Els partits obren la campanya més decisiva\nActualització: 11.09.2015 - 01:14\nAquesta nit a les dotze els diversos partits que es presenten a les eleccions han obert la campanya electoral amb actes en diferents indrets, tots però de Barcelona.\nRomeva: “Som un sol poble, que ho entenguin. No ens dividiran, ho farem i ho farem junts”\n“Som un sol poble, que ho entenguin, que ho sentin i ho vegin. No ens dividiran, ho farem i ho farem junts”, ha exclamat el candidat de Junts pel Sí, Raül Romeva, durant el míting d’inici de campanya en resposta al líder de Podem, Pablo Iglesias, que va apel·lar al vot dels catalans que tenen avis andalusos. Si Romeva ha atacat el flanc de Catalunya Sí que es Pot, el president de la Generalitat i número 4 de la candidatura, Artur Mas, ha cridat a concentrar el vot independentista en Junts pel Sí, perquè és qui garanteix que “el cordó umbilical amb Europa no es trencarà”. Oriol Junqueras, número 3, ha assegurat que la independència està “a tocar” i ha cridat a gaudir d’aquest moment.\nEn un acte al Campus Ciutadella de la Universitat Pompeu Fabra, Romeva ha defensat que Junts pel Sí és “l’única oportunitat de canvi possible, de canvi real, de canvi amb garanties”, una candidatura que és “hereva del catalanisme que es reclama d’un sol poble”. “Per això em dol tant que hi hagi gent que encara ens vulgui dividir pel nostre origen”, ha continuat fent referència a Pablo Iglesias, i ha recordat que hi ha molts catalans que tenen herència andalusa, que han nascut fora de Catalunya, com ell mateix, i que se senten catalans i volen la independència.\nPer la seva part, Mas ha llençat un missatge de tranquil·litat als catalans que tenen “alguna inquietud, algun temor”. “Ho farem bé, estigueu tranquils”, els ha dit. El president ha tret pit del “dream team” que conforma la candidatura, professionals i gent de tots els sectors per donar la garantia que el procés es farà bé, també a nivell internacional. “Ens miraran a tot arreu, a Brussel·les, a París, a Berlín. I aquesta gent ha de saber que la nostra candidatura és la que assegura que el cordó umbilical també centenari amb Europa no es trencarà”, ha subratllat.\nEl president ha advertit que tot allò que no sigui un vot per Junts pel Sí estarà “reafirmant l’estatus quo actual, que no és bo per a ningú, ni tan sols per aquells que votaran partits que defensen el ‘no'”. També ha apuntat que Catalunya no té poder econòmica, financer, ni tan sols té una gran demografia, ni un exèrcit, però té un poder “imparable”, que és el de “creure en ella mateixa, en la democràcia, en les majories i en la victòria a través de les urnes”.\nEl líder d’ERC i número 4, Oriol Junqueras, ha recordat els anys d’universitat, quan es conjurava amb els seus companys per preparar-se per ser el millor possibles per fer la independència algun dia. “Aquest dia ha arribat. La independència és a tocar de les nostres mans. Estem a punt d’aferrar-la amb les nostres mans”, ha assegurat Junqueras, que ha instat els independentistes a “gaudir d’aquest moment”, perquè aquest moment no es tornarà a repetir. “La independència la farem una vegada i ja no la tornarem a fer”, ha ironitzat.\nLa número dos de la candidatura, Carme Forcadell, ha cridat a omplir la Meridiana l’Onze de Setembre com a primera exhibició de força de cara al 27-S, tot i que al davant hi hagi un Estat “poderós, que utilitzarà tots les seves armes”. “Ens continuarà intimidant, amenaçant i menystenint com fins ara. Continuarà fent el joc brut que ha fet fins ara. Però el 27-S recuperarem per la força de les urnes allò que ens van arrabassar el 1714 per la força de les armes”, ha exclamat.\nMuriel Casals, número 3 de la candidatura, ha remarcat que el 9-N va ser un “acte de desobediència civil” i ara cal anar el 27-S “amb l’esperit d’aquella jornada”. “Hi anirem tots els del 9-N i uns quants més”, ha pronosticat.\nIceta: “Ni Junts pel Sí, ni front pel ‘no’, no volem la independència ni l’immobilisme”\nEl candidat del PSC a la presidència de la Generalitat, Miquel Iceta, ha assegurat en l’acte d’inici de campanya que no aposten ni per Junts pel Sí, ni pel front pel ‘no’. “No volem la independència ni l’immobilisme, ni volem ser còmplices d’un dels causants d’aquesta situació”, ha recalcat. De fet, ha demanat al PPC i a Xavier Garcia Albiol que “no els maregin” fins que admetin que es “van equivocar combatent l’Estatut i governant des del 2011 sense oferir solucions i fins que diguin que estan disposats a parlar de la reforma constitucional”. Iceta ha manifestat que “no volen dividir els catalans ni separar-se d’Espanya ni sortir d’Europa ni sortir de la legalitat”.\nEn l’acte d’inici de campanya dels socialistes catalans al CCCB, amb la presència del secretari general del PSOE, Pedro Sánchez, Iceta ha replicat al candidat dels populars, Xavier Garcia Albiol, qui ha fet arribar als candidats del PSC i de C’s un document amb cinc propostes perquè es comprometin, juntament amb el PPC, a garantir la unitat d’Espanya. En aquest context, Iceta ha rebutjat la proposta manifestant que “no els maregin” fins que els populars admetin que es “van equivocar combatent l’Estatut i governant des del 2011 sense oferir solucions i fins que diguin que estan disposats a parlar de la reforma constitucional”.\nEl dirigent del PSC ha ressaltat que la seva feina és convèncer els catalans que hi ha una possibilitat de fer “una Catalunya millor en una Espanya diferent”. Ha considerat que hi ha una possibilitat d’unir als catalans amb “quatre grans objectius: Reactivar l’economia i crear ocupació, defensar l’estat del benestar, recuperar el prestigi de la política i lluitar contra la corrupció i el frau discal”. També ha apostat per cercar un nou acord amb Espanya “que sigui sotmès a un referèndum i permeti que tots els catalans i els espanyols es pronunciïn”.\nIceta ha criticat que Mas el que li agrada és avançar les eleccions i ha ressaltat que ja avisa que en 18 mesos n’hi haurà una altra vegada. “Nosaltres necessitem estabilitat, creixement econòmic, inversions i necessitem ser el que hem estat els catalans, gent seriosa i rigorosa”. En aquest context, ha manifestat que s’ha d’intentar cercar les millors relacions amb els veïns de Catalunya: “I resulta que els nostres veïns han decidit canviar de dreta a esquerra i aparcar l’anticatalanisme primari del PP i ara és quan diem que marxem”, ha dit.\nAlbiol obre la campanya erigint-se com “la veu” dels no independentistes i promet “plantar cara” al sobiranisme\nEl candidat del PPC a la presidència de la Generalitat, Xavier García Albiol, ha obert aquest dijous a la mitjanit la campanya electoral per al 27-S amb els independentistes en el punt de mira. Davant uns 400 militants del partit, el popular ha reclamat suport per ser “la veu i el referent” de tots aquells que no volen la independència de Catalunya. A més, s’ha erigit com el candidat de l’única formació capaç de “plantar cara” al sobiranisme català. Per últim, ha acusat al president de la Generalitat “d’amagar-se com un conill” al número 4 de la llista de Junts pel Sí per no voler “donar explicacions” de la seva acció de Govern, alhora que l’ha reptat a “debatre cara a cara” durant la campanya.\nUn sopar míting a Can Dragó (Barcelona) ¡ha servit al PPC per donar el tret de sortida a la seva campanya de cara a les eleccions del 27-S. El candidat, Xavier García Albiol, ha estat el darrer a intervenir i, abans de fer la simbòlica enganxada del cartell, ha cridat a votar al PPC perquè aquestes eleccions són “les més importants de la història de Catalunya”.\n“Em vull convertir en aquella veu, aquell refent, de tots aquells homes i dones de Catalunya que per al Govern són invisibles. Vull ser la veu i els ulls dels catalans que no existeixen per al Govern de la Generalitat perquè no pensem com ells. Vull convertir-me en aquell home que planti cara als excessos dels que pretenen trencar la convivència”, ha sentenciat demanat el suport de tots aquells no independentistes.