinó especificant-ne la missió eclesial. Els laics, inserits en totes les realitats temporals i en les condicions ordinàries de la vida familiar i social, amb què es teixeix la seva existència, en aquestes realitats i condicions «són cridats per Déu a contribuir, com des de l´interior a manera de ferment, a la santificació del món mitjançant l´exercici de la seva funció pròpia i sota el guiatge de l´esperit evangèlic, i d´aquesta manera, a fer visible Crist als altres, principalment amb el testimoniatge de la seva vida i amb el resplendor de la fe, de l´esperança i de la caritat)» (LG 31).\nSovint s´ha remarcat, i amb raó, que el Concili Vaticà II ha significat el pas d´una actitud defensiva de l´Església enfront de la veritat –actitud adoptada sobretot en el període de la Contrareforma– a una actitud més proposadora, en el sentit del compromís a difondre en el món el missatge cristià. Per tant, han adquirit gran rellevància expressions com posar-se al dia («aggiornamento»), diàleg, missió. Des d´aquest punt de vista, s´entén fàcilment la importància que el Concili va voler donar a l´apostolat dels laics, és a dir, a la seva participació en la missió salvífica de l´Església. La tasca d´animació, de fermentació, de renovació del món amb l´esperit de Crist s´ha de fer des de l´interior del món, és a dir, l´acompliran els qui es troben inserits en totes les realitats temporals.\nEl progrés eclesiològic conciliar respecte al paper dels laics en l´Església no es limita, evidentment, a l´ensenyament sobre la seva vocació a l´apostolat. N´hi ha prou de recordar el que ensenya Sacrosanctum Concilium sobre la seva participació en la vida litúrgica. Cal esmentar també que el Concili Vaticà II es va ocupar de l´apostolat dels laics pràcticament en tots els documents on s´examinen aspectes específics, com l´ecumènic, de la missió ad gentes, dels mitjans de comunicació o de l´educació.\nEn la redacció del decret AA, els pares conciliars es van guiar per dues exigències: d´una banda, recollir les orientacions i utilitzar els ensenyaments procedents d´algunes dècades d´experiència, durant les quals, responent a la crida dels papes i dels bisbes, l´apostolat dels laics s´havia estès arreu del món; d´altra banda, la necessitat de posar en evidència, perquè en quedin convençuts tots els batejats, que l´apostolat és un deure derivat de l´essència mateixa de la vocació cristiana. Dues perspectives que van obrir un vast camp d´estudi i de treball primer de tot a la Comissió Preparatòria i en acabat a la Comissió Conciliar.\nParticularment important és l´afirmació continguda en el capítol I d´AA sobre els fonaments de l´apostolat laïcal, el qual, seguint l´ensenyament de LG 33, no s´interpreta com un manament de la Jerarquia, sinó que es desprèn de la mateixa vocació cristiana, de «la unió amb Crist» a través del baptisme, la confirmació i els diversos carismes concedits per l´Esperit en diferents formes (cf. AA 3).\nLa manera específica en què els laics participen en la missió de l´Església és descrit incloent dues dimensions en una afirmació acuradament dosificada: «Ells exerciten l´apostolat amb la seva acció per l´evangelització i la santificació dels homes, i animant i perfeccionant amb l´esperit evangèlic l´ordre de les realitats temporals, de manera que la seva activitat en aquest ordre constitueix un clar testimoniatge de Crist i serveix per a la salvació dels homes» (n. 2). Es posa l´accent en el seu compromís en l´àmbit secular, com dóna a entendre la frase següent: «Com que és propi de l´estat dels laics que aquests visquin en el món i enmig dels afers seculars, són cridats per Déu a fi que, plens d´esperit cristià, exerceixin el seu apostolat en el món a manera de ferment».\nLG 31 defineix així l´especificitat eclesial dels laics: «El caràcter secular és propi i peculiar dels laics. [...] Per la seva vocació és propi dels laics buscar el regne de Déu tractant les coses temporals i ordenant-les segons Déu».\nTenint en compte aquesta especificitat, la Lumen gentium il·lustra després les característiques de la participació dels laics en la missió de l´Església, recorrent a l´esquema de les tres funcions de Crist –sacerdot, profeta i rei–, esquema que també apareix més d´una vegada en el decret AA. Ara bé, encara que els laics participin, com tots els fidels, de la triple funció de Crist, precisament tenint en compte la seva secularitat s´entén que l´aspecte específic de la seva missió es troba en el sacerdoci reial, és a dir, en l´animació cristiana de l´ordre temporal. Això explica per què es parla sovint, prenent la part pel tot, de «sacerdoci reial» (expressió que es troba en la 1Pt 2,9) com a sinònim de «sacerdoci comú».\nAA, en sintonia amb LG, amplia, doncs, sobretot la participació dels laics en el sacerdoci reial des del punt de vista de l´animació de les realitats temporals. «Com que és propi de l´estat dels laics que aquests visquin en el món i enmig dels afers seculars, són cridats per Déu a fi que, plens d´esperit cristià, exerceixin el seu apostolat en el món a manera de ferment» (n. 2) El decret afirma, entre altres coses, que «l´obra de la redempció de Crist, mentre per la seva naturalesa té com a fi la salvació dels homes, abraça igualment la instauració de tot l´ordre temporal. Per això, la missió de l´Església no és tan sols de portar el missatge de Crist i la seva gràcia als homes, sinó també d´impregnar i perfeccionar l´ordre de les realitats temporals amb l´esperit evangèlic» (n. 5) .\nEl decret, a més, evita la distinció entre apostolat en sentit estricte i en sentit ampli, apostolat directe i indirecte, evangelització i «consagració del món». Al contrari, ha volgut anomenar apostolat també l´activitat dels fidels que té com a objectiu l´animació cristiana de l´ordre temporal. El tema es reprèn a propòsit de l´espiritualitat dels laics en l´apostolat. Després de recordar la importància d´una «vida d´íntima unió amb Crist» alimentada en l´Església amb els ajuts espirituals que són comuns a tots els fidels, el decret afegeix: «Els laics han d´utilitzar els ajuts esmentats mentre compleixen amb rectitud els mateixos deures del món en les condicions ordinàries de la vida» (n. 4). Tot això, com és lògic, es reflecteix en la formació dels laics. De fet, en el capítol VI d´AA llegim el següent: «Com que els laics participen d´una manera pròpia en la missió de l´Església, la seva formació apostòlica adquireix una característica especial a causa de la mateixa naturalesa secular i pròpia del laïcat i de la seva particular espiritualitat» (n. 29).