\nC’s demana vots ‘taronges’ per “signar la carta de dimissió de Mas”\nC’s ha encetat la campanya electoral convençuda del seu paper clau al 27-S i amb un avís a les forces sobiranistes: “hi ha partit i sortim a guanyar-lo”, en paraules del seu líder, Albert Rivera, que també ha volgut advertir dels riscos de no participar de la contesa del 27 de setembre. “Si Catalunya es mobilitza, guanyarem […] Quedar-se a casa és votar independència, és votar el projecte secessionista d’Artur Mas”, ha dit tot demanant vots ‘taronges’ per “signar la carta de dimissió” del president Mas. En la tradicional enganxada de cartells, la candidata Inés Arrimadas ha destacat que “tenim a la punta dels dits el canvi polític” i que afronten la cita “amb il·lusió” i no “amb por ni enuig”.\nEl tàndem Rivera-Arrimadas ha donat el tret de sortida a la campanya electoral per al 27-S des de l’hotel Catalonia Plaza de la plaça Espanya de Barcelona refermant que C’s és l’única alternativa a l’independentisme a Catalunya. Les enquestes els situen com a segona força parlamentària i els ‘taronges’ adverteixen que estan “preparats” per “jugar el partit” i “guanyar-lo” perquè el canvi polític a Catalunya és possible. “Fa molt que esperem aquest moment. C’s va néixer ara fa deu anys pensant en un dia com avui. Estem en el lloc i el moment adequats, amb l’equip adequat”, ha ressaltat el fundador de la formació ‘taronja’.\nPer aconseguir el seu objectiu -desbancar Artur Mas del Palau de la Generalitat- confien en la seva capacitat de mobilització. La líder de C’s a Catalunya s’ha mostrat convençuda que les properes eleccions al Parlament són “les més importants de la democràcia a Catalunya” i que la “il·lusió” que contagia el projecte de C’s farà sortir la gent a votar el 27-S. “Estem molt esperançats perquè tenim a tocar el canvi polític a Catalunya”, ha dit.\nRabell: “No devem res a les 400 famílies que governen aquest país”\nEl cap de llista de Catalunya Sí que es Pot a les eleccions del 27-S, Lluís Rabell, ha fet una crida a la mobilització i ha instat la gent “treballadora i senzilla” a fer-se sentir el 27-S “No devem res a les 400 famílies que governen aquest país”, ha dit en donar el tret de sortida a la campanya electoral aquest dijous a la nit al Casinet d’Hostafrancs, de Barcelona. Rabell creu que respondran també així “a l’anhel democràtic profund” en clau nacional. “No ens deixarem dividir, ni per banderes ni identitats, som un sol poble, lluitarem com un sol poble i vencerem com un sol poble”, ha sentenciat Rabell just després de destapar el cartell electoral amb el lema ‘La Catalunya de la gent’.\nBaños confia en convertir el Parlament en el “primer de la República Catalana”\nLa CUP ha engegat aquest dijous a mitjanit la campanya electoral amb un objectiu clar: “començar la desconnexió i ruptura amb l’Estat”. El candidat independentista, Antoni Baños, ha expressat davant d’un centenar de persones que “volem que d’aquí quinze dies el mandat que demà es visualitzarà als carrers entri al Parlament per poder-lo convertir en el primer de la república catalana”. Baños ha dit que la CUP es planteja una campanya “al carrer, en lluita, amb alegria i sense desmai”. El candidat independentista també ha criticat el discurs de Pablo Iglesias i ha defensat que “catalans ho som tots”. “Jo em dic Antonio Baños, amb ‘ñ’ d’Espanya i sóc independentista”, ha manifestat el líder de la CUP.\nA l’exterior del Casal Independentista La Cruïlla, a l’Eixample, el candidat de la CUP, Antoni Baños, ha assegurat que aquest és “l’últim Parlament autonòmic de Catalunya”. “Avui no comença res i tot comença”, ha assegurat Baños, qui ha manifestat que “continua la lluita contra els mateixos enemics. Enemics que es presenten a aquetes eleccions en forma de pont aeri, feixisme i centralisme”.\nBaños ha assegurat que “demà el Parlament estarà buit, però els carrers estaran plens i així és com funciona, omplint els carrers per poder omplir el Parlament d’una voluntat democràtica majoritària i clara per la llibertat del nostre poble”. En aquest sentit, el candidat de la CUP ha manifestat que “volem que aquest mandat popular que demà es visualitzarà als carrers de tota Catalunya, entri al Parlament per transformar-lo i convertir-lo en el primer Parlament de la República Catalana”.\nAcompanyat per cinc membres més de la CUP, entre els quals David Fernández i Isabel Vallet, Baños s’ha dirigit a un centenar de persones amb el lema de campanya ben visible al seu davant: ‘Governem-nos’. Tots ells també portaven una enganxina que, segons Baños, “dóna la benvinguda a tots els refugiats d’aquesta immensa crisi humanitària que es diu capitalisme”. “A la CUP ho tenim clar: no triarem mai entre la guerra i la gana. Per nosaltres els manters senegalesos, les refugiades sirianes i qualsevol exiliat és ben acollit i és un germà nostre”, ha sentenciat Baños.\nEl cap de llista de la candidatura independentista també ha manifestat que “estem molt avergonyits d’aquesta Europa que porta la fam i fabrica les bombes i després tanca les portes”. Baños ha expressat que “per nosaltres, aquest començament de campanya electoral té com a punt central el drama dels refugiats”.\nBaños també ha criticat el discurs que va fer aquest dimecres Pablo Iglesias en un acte de precampanya de la candidatura Catalunya sí que es Pot a Rubí. Segons ell, “tot i que Iglesias ha vingut algun cop a Catalunya no s’ha fixat gaire en com és el país”. “Vull creure que no hi havia cap maldat en les seves paraules, però eren realment feridores i etnicistes”. “Jo em dic Antonio Baños, amb ‘ñ’ d’Espanya i sóc independentista”, ha declarat Baños, qui ha afegit que “les àrees metropolitanes del país estan barrejades i catalans ho som tots”.\nRamon Espadaler convençut que Unió “farà més feina a les urnes que no pas soroll a les enquestes”


Alu kauli ko tarkari (Curri de patata i coliflor) - Katmandú, Nepal\nCuiner: Dipesh Tandukar, Santpedor\nDipesh Tandukar, Santpedor\n2 culleradetes de chicken massala\n2 culleradetes de garam massala\nPeleu i talleu les patates a daus no gaire grossos. Reserveu-les.\nRetireu les fulles de la coliflor i trossegeu-la. Si és molt grossa, amb la meitat de la coliflor ja en tindreu prou.\nPeleu el gingebre fresc, trossegeu-lo i poseu-lo dins el got del túrmix. Afegiu-hi un parell de dits d'aigua i tritureu-lo.\nEn un wok de mida grossa, escalfeu-hi un bon raig d'oli de gira-sol i aromatitzeu-lo amb unes quantes llavors de comí i un o dos bitxos secs trossejats (al vostre gust de picantor). Afegiu-hi el gingebre triturat i remeneu-ho durant dos o tres minuts, vigilant que no se us cremi.\nDesprés, afegiu al wok els daus de patata. Remeneu-ho una mica i condimenteu-ho amb la cúrcuma i els diferents massala (barreja d'espècies). Saleu-ho generosament i seguiu remenant perquè les patates quedin ben impregnades dels condiments. Rectifiqueu d'oli, si veieu que se us enganxa.\nQuan veieu que les patates s'han enrossit lleugerament, incorporeu els pèsols al wok i torneu-ho a remenar. Tapeu-ho i deixeu que cogui, remenant-ho de tant en tant.\nPassats uns 15-20 minuts, afegiu-hi els trossos de coliflor. Rectifiqueu-ho generosament de sal. Per tal que no es trenquin els trossos de col, o que les patates s'aixafin, enlloc de remenar-ho val més que ho feu saltar, agafant el wok (o la cassola) amb les dues mans.\nRemulleu-ho amb mig got d'aigua (és qüestió que es mantingui la humitat). Tapeu de nou la cassola i deixeu que es vagi estofant una bona estona més. Afegiu-hi mig got més d'aigua i, quan veieu que la col s'ha estovat força, apagueu el foc i deixeu el wok tapat fins al moment de servir.


'VICTUS' DE NOU NÚMERO 1 DE VENDES A LA LLISTA DE LIBRIDATA\n'Victus', la novel.la d'Albert Sánchez Piñol, torna a ser la novel.la més comprada a Catalunya, segons les llistes de Libridata, el mesurador de vendes posat en marxa per la Cambra del Llibre de Catalunya i la Fundacc.\nEl resorgiment del llibre, que en tot aquest temps des de la seva publicació no ha deixat de ser un dels més venuts, coincideix amb la commemoració del tricentenari de l'11-S, i l'enrenou ocasionat pel veto de l'Ambaixada d'Espanya a Holanda a la presentació de l'obra a Utrecht.\nL'edició nord-americana del llibre va ser presentada fa uns dies a Nova York a càrrec de Harper Collins, i editada per Jake Cepede. La novel.la apareix amb el subtítol explicatiu 'La caiguda de Barcelona'. Fins el moment la novel.la ha venut a Espanya 220.000 exemplars, 20.000 d'ells fora de Catalunya.\nArticle/post 1098 - Vols llegir? - volsllegir.cat - Ràdio Nova\n2014 actualitat. notícies Albert Sánchez PIñol Libridata ràdio nova vendes


La quarta Jornada de Mobilitat Elèctrica tindrà lloc el dissabte 23 de setembre | Crèdit Andorrà Financial Group\nInicio › Sala de Comunicació › Actualitat › La quarta Jornada de Mobilitat Elèctrica tindrà lloc el dissabte 23 de setembre\nPresentació de la Jornada de Mobilitat Elèctrica 2017 a la seu central de FEDA.\nUna de les novetats és el canvi d'espai, traslladant-la a la plaça de la Rotonda d'Andorra la Vella, lloc cèntric i més visible. Durant tot el dia, des les 10 del matí fins les 8 del vespre, hi haurà exposats diversos models de cotxes elèctrics. N'hi haurà una desena de prova, amb els quals es podrà recórrer un petit itinerari que inclourà pujades i baixades, per tal que els usuaris coneguin el funcionament del vehicle en cada moment, a més d'alguna moto.\nPensant en els més petits, s'instal·larà un circuit per a bicicletes i patinets elèctrics. A més, es col·locaran uns panells explicatius on hi anirà apareixent informació relacionada amb la jornada. Per últim, també es situarà un escenari a la mateixa plaça de la Rotonda, on es programaran un conjunt de xerrades a càrrec d'experts en la matèria\nCrèdit Andorrà, Mobilitat Elèctrica, vehicle elèctric, sostenibilitat


Referents per Àmbit Refugi Voluntariat\nDes de novembre de 2018, BarcelonActua ha posat en marxa, en el marc del projecte Landing, la figura dels referents, que té com a objectiu acompanyar les persones migrants o sol·licitants d'asil, oferint-los un espai on expressar-se, ser escoltats, i orientar-se millor.\nLes trobades es fan al llarg de 5 mesos, quedant amb la persona beneficiaria almenys un cop per setmana, per tant, estem parlant de 20 trobades. Aquestes es duen a terme de manera distesa, per propiciar un coneixement mutu gradual, on generar un clima de confiança, intimitat i seguretat, que permeti a les persones nouvingudes obrir-se i expressar les seves necessitats, per poder acompanyar-les en trobar solucions efectives.\nSeguit estretament per la coordinadora de referents de l'àmbit refugi de la Fundació, el projecte resulta summament interessant per a tots els participants.\nT'agradaria exercir el rol de referent? Envia un correu a hola@barcelonactua.org i t'enviem tota la informació!


Tres capitals centreeuropees (1/3): Budapest – ArnauDuran\nLocalització de les tres capitals centreeuropees\nDegut a com vam distribuir els dies del viatge, la visita a Budapest va ser una mica especial, ja que la vam partir en dues parts: vam visitar-la el primer dia només d’arribar, un dia sencer i el darrer dia abans de tornar; entremig vam anar a Bratislava i Viena. Només d’arribar, primer problema: els amics hongaresos no tenen euros, i al bus només accepten florins en efectiu (en teoria hi ha màquines, però no les vam saber trobar…); va tocar canviar, doncs, moneda a l’aeroport, cosa certament desaconsellable però que no ens va quedar més remei que fer (evidentment vam canviar poca quantitat). Després de bus i metro, i d’un reparador dinar ràpid, vam arribar al nostre apartament (com sempre, reservat via Booking), el qual va ser una gran descoberta, al centre de la ciutat, totalment equipat amb cuina i molt ampli (per qui li interessi, es diuen Senator Apartments).\nVáci utca és el carrer principal peatonal de Budapest; discorre paral·lel al Danubi\nUna vegada instal·lats, vam decidir caminar una mica per la vora del Danubi fins al turó de Géllert, al qual vam pujar un tros per poder admirar les primeres vistes sobre la ciutat. Budapest, com a curiositat, és una ciutat que es va formar per la unió de les ciutats de Buda (a la banda sud del Danubi) i de Pest (a la banda nord); per què no li van posar Pestbuda, no ho sé. Després, doncs, de gaudir de les vistes des de Buda, vam tornar a Pest per caminar una mica per Váci utca (el carrer peatonal principal de la ciutat) i anar fins a l’avinguda Andrássy. Aquesta avinguda (Andrássy era el primer ministre que va donar suport a la seva construcció) és Patrimoni de la Humanitat des del 2002 gràcies a les seves mansions renaixentistes; a més, s’hi troben l’òpera i, sobretot, la Casa del Terror, que potser no és una de les atraccions principals de la ciutat però que considero visita imprescindible per qualsevol que vulgui conèixer a fons la història del país. A la Casa del Terror s’hi narren les dictadures feixista i comunista, respectivament, que va patir Hongria durant el segle XX, mentre que al mateix temps actua com un memorial de les víctimes de la barbàrie. L’avinguda Andrássy acaba a la imponent plaça del Mil·leni, on vam poder fer una cervesa barateta i… patinar sobre gel. Va ser una activitat no programada però que ens va venir molt de gust en aquell moment. Obviarem en aquesta entrada l’estil demostrat sobre els patins de gel… per tornar a l’hotel vam agafar la línia 1 del metro, que passa per sota l’avinguda: és la línia de metro més antiga d’Europa, inaugurada el 1896.\nPlaça del Mil·leni\nTuró de Gellert\nCel·la als soterranis de la Casa del Terror\nLa Línia 1 del metro és la més antiga d’Europa\nJa retornats de Bratislava i Viena (podeu llegir-ne l’experiència en les altres entrades), al cap de tres dies ja tornàvem a ser a Budapest, encara amb molta feina per endavant, amb no tant de temps com voldríem i amb alguns flocs de neu, sortosament força menys que a Viena. Només d’arribar vam córrer a deixar les coses perquè havíem d’arribar al Parlament d’Hongria per poder-lo visitar per dins (els centreeuropeus tanquen molt aviat les coses…); vam apuntar-nos a la visita guiada en castellà ja que les altres estaven plenes, amb una guia molt simpàtica, i vam visitar així algunes estances del parlament, una de les dues grans sales de plens i també la Corona reial hongaresa, custodiada zelosament per dos guàrdies. El Parlament per fora és d’una bellesa extraordinària, i encara més de nit, tal com vam poder comprovar al cap d’unes hores, quan vam travessar el Danubi per anar a fer algunes fotos de l’edifici sota la neu. L’edifici gòtic del parlament fou completat el 1904 i recorda, certament, al palau de Westminster de Londres, edifici en el qual s’inspiraren.\nInterior del Parlament\nParlament des de la banda sud del Danubi\nUna de les dues cambres\nEl darrer dia a Budapest el vam dedicar al districte del Castell, situat a la banda de Buda. El telefèric estava en manteniment, per la qual cosa ens va tocar pujar a peu. A dalt vam caminar per tot el districte, que inclou el Palau reial, també conegut com a castell de Buda (Hongria no és monarquia des del 1918) i l’església de Maties; per travessar el Danubi es fa pel famós pont de les Cadenes (o pont Széchenyi), que fou destruït el 1945 pels alemanys per evitar el pas de les forces soviètiques. Per acabar el viatge vam decirir visitar el mercat multicolor situat al final de Váci utca i la gran sinagoga que, de fet, és la segona més gran del món després de la de Nova York. Ens va quedar pendent visitar-ne l’interior, i també ens va quedar pendent una altra cosa molt típica dels turistes que van allà (i no sé si tan típica dels locals), que és prendre uns banys termals ja sigui als famosos banys modernistes Géllert o a qualsevol altres de la ciutat.\nDetall de la sinagoga\nCases i neu\nVistes sobre el Danubi\nGastronòmicament parlant, segurament no hagi estat el viatge més prolífic en aquest sentit, encara que vam poder tastar el goulash o gulyás (estofat de vedella amb sopa de ceba amb una mica de paprika que li confereix el característic color vermellós; el paprika és tradicional de la zona). El fet que el centre d’Europa hagi tingut una història tan convulsa fa que gairebé no hi hagi un plat típic i unívoc de cada regió.\n← Una volta pels Migdia-Pirineus\nTres capitals centreeuropees (2/3): Bratislava →