\nPer cloure aquestes reflexions, es pot afirmar que, basant-se en la Lumen gentium, AA ha ampliat el concepte d´apostolat, presentant-lo en el seu significat grandiós i compromès de participació en la missió salvífica de l´Església, que continua la de Crist, i ha concretat les característiques de l´apostolat dels laics que deriven de la seva pròpia i específica naturalesa secular. S´ha remarcat amb raó el llarg camí que s´ha recorregut a partir del text redactat pel canonista Graziano el 1140, que proclamava: «Duo sunt genera christianorum...» i, a propòsit dels laics, deia: «els és consentit posseir béns temporals [...] els és concedit casar-se, conrear la terra, [...] dipositar ofrenes als altars, pagar els delmes: així es podran salvar si eviten tanmateix els vicis fent el bé».\nEl fonament de l´apostolat –i de l´espiritualitat dels laics en relació amb l´apostolat– es troba, doncs, en la unió vital amb Crist. D´aquesta manera, el Concili, tot reconeixent la validesa i la utilitat de l´Acció Catòlica, ha anat més enllà de la seva forma d´entendre l´apostolat dels laics, consistent a col·laborar amb la Jerarquia. En efecte, el compromís apostòlic dels laics no es pot reduir a la crida que els adreça la Jerarquia. Per això el decret afirma el següent: «Els laics deriven el deure i el dret a l´apostolat de la seva unió amb Crist Cap. En efecte, inserits en el cos místic de Crist per mitjà del baptisme, fortificats per la virtut de l´Esperit Sant per mitjà de la confirmació, són destinats a l´apostolat pel mateix Senyor» (n. 3).\nLlums i ombres en la recepció del decret\nL´Acció Catòlica, després d´haver viscut, durant els anys cinquanta, la seva màxima esplendor i d´haver merescut l´atenció privilegiada del decret –que li va dedicar el n. 20, en què la lloa i la recomana de forma especial–, experimenta –sobretot a Itàlia, el país on havia crescut més– una forta crisi, fins i tot numèrica. No és ara el moment de dedicar-me a analitzar les complexes causes de la crisi. L´he recordada perquè aquest incident no ha contribuït a fer apreciar el decret, sinó que, al contrari, l´ha desacreditat als ulls dels qui l´han considerat massa ràpidament un document ja superat.\nA les dècades posteriors al Concili s´assisteix, en canvi, a un gran, i en molts casos sorprenent, creixement de nous moviments eclesials, els quals són sens dubte el fruit de l´acció incessant de l´Esperit, però també de la renovació eclesiològica, espiritual i pastoral fomentada pel Concili Vaticà II.\nAquesta florida de nous moviments eclesials s´ha valorat generalment d´una manera bastant positiva, però ho han faltat les crítiques. S´ha dit, per exemple, que «aquests moviments s´assemblen a una rosa, que floreix inesperadament en un context difícil; però una rosa, com recorda la dita popular, amb les seves espines, més ben dit, amb una espina que amenaça de clavar-se en la concreta vida pastoral de la comunitat eclesial». No en va Benet XVI va exhortar els bisbes a «sortir a trobar els moviments amb molt d´amor». Aquests nous moviments sens dubte han contribuït a donar un nou impuls, sobretot entre els joves, a l´apostolat laïcal, com s´observa per exemple en la JMJ. Entre els perills d´unilateralitat que han de superar –i que en gran part ja han superat–, cal recordar que el fet de subratllar l´aspecte comunitari de l´acció apostòlica pot anar en detriment del sempre necessari apostolat individual que tothom és cridat a acomplir, com remarca AA en el n. 16.\nUna altra qüestió és la manera, no sempre adient, com, a les dècades posteriors al Concili s´ha provat de potenciar, sota l´impuls del Concili, el paper eclesial dels laics. En efecte, sovint s´ha procurat obrir nous espais de col·laboració als laics en els organismes eclesials, negligint el que era més important, és a dir, fer-los entendre i ajudar-los a acomplir la seva vocació específica que, com ha explicat el Concili Vaticà II, deriva del seu «caràcter secular» (LG 31). Seria un greu malentès de la missió pròpia dels laics si aquesta última quedés reduïda a les activitats que poden acomplir en l´àmbit eclesiàstic, com ara la participació en la litúrgia, en l´anunci de la Paraula de Déu i en la catequesi, o en la suplència d´algunes funcions íntimament relacionades amb el ministeri ordenat, activitats que no exigeixen el caràcter d´Orde. D´aquesta manera quedaria enfosquit que la missió eclesial específica dels laics no es troba en l´àmbit eclesiàstic esmentat, sinó en l´àmbit secular.\nAixò deu haver induït Joan Pau II a triar, per al Sínode dels Bisbes del 1987, el tema dels laics (el primer de la sèrie de sínodes sobre diverses categories de fidels). Amb l´exhortació apostòlica CfL, el Papa volia rellançar amb força la crida de Crist: «Aneu també vosaltres a la meva vinya», crida adreçada a tots els fidels laics perquè assumeixin d´una manera responsable i activa la seva missió eclesial. El Papa descrivia així l´objectiu de l´exhortació: «Suscitar i alimentar una presa de consciència més decidida del do i de la responsabilitat que tots els fidels laics, i cadascun d´ells en particular, tenen en la comunió i en la missió de l´Església» (n. 2).\nLa CfL remarca que «el camí postconciliar dels fidels laics no ha estat exempt de dificultats i de perills», i entre els perills esmenta en particular «la temptació de reservar un interès tan fort als serveis i a les tasques eclesials, de deixar sovint de banda el compromís amb les seves responsabilitats específiques en el món professional, econòmic, cultural i polític» (n. 2).