rba salut i gestió: Uns pressupostos pel 2020 que no acontenten ningú\nTot i que trencar la inèrcia de les pròrrogues pressupostàries d’aquests dos últims anys és una molt bona notícia, el pressupost de l’exercici 2020 del departament de Salut serà lleugerament inferior al del 2010. Només aquest fet ja evidencia una anormalitat. No és acceptable que 10 anys més tard, fent més feina i millor que la que es feia llavors, la dotació pressupostària de la sanitat pública ni tan sols arribi a les xifres del 2010. Aquest desfasament entre les necessitats reals i les quimeres que ens expliquen el polítics, només por conduir a una nova situació d’esclat de la bombolla sanitària.\nAmb uns dèficits creixents, i uns increments pressupostaris que no cobreixen ni de lluny els dèficits reals, no cal tenir cap bola de vidre per preveure que ens depararà el futur: el final és evident. Si no s’hi posa remei amb immediatesa, el sistema sanitari camina directe a la fallida. Això vol dir més crisi, més retallades, més llistes d’espera, reducció de la cartera de serveis, més atur en el sector, nous impostos probablement per la via del copagament, etc. Un panorama gens engrescador.\nAixò xoca frontalment amb les alegries de la consellera Vergés explicant que aquest pressupost es Hollywood. És cert que més valen 900 milions que res; d’això no hi ha cap dubte, però que aquests pressupostos representin la fi de les retallades, ni parlar-ne. Si no canviem, estem caminant en direcció a una nova crisi molt greu del sistema públic de salut. O es controla la despesa i s’incrementen més els ingressos o això va pel camí del pedregar.\nEls sector social per la seva banda, va també pel mateix camí, i els actors del sistema denuncien la insuficiència dels seu pressupost, que com en el cas de Salut, està molt per sota de les necessitats, i pràcticament congelat des de l’any 2010.\nEn paraules de la consellera Vergés al Parlament de Catalunya “Aquests pressupostos són els que necessita el país, la ciutadania, el sistema de salut en global. Ens ho demanen els professionals i pot consolidar un camí important, que dona suport a polítiques públiques engegades per servir Catalunya” Doncs no, Sra., consellera; no és així. El sistema públic de salut necessita molts més diners. No només per que el sentit comú ja et diu que no és possibilista que el pressupost de 2020 estigui lleugerament per sota del de 2010, sinó perquè ho reclamen les forces vives del sector sanitari.\nAquest dies el Cercle de Salut reclamava un increment de 5.000 milions d’€ per posar el sector sanitari en la línia de sortida de la seva sostenibilitat. Però no és només el Cercle de Salut qui reclama més diners. El sindicat Metges de Catalunya també considera insuficient aquest increment de 900 milions; valora positivament que es produeixi, però explicita ben clarament que amb això no n’hi ha prou.\nTanmateix des del sector social tampoc estan contents amb les previsions pressupostàries que es fan per atendre les necessitats de les persones dependents i discapacitades. Els agents socials d’atenció a la gent gran denuncien que els pressupostos del 2020 perpetuen el finançament deficitari del sector. Segons expliquen en un comunicat, els nous pressupostos permetrien dedicar menys d’1 euro al dia per persona en residència assistida, que és el recurs majoritari entre les persones grans en situació de dependència.\nLes organitzacions del sector social fa anys que reclamen una millora significativa del pressupost que tenen assignat, i que està congelat pràcticament des del 2010 i fins tot, en una reunió a primers d’any, amb el president de la Generalitat Quim Torra el vicepresident Aragonès i el conseller de Treball, aquests els van reconèixer la situació crítica que està patint el sector i els havien proposat mantenir més reunions per tal de treballar els pressupostos i crear un espai estable de diàleg i anàlisi de les necessitats. La resposta ha estat un pressupost que no recull, ni de bon tros, les reivindicacions de les associacions.\nEls sistemes sanitari i social necessiten més recursos. La societat catalana està molt escanyada a nivell impositiu, de manera que pensar en nous impostos segurament seria rebutjat per la ciutadania. En canvi, un replantejament de les prioritats de la despesa pública, la eliminació d’ineficiències, i el posar de nou en valor la bona gestió juntament amb la millora del sistema de finançament autonòmic també ajudaria... Tanmateix si es corregís el dèficit fiscal al que està sotmès Catalunya, també milloraríem i molt ! I encara milloraríem més si el dèficit fiscal deixés d’existir...\nPublicat per Ricard Bosch a 12:47


La Mirada Crítica: El súmmum de la parcialitat informativa\nSabem tots que les notícies de la televisió pública valenciana són repugnantment parcials. Mostren el que els interessa, amaguen el que no; diuen el que els sembla, donen a entendre el que els pareix... I nosaltres ens ho mengem. Ens ho traguem, i sense mastegar. Potser no ens ho creiem, però tot suma i no tothom té els ulls suficientment oberts per a mirar el que es veu.\nDoncs bé, avui penge no una notícia parcial, sinó un informatiu parcial, un NT9 fet a pedaços de manera tan clara i descarada com els propis Notícies 9. Ni més ni menys.\nPotser ho consentim, però amb açò vull dir metafòrica però contundentment que ningú pense que no es noten els pedaços informatius amb els que ens reconstrueixen la realitat. Ho sabem, i només espere que algun dia algú pague per tot aquest mal, tot i que em conformaria amb que deixara de fer-se, que és més important que la revenja per una guerra política que es reinventa a diari només per a perpetuar-se eternament. Amb això tampoc no ens enganyen.\nÉs la queixa amb la que tanque l'any. Salut.\nEtiquetes: Empar Recatalà, Humor\nFantàstic el vídeo. Enhorabona ;)\nMolt bó el muntatge, no es podia esperar menys.\nUn muntatge de 10, m'agradaria saber quins programes has utilitzat per al muntatge, programes d'edicio de video com el que hauràs utilitzat per a canviar la careta del plato i el directe.\nEste video hauria d'arribar a més gent, jo propose que penges només aquest al youtube, a vore que pasa, es l'única manera de que arribe a mes gent.\nJejeje... está muy currado. Esto si que es un montaje bien hecho y no los de C9 (hace muchos, pero se les nota mucho la manipulación).\nHay que decir también que la actriz principal (Empar), como de costumbre, sale muy guapa (una cosa no quita la otra).\nHola a tots i a totes. Gràcies pels vostres comentaris. És una rallada de les meues però, ei, de forma 'simpàtica' també es poden denunciar les coses.\nJo no crec que estiga tan ben fet, sobretot per l'àudio, xo he passat d'arreglar-ho massa, que se note!!\nLa veritat és que és una bona idea crear un compte alternatiu en YouTube, encara que siga només per a penjar els vídeos de Canal 9. L'any que ve, hehe.\nPer al muntatge he fet servir el programa d'edició Canopus Edius 4 i Photoshop.\nLa protagonista no podia ser altra, ho sent xD almenys algú s'alegra la vista, hehe\nMarc Ontinyent ha dit...\nL'apartat d'esports és el millor,\n-Jo a Empar no li porte la contrària.\n-Molt bé Fermín, m'apuntaré a un gimnàs. jejeje\nAdemés de crítica hi ha molt d'humor. He llegit la idea de penjar al youtube i em pareix molt bé així arribarà a més gent.\nMe gusta como te burlas de Amàlia Sebastian jaja, ala al tiempo que la destinen otra vez por favor.\nEl millor, l'oratge xDDD I també els resultats electorals :D


Presentació del llibre de Jofre Llombart “Desmuntant la caverna” | Sant Cugat per la Independència (SCxI)\nPresentació del llibre de Jofre Llombart “Desmuntant la caverna”\nL’escriptor santcugatenc Jofre Llombart va presentar el passat dimarts al Museu de Sant Cugat-Claustre del Monestir el seu llibre “Desmuntant la caverna”, recentment publicat, amb pròleg de Miquel Calçada.\nL’acte, convocat per l’Assemblea Nacional Catalana, amb la col·laboració del Museu de Sant Cugat, fou presentat per Manel Porta, coordinador de l’assemblea territorial de Sant Cugat, i comptà amb la presència de l’alcaldessa Mercè Conesa i diferents representants de la societat civil del municipi.\nJofre Llombart va recordar la seva infantesa i joventut a Sant Cugat i la seva etapa professional a Ràdio Sant Cugat, Catalunya Ràdio i, finalment, a RAC1, on actualment és sots-director del programa El Món a RAC1.\nEn la seva intervenció va exposar els motius que l’havien dut a escriure a aquest llibre, principalment per desmuntar una a una totes les mentides provinent de la caverna que, segons l’autor, és sobretot una actitud. Com a periodista sempre ha intentat mostrar la veritat i en el decurs de la seva investigació ha descobert nombroses informacions que faltaven a la mateixa i que ha rebatut fidedignament.\nDurant el col·loqui posterior respongué a nombroses preguntes del públic, moltes d’elles amb clara referència al procés d’independència que està vivint el país. En aquesta línia, en Jofre Llombart identificà dos grans punts febles a la societat catalana, la por i el quintacolumnisme, i demanà als polítics perseverància davant les dificultats.\nAquesta entrada va ser publicada a Acte, Sant Cugat del Vallès i etiquetada Catalunya Estat, caverna, Jofre llombart, mentides el 19 Abril 2013 per Miquel Delclos.\n← Èxit de convocatòria a la sessió de constitució del cos de voluntaris de l’ANC 1a Sessió de formació del cos de voluntaris de l’ANC →\nUn pensament sobre “Presentació del llibre de Jofre Llombart “Desmuntant la caverna””\nANC - Vallès Occidental 19 Abril 2013 a les 18:03\nRespon a ANC - Vallès Occidental Cancel·la la resposta


07-accent-i-dieresi by Lourdes Lourdes - issuu\nCodi del Centre: 07006299 Ctra. St. Antoni km 1,2 07800 Eivissa (Illes Balears) Tel.: 971 31 08 01/62 Fax: 971 19 03 47 A/e: iessablancadona@educacio.caib.es\n1- Repàs d'ortografia: l'accent, el diftong i la dièresi. El diftong Definició:\nDiftong decreixent Vocal\nUA G/Q +\nÜE ÜI UO\n1. Escriviu tots els diftongs possibles i fes una paraula amb cada un d'ells.\nL'accent En català hi ha tres classes de paraules diferents segons quina és la síl·laba accentuada. Definiu-les i poseu 6 exemples de cada una d'elles (procureu posar paraules accentuades i paraules no accentuades). AGUDES\nEn català també tenim vocals obertes i tancades. Son obertes la "a" (pare) la "e oberta" (peu, be, ovella) i la "o oberta" (lloc, mos, poca). Són tancades, en canvi, la "i" (ric), la "u" (puc) la "o tancada" (ros, pom, bossa) i la "e tancada" (neu, bé, diners).\nEn català accentuem per saber dues coses: 1. quina és la síl·laba tònica 2. si la vocal accentuada és oberta o tancada\nExpliqueu les normes d'accentuació.\nS'accentuen les paraules agudes\n(Escriu-ne sis exemples, unes accentuades i altres no)\nS'accentuen les paraules planes\n(Escriu-ne sis exemples)\nSepareu en síl·labes, subratlleu la síl·laba tònica i poseu accent quan calgui en les paraules següents:\nExpliqueu com s'accentuen les paraules acabades en diftong decreixent i poseu-ne uns quants exemples de cada cas. (Paraules agudes)\nExpliqueu en què consisteix l'accent diacrític i poseu-ne 10 exemples perquè puguem-ne veure la utilitat.\nLa dièresi La dièresi són dos punts que posem a sobre de la "i" i de la "u" i que serveix per mostrar tres coses diferents: 1- Que la "i" o la "u" no formen diftong amb la vocal anterior. Exemples: Ra-ïm, pe-üc, cre-ï, ve-ïns, tra-ï-dor, es-pon-ta-en-ï-tat. (busqueu-ne vosaltres sis exemples més)\n2- Per mostrar que una "i" intervocàlica no fa de consonant. o-be-ï-a, con-du-ï-a, (fixeu-vos que re-ia, no en porta) (busqueu sis exemples de "i" intervocàlica, una amb dièresi i altres sense)\n3- Per mostrar en les síl·labes "güe", "güi", "qüe", "qüi" que cal pronuncia la "u". Pasqües, aigües. (busqueu-ne sis exemples, alguns amb dièresi i d'altres sense)\nSepareu en síl·labes i poseu dièresi quan calgui en les paraules següents: constituissin\nEstalvi de la dièresi Hi ha alguns casos en què no posem dièresi tot i que segons les normes se n'hauria de posar. 1. Quan posem accent 2. En les terminacions de l'infinitiu, futur, condicional i gerundi 3. En les terminacions -isme, -ista, -us, -um. 4. Després dels prefixos re-, intra-, contra, -co, auto-\nD'acord amb les normes anteriors fixeu-vos bé, separeu en síl·labes les paraules següents i classifiqueu-les d'acord amb els motius anteriors: Veí, Lluís, Màrius, egoista, reimplantar, conduiré, conduint, europeista, produíeu, Pius, intrauterí, coincidència, agrairies, contraindicació, autoimplantar, conduiríem, linòleum, altruista, conduís, aquàrium, reunió.\nPosa els accents i totes les dièresis que falten en el text següent:\nEn Raul, el cosi del meu vei Lluis, s'ha examinat del carnet de conduir quatre cops. - La primera -em comenta ahir- no se que em va passar. Es cert que hi havia molt de transit i, de sobte, un transeunt se'm creua per davant i va venir d'un pel que no l'atropello. En el segon examen, la questio va ser diferent, perque em vaig saltar un semafor quan conduia per la cruilla que hi ha entre el carrer del Marques de Cruilles i Valencia. El seguent examen no el vaig aprovar perque, quan anavem a introduir-nos pels tunels del Tibidabo se m'oblida d'encendre els llums de posicio i, a mes a mes, no vaig recordar de posar l'intermitent quan avançarem un camio que, per cert, conduia l'Eloisa, una done suissa que vaig coneixer a Odena. L'ultima vegada, i quan penso el que va ocorrer en aquella ocasio si que em fa rabia, la rao per la qual em suspengueren va ser que l'examinador em va dir que giressim per la dreta, pero jo vaig veure la meva veina Eulalia -aquella que estudiava Ciencies Fisiques a Berlin- que anava per l'esquerra i, mentre la mirava de reull, em vaig equivicar de direccio. En Raul em deia tambe que ara l'esta preparant el seu germa Ramon: - Li estic molt agrait, a en Ramon, perque te molta paciencia amb mi i, si no passa res, gracies a ell m'examinare dema de bon mati. Confio que ara aprovare, perque se que l'examen no es dificil i que nomes he de posar molta atencio al que faig quan estic conduint.\nLa "i" i la "u" consonàntica La "i" i la "u" fan de consonant a principi de paraula i en posició intervocàlica, per tant formen sil·laba amb la vocal posterior. No-ia, ca-uen, io-de. Busca'n sis exemples més:\nEl diftong 1. Escriviu tots els diftongs possibles i fes una paraula amb cada un d'ells. Definició: A/e: iessablancadona@educacio.caib.es Co...


Anatomia de la regió posterior de l’abdomen | Cuida't Fisioterapia\npor Vanessa | Anatomia | 0 Comentarios\nRegió posterior de l’abdomen\nLa zona posterior de l’abdomen és una regió complexa anatòmicament. Està formada per vertebres lumbars, ossos pelvians, músculs de la paret posterior abdominal i el diafragma.\nVèrtebres lumbars i sacre: tenim 5 vèrtebres lumbars de gran mida, amb els seus discos intervertebrals; i 5 vèrtebres sacres fusionades en un únic ós, el sacre.\nOssos de la pelvis: Està formada per 2 ossos ilíacs, un a cada banda el sacre i s’articulen amb ell gràcies a les articulacions sacroilíaques.\nCostelles: les costelles 11 i 12 formen el marc ossi superior de la zona lumbo pelviana. Aquestes costelles es diferencien de la resta perquè no s’articulen amb l’estern i davant d’elles es localitzen els ronyons.\nPsoes major: va de l’última vèrtebra toràcica (T12) i de les 5 vèrtebres lumbars (L1-L5) a inserir-se al trocànter menor del fèmur, passant pel lligament inguinal.\nPsoes menor: es troba sobre la superfície del psoes major. Va de les vèrtebres T12 i L1 a inserir-se a la línia pectina i a l’eminència ili púbica.\nQuadrat lumbar: Aquest múscul es troba entre les últimes costelles i la cresta ilíaca. Va de L5 i la cresta ilíaca a inserir-se a les vertebres lumbars de la 1 a la 4 (L1-L4) i a l’última costella.\nIlíac: Va de la fosa ilíaca i es dirigeix inferiorment, unint-se al psoes major, al trocànter menor del fèmur. La unió d’aquests dos músculs quan passen per la zona inguinal fa que es coneguin com múscul ilipsoes.\nÉs el límit superior de la regió posterior de l’abdomen, a la zona lumbo pelviana. Separa la cavitat toràcica de l’abdominal i té una part central tendinosa on s’insereixen les fibres musculars disposades en cercles.\nEstà anclat a les vèrtebres lumbars pel que es coneix amb el nom de pilars:\nPilar dret: És més llarg i ample, s’insereix als cossos de L1 a L3.\nPilar esquerre: S’insereix als cossos vertebrals de L1 i L2