\nEncara que el Concili Vaticà II havia indicat clarament que el caràcter secular dels fidels laics constituïa la seva especificitat, a les dècades posteriors al Concili no van faltar crítiques o incomprensions d´aquesta manera d´especificar la identitat dels laics. Alguns van voler relativitzar el significat del «caràcter secular», considerant-lo una mera dada exterior, sociològica i no pas pròpiament teològica o eclesial. La identitat del fidel laic, deien alguns, s´ha de deduir del baptisme i no pas d´una dada exterior a aquest, com segons ells seria precisament la inserció en les realitats seculars. D´altres al·legaven que tota l´Església té una relació íntima amb el món i que, per tant, aquesta relació no pot servir per distingir els laics dels altres fidels.\nL´exhortació parla de la qüestió en el n. 15, que ratifica la doctrina conciliar, afirmant que «la dignitat baptismal comuna assumeix en el fidel laic una modalitat que el distingeix, sense, però, separar-l´en, del prevere, del religiós i de la religiosa». Per entendre bé aquesta afirmació cal «aprofundir l´abast teològic del caràcter secular a la llum del projecte salvífic de Déu i del misteri de l´Església».\nAmb aquesta finalitat s´insisteix que tota l´Església és cridada a continuar l´obra redemptora de Crist en el món i té, doncs, una dimensió secular intrínseca, l´arrel de la qual s´enfonsa en el misteri de la Paraula Encarnada. Tots els fidels són, per tant, «partícips de la seva dimensió secular; però ho són de forma diferent. La participació dels fidels laics, en particular, té una modalitat d´actuació i de funció que, segons el Concili, els és “pròpia i peculiar”».\nLa inserció dels laics en les realitats seculars, explica l´exhortació, no és simplement una dada exterior i ambiental, sinó «una realitat destinada a trobar en Jesucrist la plenitud del seu significat». El caràcter secular, doncs, no és una dada que s´afegeix des de l´exterior a la realitat cristiana. De fet, com havia evidenciat el Concili Vaticà II, «la mateixa Paraula encarnada va voler ser partícip de la convivència humana [...]. Va santificar les relacions humanes, en primer lloc les familiars, on tenen el seu origen les relacions socials, sotmetent-se voluntàriament a les lleis de la seva pàtria. Va voler fer la vida d´un treballador del seu temps i de la seva regió» (GS 32).\nAixí queda ben clar el sentit propi i peculiar de la vocació divina adreçada als laics. Aquests no són cridats a abandonar la posició que tenen al món, atès que el baptisme no els treu gens del món, com remarca l´apòstol Pau: «Que cadascú, germans, continuï davant de Déu en la condició en què es trobava quan fou cridat» (1C 7:24). Déu els confia una vocació que concerneix precisament la situació intramundana.\nPer concloure amb perspectiva de futur\nLlavors com avui continua plantejat un gran repte: com despertar o sacsejar la consciència de tants fidels i fer que compleixin les seves responsabilitats eclesials? Entre molts d´ells predomina la mentalitat de mers receptors passius dels serveis eclesiàstics, una vida cristiana rutinària i superficial, que enfosqueix o impedeix percebre la crida a l´apostolat.\nSi, a les dècades posteriors al Concili, el decret sobre l´apostolat dels laics va obtenir un ressò i una recepció escassos en la vida dels fidels, avui pot constituir «una gran força per a la sempre necessària renovació de l´Església», una «brúixola segura per orientar-nos en el camí del segle que s´obre», un tresor que s´ha de redescobrir, «un gra de mostassa» que, escampat en el terreny eclesial, insta els laics a adquirir plena consciència de la seva responsabilitat i a comprometre´s «generosament en l´obra del Senyor» (n. 33).\nA la introducció d´aquest article dèiem que les dificultats en la recepció del decret i en la resposta a la crida universal a l´apostolat es deuen, essencialment, a la crisi de fe que s´ha difós a les últimes dècades. Per això Benet XVI va voler convocar un Any de la Fe que oferís una avinentesa d´allò més favorable per aprofundir i reviscolar la nostra fe i va convocar el Sínode Episcopal sobre la Nova Evangelització.\nIn aquest sentit, una reflexió sobre AA, lluny de constituir una tasca arqueològica, ofereix idees plenament actuals, ja que la crida universal a l´apostolat no sols no ha perdut actualitat, sinó que avui sembla haver adquirit una urgència i una importància encara més grans que a l´època del Concili. Com ha escrit Benet XVI a la carta apostòlica Porta fidei, «amb el seu amor, Jesucrist atreu cap a ell els homes de cada generació: en tot temps Ell convoca l´Església i li confia l´anunci de l´Evangeli, amb un manament que és sempre nou. Per això, també avui és necessari un compromís eclesial més convençut a favor d´una nova evangelització per redescobrir la joia de creure i retrobar l´entusiasme de comunicar la fe» (n. 7).\n G. M. Carriquiry, «Il laicato dal Concilio Vaticano II ad oggi: esiti positivi, difficoltà e fallimenti», a: Autors diversos, Il fedele laico. Realtà e prospettive, a cura de L. Navarro i F. Puig, Milà, 2012, 73.\n És el títol d´una de les seves obres principals: Die Schleifung der Bastionen.\n Cal recordar, a més, els ensenyaments fonamentals de la Lumen gentium en el capítol II («El poble de Déu»), ensenyaments que concerneixen tots els fidels i, per tant, també els laics. Entre els quals cal esmentar l´exercici del sacerdoci comú i dels carismes, com també el n. 17 sobre la dimensió missionera de l´Església.\n Títol del capítol: «La missió de l´Església en el món contemporani».\n Això no significa que la seva redacció no topés amb dificultats. El Relator, que el 23 de setembre de 1965 va presentar el text definitiu, va declarar que hi van arribar després d´un «iter llarg, difícil i tortuós».\n En els següents n.: 1, 2, 3, 6, 16 i 33.\n A la carta apostòlica Porta fidei Benet XVI va observar: «Mentre que en el passat era possible reconèixer un teixit cultural unitari, llargament acceptat en la seva crida als continguts de la fe i als valors inspirats per aquesta, avui dia no sembla més que sigui així en grans sectors de la societat, a causa d´una profunda crisi de fe que ha afectat moltes persones».\n De l´homilia de la missa d´obertura de l´Any de la Fe.\n J. McCloskey, «Newman: laicado, sacerdocio y santidad», a: Scripta Theologica núm. 28/1 (1996), pàg. 147-159.\n En aquest sentit s´havia expressat, per exemple, M.-J. Le Guillou, el 1966, en un estudi sobre la missió com a tema eclesiològic: «La misión como tema eclesiológico», a: Concilium núm. 2 (1966), pàg. 406-450.\n G. Colzani, La missionarietà della Chiesa. Saggio storico sull´epoca moderna fino al Vaticano II, Bolonya, 1975, 6.\n Cf. G. Colombo, «Teologia della chiesa locale», a: Autors diversos, La Chiesa locale, a cura d´A. Tessarolo, Bolonya, 1970, 17.\n Expressió emprada per M.-J. Chenu el 1947 a Lisieux, després utilitzada i difosa pel cardenal E. Suhard; cf. L.-J. Suenens, L´Église en état de mission, Bruges, 1958.\n Sobre el tema, cf. A. Elberti, SJ, Il sacerdozio regale dei fedeli nei prodromi del Concilio ecumenico Vaticano II, Roma, 1989.\n Théologie des réalités terrestres: I, Préludes, Bruges-París 1947; Théologie des réalités terrestres: II, Théologie de l´histoire, Bruges-París 1949.\n Per al tema dels laics, la seva obra principal és Le rôle du laïcat dans l´Église, Tournai, 1954.\n M. De Salis, veu «Laicato», a: Dizionario di ecclesiologia, a cura de G. Calabrese, P. Goyret, O.F. Piazza, Roma, 2010, 788.\n Va ser un economista i sociòleg de Treviso. A la Universitat de Pisa va tenir la càtedra d´economia política del 1879 fins a la seva mort. Va ser un dels fundadors de la FUCI i un dels principals artífexs de la inserció dels catòlics en la vida política, social i cultural italiana. Iniciador (1907) de la «Setmana social dels catòlics italians». Beatificat el 29 d´abril de 2012.\n Giovanni Paolo II, «Gesù vivo e presente nel nostro quotidiano cammino», homilia de la missa celebrada el 19 d´agost de 1979, a: Insegnamenti di Giovanni Paolo II, II/2 (1979), 142.\n Aquí em limito a recordar els aspectes més significatius per apreciar el valor del decret, també perquè ja existeixen estudis detallats sobre el complex iter conciliar; cf. sobretot: F. Klostermann, «Dekret über das Apostolat der Laien. Zur Textgeschichte», a: Lexikon für Theologie und Kirche. Das zweite Vatikanische Konzil, II, Friburg-Basilea-Viena, 1967, 585-601.\n El president de la Comissió Avantpreparatòria dels Laics va ser mons. Álvaro del Portillo (1914-1994), que el 1975 va ser elegit successor de sant Josepmaria al capdavant de l´Opus Dei.\n Després d´haver estat nunci en diversos països, va ser nomenat penitencier major el 12 de febrer de 1962.\n Assistent eclesiàstic del Comitè Permanent dels Congressos Internacionals de l´Apostolat dels Laics. El 1966 va ser nomenat secretari del Consell Pontifici per als Laics, acabat de crear. El 1969 va ser nomenat pronunci a Síria i va rebre l´ordenació episcopal.\n Entre ells no es troba cap dels teòlegs principals que havien reflexionat sobre el tema, com ara Y. Congar, G. Philips, M.-D. Chenu i K. Rahner, perquè ja participaven en altres comissions o bé perquè eren objecte d´algunes sospites per part del Sant Ofici.\n Aquesta part es dividia en dos apartats. El primer comprenia les formes amb què s´organitza l´apostolat (entre les quals l´Acció Catòlica), el segon apartat es refereix a les diverses maneres i àmbits en què es realitza l´apostolat.\n En realitat, el text llatí evita emprar l´expressió «apostolatus individualis», però fa servir expressions com ara «apostolatus a singulis peragendus», «apostolatus singulorum». N´és la causa el fet que en l´Església cap apostolat no és estrictament individual.\n Sobre el tema, cf. G. Formigoni, «Laici e laiche soggetti della Chiesa», a: Autors diversos, La dignità dei laici. Introduzione ad Apostolicam Actuositatem, a cura d´E. Preziosi i M. Ronconi, Milà, 2010, sobretot 40-42.\n El reconeixement que la funció sacerdotal de Crist constitueix el nucli més profund dels tria munera Christi –que Joan Pau II preferirà anomenar triplex munus, subratllant-ne la unitat– després del Concili ha portat diversos autors a il·lustrar-lo com a sacerdoci cultual, profètic i reial.\n Cf. també l´afirmació: «Com que és propi de l´estat dels laics que aquests visquin en el món i enmig dels afers seculars, són cridats per Déu a fi que, plens d´esperit cristià, exerceixin el seu apostolat en el món a manera de ferment» (n. 2).\n Cf. G. Grampa, Parole del Concilio per una fede adulta, Milà, 2012, 15-16.\n Malgrat els esforços de renovació –el 1969 va modificar els estatuts, aconseguint més autonomia respecte a la Jerarquia–, entre el 1970 i el 1976 els inscrits van quedar reduïts a la meitat. Va ser significativa la decisió de Pau VI de retirar els assistents eclesiàstics de l´ACLI (Associacions Cristianes dels Treballadors, en italià), no reconeixent així el caràcter eclesiàstic del moviment.\n J. Ratzinger, responent a V. Messori, ha indicat, entre els «signes positius» de les dècades posteriors al Concili, «l´aparició de nous moviments, que no ha projectat ningú, sinó que han brollat espontàniament de la vitalitat interior de la mateixa fe. En ells es manifesta –si bé molt feblement– alguna cosa semblant a una època de pentecosta de l´Església»: Rapporto sulla fede, Cinisello Balsamo 1985, 41.\n Cf. el meu article «I movimenti ecclesiali: aspetti ecclesiologici», a: Annales theologici, núm. 11 (1997), pàg. 401-427, en què he resumit en cinc punts els impulsos donats pel Concili Vaticà II als nous moviments eclesials: la revaloració del baptisme i del sacerdoci comú; la rellevància eclesial dels carismes; la crida universal a la plenitud de la vida cristiana i a la participació activa en la missió de l´Església; la vocació i la missió dels laics en l´Església; la dimensió comunional pròpia de l´Església.\n G. Ambrosio, «La comunità ecclesiale italiana tra istituzione e movimenti», a: La Rivista del Clero Italiano, núm. 68 (1987), pàg. 87.\n «Discorso ad un gruppo di vescovi tedeschi in visita ad limina»(21 d´agost de 2005), a: L´Osservatore Romano», 24 d´agost de 2005, pàg. 5.\n N´ha parlat J. Ratzinger, a la conferència «I movimenti ecclesiali e la loro collocazione teologica», a: Autors diversos, I movimenti nella Chiesa, a cura del Pontificium Consilium pro Laicis, Ciutat del Vaticà 1999, 49-50; cf. també el meu «I movimenti ecclesiali», cit., pàg. 421-426.\n Sobre la qüestió, cf. per exemple J. L. Illanes, «La discusión teológica sobre la noción de laico», a: Scripta Theologica, núm 22 (1990), pàg. 771-789.\n Carta apostòlica Porta fidei (11 d´octubre de 2011), n. 5.\n Joan Pau II, Carta apostòlica Novo millennio ineunte (6 de gener de 2001), n. 57.\n Cf. M. Vergottini, Perle del Concilio, Bolonya 2012, 359.