Cor i ment, de Valentí Fuster i Luis Rojas Marcos | Bloc d'Albert Rossell sobre teràpies, salut natural i més -\n‘Cor i ment’, de Valentí Fuster i Luis Rojas Marcos\nArticle posted on diumenge, octubre, 3, 2010 at 22:08\nDos espanyols a Nova York. El barceloní és un dels cardiòlegs més prestigiosos del món. El sevillà és un referent en el camp de la psiquiatria. Després de dues dècades de coincidir en congressos arreu del món i adonar-se dels seus molts trets en comú, Valentí Fuster i Luis Rojas Marcos decideixen engegar un projecte plegats i escriuen el llibre ‘Cor i ment. Claus per al benestar físic i emocional’.\nEs tracta de 20 relats de casos reals ocorreguts a la consulta del Dr. Fuster. El denominador comú de tots ells és que els trastorns físics que pateixen els pacients tenen un origen psicològic més o menys ocult. Les palpitacions que va començar a notar en Max, de 29 anys, efectivament eren provocades pel consum de crack. El jove es va enganxar a les substàncies estimulants en veure’s incapaç de rendir tant com requeria la seva feina d’executiu de Wall Street. La hipertensió arterial de la Isabel, de 49 anys, tenia com a causa l’estrès. Havia passat de ser mestressa de casa a empresària atesa la mort del seu marit i, a més, no sabia delegar. En Tim, de 55 anys, patia un trastorn del ritme cardíac perquè feia un temps que bevia massa . Era la seva manera d’evadir-se, sense ser conscient que tenia una depressió provocada per una situació d’atur.\nCadascun dels casos és explicat per Valentí Fuster i reinterpretat per Luis Rojas Marcos. El cert és que el primer deixa poc marge perquè el segon es pugui lluir. Dr. Fuster és també psiquiatre—fet poc conegut que vaig saber quan vaig tenir l’oportunitat de fer-li una entrevista— i sap arribar al moll de l’os del problema dels seus pacients.\nEntrevista a Valentí Fuster al MNAC. Fotògraf: Josep Loaso\nSigui com sigui, el llibre posa l’accent en la necessitat d’escoltar el cos i la ment, alhora que va deixant reflexions d’un i altre sobre les que val la pena parar-s’hi a pensar. Aquí en deixo unes quantes.\n-‘Es produeixen molts progressos en el camp de la tecnologia, però és important relacionar-se amb els pacients amb humanitat. És essencial que les facultats de medicina formin els nostres metges perquè valorin la importància d’emprar la seva afectivitat i empatia.’\n-´Rere un pacient malhumorat, exigent i dèspota, hi ha un home que pateix i que s’ha construït una gran cuirassa d’ira per combatre el seu dolor.’\n-‘L’humanisme en la pràctica de la medicina és un art de paraules, sentiments i actituds. El metge ho expressa amb compassió, tacte i comprensió, la qual cosa, al seu torn, evoca en el pacient seguretat i esperança.’\n-‘Les persones que se senten connectades a altres superen els moments difícils molt més bé que no pas qui es troba aïllat. Gràcies a les paraules, cap ésser humà no és una illa.’\n-‘Totes les malalties, a més de ser alternacions de la salut, constitueixen símbols que reflecteixen el caràcter de les seves víctimes i els valors socials i culturals de l’entorn.’\n“Metge-pacient, una relació humana”, de Jordi Reviriego\nEtiquetes: benestar emocional, benestar físic, Luis Rojas Marcos, malalties psicosomàtiques, Valentí Fuster


Colau renuncia a la línia de bus ràpid per la Diagonal | Catalunya | EL PAÍS Catalunya\nColau renuncia a la línia de bus ràpid per la Diagonal\nJanet Sanz, regidora d'Urbanisme, defensa que "el que necessita l'avinguda és un tramvia i no se substitueix per un autobús"\nBarcelona 30 MAI 2018 - 17:47\tCEST\nEl disseny final de la xarxa ortogonal d'autobusos de Barcelona quan estigui implantada a finals del 2018. TMB\nO tramvia o res. El govern de l'alcaldessa de Barcelona, Ada Colau, ha presentat aquest dimecres el disseny final de la nova xarxa d'autobusos urbans, amb 28 línies d'altes prestacions que creuen la ciutat en vertical, horitzontal i diagonal i guanyen en velocitat comercial. És la culminació de l'anomenada xarxa ortogonal de bus, que es va començar a implantar el 2012 i està previst acabar a la tardor. I el dibuix final no preveu la D30, una línia prevista en el disseny original, que creuaria l'avinguda de la Diagonal de principi a fi. I que partits de l'oposició com el PDeCAT fa anys que defensen, fins i tot com a alternativa al tramvia que Colau no ha pogut aprovar.\nLa tinenta d'alcalde d'Urbanisme, Ecologia i Mobilitat, Janet Sanz, ha insistit durant la presentació en l'aposta de l'executiu pel tramvia. "Ho diuen les universitats, les entitats i els col·legis professionals, nou ajuntaments ho demanen... el que necessita la Diagonal de Barcelona és un tramvia i no se substitueix per un bus", ha defensat. "L'aposta segueix sent el tramvia" que uneixi les dues xarxes existents, ha reblat, i ha afegit: "Hi ha consens electoral, però falta el polític i seguirem treballant, no ens plantegem la substitució d'una cosa per l'altra".\nEn aquest debat, malgrat tot, l'opinió política no coincideix amb la tècnica. Quan li han preguntat per la conveniència d'implantar una línia de bus entre el Fòrum i la zona universitària, el director de Serveis de Mobilitat, Adrià Gomila, ha considerat que "té tot el sentit del món que a la Diagonal hi hagi un corredor potent de transport públic". "Des del punt de vista tècnic, està cantat que interessa tenir un bon servei de transport públic al corredor de la Diagonal", ha manifestat. Però, ha constatat, "el com depèn del sistema de presa de decisions de la ciutat".\nEl desplegament final de la xarxa ortogonal (de la qual ja hi ha 20 línies en marxa) preveu tres noves línies a partir del 25 de juny: la V9, entre Sarrià i el Paral·lel; la D50, de la Zona Nord de Nou Barris al Paral·lel, i la V33, que recorrerà els barris de l'eix Besòs, entre el Campus del Besòs i Santa Coloma de Gramenet. I quedaran cinc línies per implantar la tardor d'aquest any, una horitzontal i quatre verticals més. En total, hi haurà 28 línies de la nova xarxa, 43 línies convencionals i 27 de bus de barri.\nSanz i el conseller delegat de Transports Metropolitans de Barcelona (TMB), Enric Cañas, han assenyalat l'èxit de la implantació de la xarxa ortogonal des del punt de vista de la demanda i han assegurat que a finals d'aquest any la utilitzaran 369.000 viatgers, la meitat del total que viatgen en bus per la ciutat. "Teníem una ciutat amb un esquema de línies espagueti que s'ha racionalitzat i les línies de la xarxa ortogonal són línies d'èxit, amb un elevat grau de satisfacció per part dels usuaris", ha expressat Cañas, que ha assegurat que la xarxa de Barcelona "és una referència nacional i internacional".


Tot preparat per a la 5ena edició del WINE DAYS-DO BINISSALEM : Ajuntament de Binissalem\nTot preparat per a la 5ena edició del WINE DAYS-DO BINISSALEM\nBinissalem ja es tenyeix de festa per acollir la 5ena edició del Wine Days DO Binissalem. En aquesta edició es proposa una programació extensa d’activitats relacionades amb el vi, la gastronomia, el paisatge, el patrimoni, la música… que tindran lloc als municipis de la comarca de la DO Binissalem del 12 al 20 de maig. Maridatges amb xocolata, formatge confitures, gastronomia, visites guiades a vinyes i cellers amb activitats, concerts, rutes en tren, cursos de tast, passejades… fins a un vol en globus. I enguany, com a novetat, la I Marxa Nòrdica WD que recorrerà vinyes i paratges de varis municipis de la DO Binissalem.\nL’acte inaugural tindrà lloc el dissabte 12 de maig al Claustre de St. Francesc de Palma, amb participació de productes de qualitat i destacats xefs locals i actuacions musicals en directe. Aquest acte coincideix amb el Dia Movimiento Vino DO, pel que les dues DO’s, DO Pla i Llevant i DO Binissalem faran un brindis amb els assistents.\nDes del CRDO Binissalem, es recolzarà el primer social media trip amb bloggers i influents a xarxes socials #SomDeMallorca, organitzat per l’Agència Comic , que també compta amb el recolzament de la Fundació Mallorca Turisme, amb l’objectiu de promocionar l’esdeveniment.\nEl projecte Wine Days 2018 comptarà amb ajuda de 20.000€ del Fogaiba mitjançant els fons FEDER.\nEl programa editat en català, castellà, anglès i alemany es pot consultar a la web www.winedaysmallorca.com