El projecte té un pressupost de sis milions d'euros i un termini d'execució de 16 mesos\n2 min. Manacor 23/09/2020 12:33\n651x366 Acte de col·locació de la primera pedra dels 42 habitatges de protecció oficial de Son Servera./ T.R. Acte de col·locació de la primera pedra dels 42 habitatges de protecció oficial de Son Servera./ T.R.\n"Actualment l' Ibavi no té ni un sol habitatge de protecció pública que sigui possible posar a disposició de les persones que necessiten accedir a un habitatge a Son Servera". Amb aquestes paraules el conseller de Mobilitat i Habitatge, Marc Pons, ha iniciat la seva intervenció en referència als habitatges de protecció oficial ( HPO ) que es construiran al municipi. Ara, però, aquesta nova promoció dotarà de 42 HPO Son Servera, que s'edificaran al carrer del Cos, amb un pressupost de sis milions d'euros i un termini d'execució de 16 mesos.\nA l'acte de col·locació de la primera pedra dels HPO de Son Servera, aquest dimecres, hi han estat presents la presidenta del Govern, Francina Armengol; el conseller de Mobilitat i Habitatge, Marc Pons; la batlessa, Natalia Troya (PSOE), i representants de l' Ibavi , l'empresa constructora Copisa i l'arquitecta del projecte, Marta Peris.\nL'any 2007 el Govern va comprar tres solars a Son Servera i l'Ajuntament en cedí un més, per començar aquest projecte d'habitatges de protecció oficial. Després de més de deu anys de sequera en polítiques d'habitatge social, aquesta nova promoció "dona suport a un dret fonamental com el de l'accés a un habitatge digne", ha assenyalat la batlessa del municipi, Natalia Troya . La presidenta del Govern, Francina Armengol, ha assegurat que "el projecte que ve del 2010 s'ha recuperat amb força des de l'any 2015" per garantir l'accessibilitat a habitatges de qualitat.\nL'arquitecta, Marta Peris, ha explicat que els 42 HPO es dividiran en dos blocs, reduint l'impacte de l'edifici. Hi haurà 14 habitatges per replà, dels quals 20 seran de dues habitacions, 20 d'una habitació i 2 de tres habitacions. A més, tres habitatges seran adaptats, amb els seus corresponents aparcaments, complint la llei d'accessibilitat universal. En termes de sostenibilitat, tots els habitatges tindran ventilació creuada i en la mesura que sigui possible s'empraran productes constructius locals.\nLa batlessa, Natalia Troya , respecte de l'accés a l'habitatge i el preu mitjà d'aquest, ha assegurat que dependrà de la relació entre l'oferta i la demanda. No obstant això, Francina Armengol ha apuntat que la política de l' Ibavi estableix que el lloguer social pot suposar, com a màxim, el 30% de la renda de l'inquilí. La presidenta del Govern ha informat també que entre els habitatges finalitzats i començats a construir s'espera que a final d'any n'hi hagi un total aproximat de 500 nous a tota la comunitat. El pressupost per arribar a assolir aquestes xifres el 2020 és de 70 milions d'euros.