Anarcoefemèrides | [22/10] «Ravachol» - «Le Libertaire» - Confederació Regional del Treball de les Balears - Sánchez Rosa - Derré - Schrader - Siglich - Dandi - González Campoy - Caruso - Ballvé - «Foucellas» - Martínez González - Arnedo - Enckell - Chevenet - Léauthier - Marpaux - Meyrueis - Simon - Philippe - Rueda Pérez - Mogrovejo - Ramia - Maraviglia - Soto - Gasa - Scarselli\n[22/10] «Ravachol» - «Le Libertaire» - Confederació Regional del Treball de les Balears - Sánchez Rosa - Derré - Schrader - Siglich - Dandi - González Campoy - Caruso - Ballvé - «Foucellas» - Martínez González - Arnedo - Enckell - Chevenet - Léauthier - Marpaux - Meyrueis - Simon - Philippe - Rueda Pérez - Mogrovejo - Ramia - Maraviglia - Soto - Gasa - Scarselli\nefemerides | 22 Octubre, 2019 14:09\nAnarcoefemèrides del 22 d'octubre\nCapçalera del primer número de Ravachol\n- Surt Ravachol: El 22 d'octubre de 1892 surt a Sabadell (Vallès Occidental, Catalunya) el primer número de Ravachol. Periódico anarquista. En fou l'administrador Joaquim Pascual Soler, que fou perseguit i tancat, però que acabà evadint-se de la presó. Portava la nota «Este periódico saldrá cuando pueda» i només en sortí un altre número, el 2 de novembre d'aquell any. Mantingué una viva polèmica amb El Socialista i amb El Federal. Prohibit, va canviar de nom per El Eco de Ravachol, que duia el mateix subtítol. De Ravachol només es conserva una col·lecció, la de l'International Institute of Social History (IISH) d'Amsterdam. Ambdós periòdics portaven el nom en homenatge al famós anarcoterrorista francès.\nCapçalera de Le Libertaire\n- Surt Le Libertaire: El 22 d'octubre de 1893 surt a Brussel·les (Bèlgica) el primer número del periòdic quinzenal Le Libertaire. Organe socialiste-révolutionnaire des groupes de St-Josse-ten-Noode. Portava els epígrafs: «El patriotisme és l'últim refugi del covard», d'August Spies --realment és una frase de Samuel Johnson--, i «El nostre enemic és el nostre amo», de La Fontaine. L'administració la portava Henri Willems i s'estampava a la impremta de l'ebenista Charles Herkelboeck, del barri brussel·lès de Saint-Josse-ten-Noode. Era continuació de L'Antipatriote (1892), dels mateixos responsables. Els articles no n'anaven signats. Hi havia poemes de Théodore Jean i de Pierre Lachambeaudie. La seu del periòdic patí diversos escorcolls policíacs. En sortiren 11 números, l'últim el 10 de març de 1894, i la publicació deixar de sortir a causa de la denúncia d'Henri Willens i de Charles Herkelboeck, el 5 d'abril de 1894, per un «delicte de premsa» a resultes d'un article en memòria d'Aguste Vaillant aparegut en L'Antipatriote; aquests van ser condemnats en rebel·lia a quatre anys de presó i a 1.000 francs de multa per l'Audiència de Brabant. Es conserva una col·lecció completa a l'International Institute of Social History (IISH) d'Amsterdam.\nAnagrama de la Confederació Regional del Treball de Balears\n- Confederació Regional del Treball de les Balears: El 22 d'octubre de 1922 se celebra a Palma (Mallorca, Illes Balears) el congrés constitutiu de la Confederació Regional del Treball de les Balears (CRTB). Van ser representats 1.113 afiliats: de Palma, els sindicats d'Oficis Diversos, del Metall, dels Transports, de la Construcció, de la Fusta i d'Alimentació (antics xocolaters); i dels pobles, els sindicats de fusters i de paletes de Manacor, els sabaters d'Inca i els paletes d'Andratx. De Menorca hi van assistir delegats d'Alaior i des Castell. El congrés féu una reafirmació dels principis i de les tàctiques de la Confederació Nacional del Treball (CNT) i acordà la constitució de la nova organització regional. També tractà la qüestió dels presos, l'organització dels pagesos i dels treballadors del mar, i la reorganització dels sindicats únics de Mallorca. El secretari general del nou organisme fou Miquel Rigo, que havia substituït el 1921 Jaume Bauzà en el mateix càrrec a la Federació Regional del Treball de Mallorca. Destacaren en les intervencions Josep Pons i Anglada i Sebastià Colom, excomunistes, els joves Francesc Simonet i Bartomeu Llinàs, a més d'Antoni Bestard, d'Inca, i Guillem Febrer, de Manacor. El seu òrgan d'expressió fou Cultura Obrera. L'any següent, la dictadura de Primo de Rivera il·legalitzà aquesta organització anarcosindicalista.\n- José Sánchez Rosa: El 22 d'octubre de 1864 neix a Grazalema (Cadis, Andalusia, Espanya) el mestre autodidacte anarquista i militant anarcosindicalista José Sánchez Rosa. Era el menor d'una família nombrosa molt pobra, per la qual cosa treballava al camp com a peó i durant les nits adobava sabates al taller de son pare. Va assistir poc a l'escola --només va fer dos anys de primària--, però als 13 anys llegia els periòdics i la propaganda anarquistes als seus companys de feina; poc després va ser detingut arran d'un míting. En 1882, a causa dels fets de la «Mano Negra», va ser detingut i empresonat acusat de pertànyer a aquesta organització secreta, ell que sempre havia defensat el pacifisme i es negava a portar armes. Ben aviat va assolir popularitat i en 1891 va assistir al Congrés del Pacte de Madrid. El gener de 1892 va ingressar a la presó, acusat d'intervenir en els fets de Jerez i va se condemnat a cadena perpètua l'any següent. Els anys de tancament els va aprofitar per millorar els seus coneixements --un deixeble de Reclus li va ensenyar francès i sociologia i Salvochea va ser el seu mestre ideològic-- i serà alliberat en 1901, sortint amb ganes d'escampar les seves idees arreu. Possiblement va assistir al congrés de la Federació de Societats Obreres de la Regió Espanyola (FSORE) de 1901 i va intervenir en la Excursió Nacional de Propaganda de 1902, amb Bonafulla i Claramunt, gira que repetirà diverses vegades en anys posteriors. Va obrir escoles racionalistes a diferents indrets andalusos (Campo de Gibraltar, Tànger, Dos Hermanas, Aznalcóllar, Sevilla) on ensenyava els infants dels treballadors i va obrir una biblioteca pels treballadors a ca seva. L'abril de 1904 va participar en una gira de propaganda per Múrcia amb Saavedra per preparar el congrés de l'FSORE d'aquell any, al qual va assistir en representació d'Algesires i Los Barrios. Poc després va ser empresonat a Tànger fins al gener de 1905, refugiant-se a Aznalcóllar. En 1910 es va instal·lar a Sevilla, on ensenyarà en una escola del barri de Triana i dirigirà l'Agrupació Pro Ensenyança Racionalista. Aquests anys seran de gran activitat militant: gires arreu Andalusia, creació i foment de centenars d'organitzacions obreres i pageses, divulgació llibertària a través de la famosa «Biblioteca del Obrero», debats amb els socialistes --sobretot amb Egocheaga. En 1911 és detingut a Sevilla amb motiu de la vaga general i entre 1912 i 1913 participarà amb Queraltó en una llegendària gira propagandística per tota Espanya. En 1915 va assistir al Congrés de Ferrol en nom de les societats obreres sevillanes. L'any següent va ser membre de la comissió reorganitzadora del Centre d'Estudis Socials sevillà, amb Vallina, Pinzano i altres, i va participar en el míting del 7 de juliol de 1916 a Sevilla; aquest mateix any també va fer un míting a Castro. En 1917 va ser membre del comitè sevillà de la Confederació Nacional del Treball (CNT) juntament amb Vallina. L'any següent va participar activament en el motí de la cordovesa Aguilar, va representar Andalusia amb Vallina en el Congrés Anarquista de Barcelona, va fer mítings a Sevilla i Paterna del Campo, i va inaugurar el Congrés de la CNT andalusa, en representació dels sabaters sevillans, als quals també representarà en l'Assemblea de gener de 1919. En aquests anys publicarà diversos periòdics, com ara El Productor, de Sevilla (1919-1920), i La Anarquía. Detingut el febrer de 1919, es va mostrar força actiu amb Pacheco i Vallina, en la reivindicació dels lloguers creant la Lliga d'Inquilins, i es deportat amb Vallina a Herrera del Duque, la «Sibèria extremenya», on va fer nombroses xerrades durant els mesos d'estada. A finals de 1919 va polemitzar durament amb el Comitè Regional de la CNT andalusa, comandat per Rosado i altres, sobre el debat entre sindicalistes i anarquistes acabant la discussió amb la seva expulsió per anarquista, fet que va provocar gran escàndol en nombrosos sindicats andalusos i en anarquistes catalans, que van organitzar un congrés netament anarquista per a la creació d'una nova CNT a la zona sud entre els anys 1919 i 1921. Aleshores es va unir al col·lectiu editor de La Revista Blanca, amb Frederica Montseny i Federico Urales. Deportat alguns mesos en 1923 i de bell nou en 1925 a Múrcia, va obrir una escola a Sevilla i va realitzar gires per Còrdova i el Llevant alhora que treballava amb la finalitat de celebrar un congrés anarquista a Madrid, al qual va assistir en març per Andalusia. Amb Federico Urales va intentar ressuscitar La Revista Blanca en aquesta època. Durant els anys següents va minvar la seva activitat, però va fer mítings amb Pestaña a Sevilla el juliol de 1931. En 1932 va ser detingut arran de la gran vaga sevillana i amb motiu de la sublevació de Fígols va ser deportat a l'Àfrica. Va publicar articles en El 4 de Febrero, El Látigo, Espartaco, Redención, Tierra y Libertad, El Trabajo, La Voz del Campesino. És autor llibres i fullets com Bienvenida, Inocencio y Candidito, El burgués y el anarquista, Diálogo sobre enseñanza racionalista. Los dos niños de la Escuela, Los dos profesores, Entre amiguitas: Azucena, Dalia y Camelia, Los inocentes, La idea anarquista (1903), Las dos fuerzas: reacción y progreso (1904), El capitalista y el trabajador (1911), En el campo. El guarda y el obrero (1911), Nuevo rumbo, el obrero sindicalista y su patrón (1911), Por la educación racional gozaremos de los beneficios de las ciencias y de la libertad (1912), Discordancias del bronce (1919), La gramàtica del obrero (1929), Nuevo rumbo (1932), El abogado del obrero (1932), La aritmética del obrero (1933), etc.; obres de les quals es van fer infinitat d'edicions fins al 1939. A més va col·laborar en l'obra històrica de Buenacasa i va prologar El sindicalismo, de Leone (1919). Pocs dies després de l'aixecament feixista del 18 de juliol de 1936, un escamot de requetés va carregar en un camió els seus llibres, els seus fullets i tota la seva documentació; a sobre col·locaren un matalàs i al damunt posaren el vell mestre anarquista, que havien tret del llit malalt de diabetis. En la matinada de l'1 d'agost de 1936, a les tàpies del cementiri de Sevilla (Andalusia, Espanya), va ser afusellat i el seu cos llançat a la fosa comuna. L'historiador José Luis Gutiérrez Molina li va dedicar una biografia: La tiza, la tinta y la palabra. José Sánchez Rosa, maestro y anarquista andaluz (1864-1936) (2005).