Los Angeles per a seriòfils viatgers (Àlex Gutiérrez)\nLa ciutat ha desplaçat Nova York com a escenari audiovisual per excel·lència i en els darrers anys ha protagonitzat moltes sèries de diversos gèneres\nÀLEX GUTIÉRREZ 06/08/2017 02:22\n651x366 Los Angeles per a seriòfils viatgers / BILTMORE HOTEL Los Angeles per a seriòfils viatgers / BILTMORE HOTEL\nEn els últims anys, les sèries han anat a buscar el sol. Si als anys 90 Seinfeld i Friends tenien per escenari -i personatge- la ciutat de Nova York, ara és Los Angeles qui ha agafat el relleu, amb ficcions com Modern family, New girl, Ray Donovan i Transparent com a cèlebres exemples d’aquest canvi de ceptre.\nNO UN HOTEL: L’HOTEL\nEl cèntric Millennium Biltmore Hotel és una visita obligada. Algunes de les sèries que hi han filmat escenes són: Los ángeles de Charlie, Sensación de vivir, Entourage, The West Wing, Ally McBeal, 24, House i Glee. A Mad men, per exemple, hi ha sortit dos cops. A la temporada 5, una fetillera llegeix les fulles d’un te que la primera dona de Don Draper, la Betty, s’acaba de prendre. La bruixa amable li diu: “Tens bona ànima”. I això commou el gèlid personatge. També sortia a la segona temporada, però fent veure que era un hotel de Nova York: és l’escena en què el Don i la Betty comparteixen una copa, per Sant Valentí. No costa gaire d’imaginar per què el Millenium Biltmore és un recurs clàssic dels cercadors de localitzacions. El seu estil art déco, elegant i alhora sumptuós, transporta automàticament a una altra època. Quan es va erigir, l’any 1923, tenia 1.500 habitacions que, amb els anys, han quedat reduïdes a només 683. Té un aire europeu perquè els arquitectes -l’estudi Schultze&Weaver- es van inspirar també en el revival renaixentista mediterrani de l’època. Els murals principals són de Giovanni Smeraldi, conegut per les seves obres en dos centres de poder notable: la Casa Blanca i el Vaticà. I si a més de seriòfil el visitant és cinèfil, es pot imbuir de l’esperit dels Oscar perquè fins a vuit de les primeres cerimònies es van dur a terme als seus portentosos salons, entre els quals en destaca un de dauradíssim, amb un fals sostre on els fotògrafs podien disparar les càmeres des de dalt, a través d’unes petites obertures, per retratar la vida social de l’època. O per captar com les estrelles del moment sabien trobar la manera d’obrir els compartiments secrets que, en l’era de la Prohibició, atresoraven el licor clandestí.\nL’HORA DE L’HAMBURGUESA\nEls seriòfils que als anys 90 es van enganxar a Sensación de vivir poden reviure la sèrie si visiten The Apple Pan, un diner clàssic de només 26 tamborets que va servir d’inspiració per al Peach Pit, el bar que servia de lloc de trobada als protagonistes de la sèrie. Els productors, de fet, no van estalviar esforços per reproduir amb tot luxe de detalls el local, començant per la barra en forma de lletra U. Les seves especialitats: les hamburgueses nutrícies -segons la cantant Tori Amos, les millors de la ciutat- i els pastissos de poma o de nous de pacaner, acompanyats de gelat de vainilla. De tant en tant s’hi deixa veure alguna celebrity perquè és a prop -tal com s’entén a l’extensa Los Angeles el concepte a prop - dels estudis de la Fox.\nASSAIG DE BODA\nJim Halper (John Krasinski) i Pam Beesly (Jenna Fischer) van protagonitzar un dels casaments més sonats de la televisió, a la versió nord-americana de la sèrie The office. La boda tenia lloc a les cascades del Niàgara, però el sopar d’assaig es va rodar a The SmokeHouse, un singular restaurant fundat al 1946 i que, gràcies a la seva proximitat als estudis de Warner Bros, ha vist com Kevin Costner, Jennifer Aniston, Robert Redford i Andy Garcia es convertien en clients habituals seus. I George Clooney: si la seva productora es diu Smoke House Pictures és en honor d’aquest restaurant.\nPER ALS AMANTS DEL KITSCH\nI si el seriòfil s’ha atipat d’asfalt i de contaminació, pot optar per posar-se el banyador -preferentment vermell- i anar fins a les platges de Venice per rememorar aquell pastitx anomenat Los vigilantes de la playa. La casa de Mitch Buchannon (o sigui, de David Hasselhoff) encara està dreta a la platja Will Rogers. Té tres habitacions, tres banys, 155 metres quadrats i un moll privat. No es pot visitar, però si algú té el caprici i la butxaca grossa pot començar a estalviar: l’últim cop que va sortir a la venda va ser l’any 2001, per un preu de 900.000 dòlars.\nELS BARRIS BENESTANTS\nSeguint amb les cases reconeixibles, els barris acomodats de l’oest de Los Angeles acullen les tres cases reals que serveixen per rodar els exteriors de Modern family (els interiors repliquen aquestes cases, però en l’entorn controlat dels estudis de la Fox). La més espectacular és la torre del Jay i la Gloria, que es troba a l’avinguda Cliffwood, al barri de Brentwood, cèlebre entre altres coses per haver sigut l’escenari on es van produir els assassinats del cas O.J. Simpson. Entre els residents cèlebres del barri hi ha (o hi havia) Marilyn Monroe, Ronald Reagan, Arnold Schwarzenegger, Joan Crawford i Monica Lewinsky.\nUn hotel de gran luxe al downtown de la ciutat.\nHamburgueses d’escàndol a Pico Boulevard.\nBarri de famosos i casa de Sofía Vergara a Modern family.


Els canvis per la sortida del Regne Unit de la Unió Europea no seran efectius fins l'any que ve, quan s'acaba el període transitori\nMargalida Vidal Barceló Barcelona. 31 de gener de 2020 05:30\nBrexit: és l'hora dels adéus, el primer ministre britànic, Boris Johnson, signa el divorci amb la UE | Europa Press\nHa arribat el Brexit i no ha passat absolutament res. És l'hora dels adéus sonava a cappella al Parlament Europeu després de la votació que aprovava el divorci entre el Regne Unit i la Unió Europea. Tot i el dramatisme de les imatges, els canvis que provocarà el Brexit no seran efectius fins el primer de gener del 2021, quan ja s'haurà acabat el període transitori d'11 mesos en què els britànics hauran de pactar des de zero la seva relació amb els 27 Estats membre. El preu que tindrà encara es desconeix, però les teories sobre el cost econòmic del Brexit són moltes i diverses. Això sí, depèn de si hi acaba havent acord o no. La Conselleria d'Empresa i Coneixement calcula que en el pitjor cas, l'impacte econòmic per a Catalunya serà de 2.000 milions d'euros en cinc anys. El comerç serà el sector més afectat, amb nous aranzels i normes duaneres que poden entrar en escena.\n"Per si de cas, recomano no tenir mercaderies en trànsit aquella data: no sabem que passarà a efectes físics ni legals", indica Jordi Andreu Solé, cap d'Inspecció de Duanes i Impostos Especials d'Hisenda a Catalunya. Durant una jornada organitzada pel Col·legi d'Economistes de Catalunya, el segon ponent, Xavier Ferrer, president de la comissió d'Economia Internacional i Unió Europea del col·legi, recorda que "se'n va un país important; representa més o menys un 15% del PIB total dels Estats comunitaris". Els dos experts coincideixen en què qui més hi surt perdent en l'àmbit comercial, són els britànics.\nMés info: El calendari del Brexit després de les eleccions\n“Surtin ordenadament o sense acord, el més perjudicat és el Regne Unit, que té una relació comercial amb la Unió Europea del 50% de les exportacions”, segons Ferrer. I Solé hi afegeix: “Hauria de preocupar fonamentalment els britànics, perquè el comerç europeu cap al Regne Unit només representa un 15% del total”. De fet, la relació comercial que tindrà el país amb la UE una vegada n’hagi sortit s’haurà de concretar durant el 2020. Mentre que els Estats comunitaris només hauran de pactar un nou tractat, el Regne Unit haurà de fer-ho 27 vegades, amb uns paràmetres, ritmes i permissivitat diferents en funció de cada país.\nHi hagi o no acord comercial en aquests 11 mesos, el Regne Unit passarà a ser un tercer país a tots els efectes, però “dels que tindran pitjor relació amb la UE”, considera el representant de l’Agència Tributària, ja que “Brussel·les té pactes amb tots els socis comercials, però amb els britànics no hi ha res establert; s’ha de començar de zero”. I això no només passarà amb la circulació de les persones, sinó també amb les mercaderies, la seguretat alimentària, els impostos, els moviments de diners en efectiu, d’animals de companyia, el tax free...\nLa llista és llarga i densa, amb tantes excepcions i elements que s’han de tenir en compte com supòsits existeixen. En el cas que no hi hagi un acord, la consellera d’Empresa i Coneixement, Àngels Chacón, assegura que l’impacte econòmic que tindrà el Brexit per a Catalunya serà d’uns 2.000 milions d’euros en cinc anys. Aquesta xifra té en compte les principals afectacions: exportacions, turisme i universitats. No obstant això, Ferrer creu que “no suposarà un trasbals per a l’economia catalana”.\nMentre que els Estats de la UE només hauran de pactar un nou acord comercial, el Regne Unit haurà de fer-ho 27 vegades\nEn el cas del conjunt de l’Estat espanyol, a aquestes conseqüències s’ha d’afegir l’increment de l’aportació als pressupostos de la UE. Segons recorda Ferrer, d’entre els 9.000 i 10.000 milions d’euros amb què contribueix el Regne Unit, l’Estat espanyol n’haurà d’assumir uns 880 milions. Més enllà d’això, considera que els efectes “no han de ser molt grans, ja que les exportacions cap al Regne Unit són un 9% del total”.\nMés control, més lentitud\n“Al port de Dover hi ha actualment cues de 25 quilòmetres de camions per despatxar; els que provenen de països tercers tarden 20 minuts a completar el tràmit i a partir d’ara, tots seran de països tercers”, indica Solé. La lentitud del transport de mercaderies que han d’entrar o sortir del Regne Unit és una de les conseqüències que marcarà les empreses importadores i exportadores. La documentació que s’haurà d’aportar a les duanes i els aranzels que s’hi hauran de pagar alentiran el procés i encariran el preu final.\nEls productes peribles, amb especial pes en els sectors de l’alimentació i el farmacèutic, poden arribar a fer-se malbé amb l’allargament dels tràmits i els temps de transport. L’expert avisa que, a més, els productes seran més cars i la tramitació es complicarà molt: “Fins ara només s’havia d’atendre el transport i emetre una factura; el cost del producte era el preu de venda”. Ara, afegeix, hi haurà gestions prèvies i posteriors al moviment. Un dels costos extra que tindran les empreses és la contractació d’un representant de duanes, a part d’un IVA més elevat i els impostos especials que es puguin aplicar.\nLa documentació que s’ha d’aportar a les duanes i els aranzels que s’hi han de pagar alentiran el procés i encariran el preu final\nLes devolucions de l’IVA suportat seran molt més complicades, igual que les autoritzacions necessàries pels règims duaners especials: “Actualment valen per a tota la UE perquè l’any 2013 es van uniformitzar, però ara no hi haurà un reconeixement mutu d’autoritzacions”, diu Jordi Andreu Solé. I una consideració més: les mercaderies de retorn. Solé assegura que les màquines es poden reimportar havent fet una comprovació que és la mateixa que es va entrar al país i que està en el mateix estat: “Què passarà amb les màquines que han entrat sense aquest control i ara es volen treure del Regne Unit? S’haurà de convèncer el funcionari de la duana”.\nQuè passa amb les filials catalanes al Regne Unit?\nCaixabank, Grifols, Abertis i Puig només són quatre de les 425 empreses catalanes que tenen una filial al Regne Unit. I Northgate i Vodafone són dues companyies britàniques de les 500 que compten amb una filial a Catalunya. Què passa amb totes aquestes? Un altre cop, incertesa. Però Solé té cinc consells per a les firmes que es vegin afectades pel divorci, que tenen algun tipus de negoci o contacte amb el Regne Unit. El primer va adreçat a les empreses que hi comercien: “Demaneu l’EORI, el número de registre i identificació assignat per una autoritat duanera, que facilita els tràmits”.\nTot i que Acció, l’agència per a la competitivitat de l’empresa de la Generalitat, ha posat al servei del teixit empresarial la Finestreta Brexit, mai no és excessiu envoltar-se de personal expert i fer-se amb els mitjans tècnics adequats. Aquest és el segon consell de Solé: “Esteu al dia amb els sistemes informàtics de la duana, tingueu-ho tot digitalitzat”. A més, és molt important conèixer l’operativa i analitzar-la per avançar-se a possibles imprevistos; és el tercer consell.\nEl quart també s’engloba en el coneixement: “Reviseu els contactes, tingueu molt clar qui és l’importador i qui l’exportador; quin paper juga cadascú”. I l’últim, amb el qual començava: “Intenteu no tenir mercaderies en trànsit la data del Brexit”. Dels propers 11 mesos dependrà la relació comercial del Regne Unit amb els seus fins ara socis europeus pels propers anys.


L’Íbex 35 ha registrat la major caiguda de la seva història pels efectes del coronavirus, amb un descens del 14% respecte la sessió anterior i la pèrdua dels 6.500 punts. El valor que més ha perdut és ENCE (-18,9%), seguit d’ACS (18,9%), Arcelormittal (-18,1%) i el Banc Sabadell (-17,7%). De fet, el sector de la banca ha estat dels més castigats amb pèrdues superiors al 15%, ja que per exemple el Santander ha vist com les seves accions es devaluaven un 16,8%, Bankia un 16,3% i Caixabank un 15,5%, just per davant d’Aena, que ha registrat pèrdues del 15,3% pels efectes del virus en el sector aeri. Fins ara, la pitjor jornada als parquets espanyols va ser l’endemà del Brexit, amb un descens del 12,35% i tancant al voltant dels 7.800 punts.\nLes borses europees també han patit una jornada de grans pèrdues, i no han digerit bé els anuncis del BCE de nova injecció de capital i compres d’actius. La borsa de Milà ha retrocedit un 17%, el CAC 40 de París ha caigut un 11,44%, el Dax de Frankfurt un 11,43% i la borsa d’Amsterdam ha reculat un 10,37%, xifres de dos dígits que gairebé ha patit, també, el FTSE 100 de Londres, que ha perdut prop del 10%.\nL’enfonsament de la borsa espanyola i europea arriba hores després que el Banc Central Europeu (BCE) hagi respost al “xoc econòmic” causat pel coronavirus amb un nou paquet d’estímuls que injecta liquiditat a la banca perquè mantingui el crèdit a les empreses i que amplia la compra d’actius en 120.000 milions d’euros. Aquesta quantitat se suma als 20.000 milions d’euros d’adquisicions actuals de deute públic i privat.\nD’altra banda, la cúpula de l’entitat ha decidit en la reunió d’aquest dijous no rebaixar els tipus d’interès, que es mantenen en el 0%, mentre que el tipus de facilitat de dipòsit es manté en el -0,5%.


“Residu zero” a l’hotel Cala Jóncols – CATzona\n“Residu zero” a l’hotel Cala Jóncols\nEl grup Cala Jóncols (hotel, restaurant, vinya i dos centres de submarinisme) és el primer establiment gironí (dels primers de Catalunya) amb segell “residu zero”. Un sistema de gestió amb tecnologia capdavantera tracta in situ els residus del restaurant i els transforma en adob per a la vinya, l’hort i el jardí. Els envasos es compacten i el vidre s’esmicola per facilitar-ne el reciclatge i transport. S’han eliminat tots els productes químics per a la neteja i la bugada es fa amb ozó, que estalvia un 30% d’aigua i un 50% de detergent. Aquestes actuacions es completen amb altres iniciatives que la companyia ha anat desenvolupant al llarg dels anys per garantir la sostenibilitat de les activitats, com ara una depuradora pròpia per filtrar i desinfectar les aigües residuals i reaprofitar-les per al reg. A més, han introduït un ramat de xais que contribueix de manera natural i sostenible a netejar el sotabosc. “Reduir els residus al sector hoteler s’ha convertit en quelcom imprescindible si es vol ser una empresa responsable”, afirmen des de l’empresa que gestiona Cala Jóncols. La companyia és conscient que cal la implicació de tots els agents perquè tot aquest sistema segueixi avançant.“Hem motivat i involucrat els nostres equips en aquest procés cap al residu zero i també volem conscienciar els nostres clients”, hi afegeixen. Per aquest motiu, instal·laran en diferents punts de l’establiment cartells en què s’explicarà tot el procés de gestió dels residus que s’hi segueix. A més, han creat una figura que s’encarregarà de vetllar pel bon funcionament d’aquest sistema.


Diari d'un somniador: 2008-08-10\nCom us va tot? Als que esteu per aqui i per alla, al nor i al sud, a l'est i a l'oest, en definitiva a tots.\nEspero que com a minim com a mi.\nAquestes ultimes setmanes estan sent molt fructiferes, fins avui el temps ha acompanyat forca i aixo m'ha deixat fer molta activitat, (tota per la muntanya!!!)\nCom us vaig dir l'altre dia, amb el caiac vaig veure el meu segon pingui salvatge, el pimer...molt desenfocat, aquest... a tocar!\nAvans d'anar cap a la muntanya vaig fer marrada en uns llacs, per fer nit i provar de fer una caminadeta, pero... un arbre caigut una soca i el fanguet, hem van jugar una mala passada. Jo estic be, la furgo una mica abonyegada, pero a part d'aixo segueix anant tant be com sempre, segur que si hagues estat de les noves...tot de plastic...una altra cosa hauria estat.\nProp de Quinston, vaig anar a fer una mica de mintanya, a fer un 2800, sortint de 600m. Vaig intentar arrivar al refugi mes alt, pero...no el vaig trobar i va tocar fer un vibac, xulissim i la nit perfecta, a 2000m. L'endema al mati, amb la primera llum del sol, vaig sortir del sac i el refugi no va apareixer per cap lloc, ni de nit ni de dia..., al final la muntanya que anava a pujar, estava rodejada per glaciars, amb esquerdes i ...molta historia, i vaig decidir pujar un altre pic,2600m on tot era mes franc. Com que tenia previst passar 2 nits per aqui a dalt i no vaig trovar el refu vaig decidir tirar aball i fer nit a un dels refus que hi havia de cami a la furgo, on vaig fer foc i vaig passar una bona vetllada amb la Sole i un bon llibre.\nAl tornar i aprofitant que a Quinston hi ha varies estacions d'esqui, vaig decidir, posar pells i passegar per una de les estacions, Remarkables , on nomes vaig fer 4 baixadetes...ideal uns 1300m de desnivell +, que hem ban deixar, juntament amb les baixadetes, les cames distretes.\nDes d'alli vaig anar altre cop cap a Wanaka, i cap al fons de la vall on esta situat el Mnt. Aspring, vaig anar a inpeccionar la zona, primer vaig anr correns cap a , Rob Roy valey, una vall i un pic sobre un glaciar imponents.\nI l'endema cap a l'Aspring Hut i les esplanades, des d'on es veuen els accesos per la cara sud-oest del Mnt Aspring .\nI aquest mati tot pensant que havia de fer, he mirat per la finestra de la furgo i... neu, o sigui que cap a Wanaka, a mirar quina es la previsio i a posar aixo per aqui. Igual dema toca aprofitar aquesta nevadeta a pistes...\nMolt be fins aqui els comentaris i les aventurilles, ara us toca a vosaltres.\nUna abracada i fins a la proxima, petonets i abracades per a tothom.\nHola parroquians!! Com us va tot? Als que esteu pe...