\nÉmile Derré fotografiat per Nadar\n- Émile Derré: El 22 d'octubre de 1867 neix a París (França) l'escultor anarquista Émile Derré. En 1898 exposà a la Galerie des Machines de París, per al Saló Anual organitzat per la Societat dels Artistes Francesos, una estàtua en bronze de Charles Fourier i que, adquirida per l'Estat francès, fou inaugurada el 4 de juny de 1899 instal·lada al bulevard de Clichy de París; monument que més tard seria retirat i fos pels nazis durant l'ocupació. A partir de l'1 de maig de 1899 exposà al Palau dels Champs-Elysées de París, per al Saló Anual organitzat per la Societat dels Artistes Francesos, l'obra Chapiteau des baisers. Colonne pour une Maison du Peuple (Capitell de les besades. Columna per a una Casa del Poble), on figuren les efígies de Louise Michel, Élisée Reclus i Auguste Blanqui, que seran reconegudes pel públic, i que representa l'ideal d'un món finalment reconciliat. Aquest capitell instal·lat al Jardí de Luxemburg de París fou retirat per Mitterand en 1984 i abandonat al pati de la Manufactura dels Gobelins; a finals del noranta, però, serà restaurat i instal·lat a la plaça de l'Ajuntament de Roubaix. En 1905 realitzà el bust de Louise Michel que ornamenta la seva tomba i l'any següent presentà una estàtua de bronze de la mateixa militant anarquista acompanyada d'una alumna, que avui es troba en un jardí públic de Levallois-Perret. En 1908 esculpí un bust d'Émile Zola, realitzat gràcies a la fosa de les campanes d'una església demolida dos anys abans, i que actualment es troba al Col·legi Émile Zola de Suresnes. Després de l'execució de Francesc Ferrer i Guàrdia en 1909, realitzà dues obres en el seu honor: una erigida a la plaça parisenca de Montmartre i un bust del pedagog que fou enviat a Lisboa. Altres obres d'aquests anys són Tronc aux filles mères i Innocents, font de pedra col·locada als peus de Montmartre. Profundament trasbalsat per la Gran Guerra, després del conflicte, per al Saló de Tardor, presentà una estàtua monumental que representava l'abraçada d'un soldat francès i d'un soldat alemany, que batejà amb el títol Tu ne tueras pas (No mataràs), i que provocà un escàndol tan gran que l'obra va haver de retirar-se. El novembre de 1924 inaugurà a la seu de la Confederació General del Treball (CGT) una obra titulada Réconciliation, que havia estat exclosa del Saló de Tardor, i que fou proposada per figurar a la Sala Ferrer de la Borsa de Treball de París. En 1932 realitzà, amb la col·laboració de l'arquitecte Théodore Petit, la façana d'un edifici al carrer Alphand de París, ornamentat amb l'escultura La chevelure étonnante de la femme. Va mantenir una important relació epistolar amb l'escriptor anarquista Jean Grave. Durant els seus últims vint anys, Émile Derré patí una depressió incurable que el portà al suïcidi l'1 d'abril de 1938 a Niça (Provença, Occitània).\n- Mina Schrader: El 22 d'octubre de 1874 neix al XI Districte de París (França) la model i escultora Appoline Wilhelmine Schrader, més coneguda com Mina Schrader i que va fer servir altres noms (Mina de Nyzot, Mina Schrader de Nysold, Mina Schrader de Wegt de Nizeau, Ysolde Vouillard, etc.). Treballà de model a Montmartre i visqué al número 11 del carrer Berthe. Fou una de les dames d'honor de la model Royer (Sarah Brown), que esdevingué cèlebre en el ball dels «Quat'z'Arts», sarau anual organitzat pels estudiants de Belles Arts, presentant-se tota nua i amb una simple malla de vellut negre. El 24 de març de 1894 el seu domicili va ser escorcollat per la policia i hi va trobar una desena de notes, signades per artistes amb els qual treballava, entre ells Auguste Rodin. Com que es va negar a signar l'ordre d'escorcoll, un dels agents la prengué del braç per portar-la a comissaria i en la gresca el policia es trobà amb la bata a les mans i ella completament nua. Fitxada, restà cinc dies a comissaria i fou inculpada de pertànyer a «associació de malfactors». Estigué relacionada amb els anarquistes Henri Gauche i Henri Beaulieu. En 1894 Henry Gauthier-Villars (Willy) i Pierre Veber publicaren Une passade, on ella serví de model de l'heroïna principal de la novel·la, Monna Dupont de Nyewldt, amant de nombrosos artistes i escriptors (Gabriel-Albert Aurier, Remy de Gourmont, etc.). En 1897 Willy (encara que l'obra la va escriure el negre Henri Gautier Villars) publicà el llibre Maîtresse d'esthètes, on novament apareix sota el nom d'Ysolde Vouillard i on es definida com a «wagneriana, esotèrica, neoplatònica, ocultista, andrògina, primitiva, baudelariana, mòrbida, nitzscheana»; en aquest llibre s'explica la seva aventura amb l'escultor Pierre-Félix Masseau (Fix-Masseau). En 1900 Mina Schrader anuncià que estava preparant per a publicar l'any següent, sota el nom de Wilhelmine Schrader de Nyzot, els llibres Â la recherche de Dieu i Les lois de l'électricité, i que també planejava l'escriptura d'altres dos (La suppression des distances i Les sources de l'électricité), però sembla que cap d'aquestes obres va ser finalment editada.\nMina Schrader (1874-?)\nFoto policíaca de Renato Siglich\n- Renato Siglich: El 22 d'octubre de 1881 neix a Trieste (Friül, aleshores pertanyent a l'Imperi Austrohongarès) el propagandista anarquista Renato Siglich, que va fer servir diversos pseudònims (Renato Souvarine, Dott. Kibaltchich, Erres, Promoteo, Siglinde, Sire, Renato Zanini, etc.). Sos pares es deien Matteo Siglich i Maria Roccovich. Es guanyava la vida fent de mecànic i de pintor. El 21 de setembre de 1900 patí la primera condemna per «ultratge a la força pública». En 1901 formà part dels promotors de l'edició del periòdic anarquista L'Internazionale, on des de les seves pàgines expressà la necessitat d'abandonar el pla teòric i passar a l'acció pràctica –sempre acabava els seus mítings amb l'eslògan «La Revolución serà anarquista o no serà». Enquadrat en el sector «antiorganitzador» del moviment anarquista, fou partidari de l'acció individual, de l'insurreccionalisme i de l'expropiació, amb un caràcter impulsiu que sovint el portà a enfrontaments violents no només amb els enemics sinó amb els companys mateixos. El maig de 1906 va se condemnat per l'Audiència de Gorizia (Friül), amb un altre company, a cinc anys de presó per robatori. Un cop lliure, reprengué les seves activitats, especialment col·laborant en la premsa llibertària. Quan esclatà la Gran Guerra, fou corresponsal del setmanari L'Avvenire Anarchico, de Pisa (Toscana, Itàlia). El gener de 1915, després d'haver desertat, creuà la frontera il·legalment i es refugià a Venècia (Vèneto, Itàlia). Posteriorment, com a «ciutadà estranger», les autoritats el van enviar a Nàpols (Campània, Itàlia) sota vigilància. Durant la segona meitat de 1915, a més de corresponsal, passà a ser redactor de L'Avvenire Anarchico, fent servir diversos pseudònims (Dott. Kilbalchich, Erres, Souvarine, etc.). Com a corresponsal, en 1915 mantingué una polèmica amb Pasquale Binazzi sobre la Conferència de Zimmerwald. Després de Nàpols, cridat pels companys, es va traslladar a Pisa en nom de L'Avvenire Anarchico. Per la seva intensa activitat propagandística, l'abril de 1916 va ser condemnat a internament, però aquest no es va fer efectiu fins la seva detenció el 5 de juny de 1916 a Pisa, moment en el qual va ser deportat a l'illa de Ventotene. A causa de la seva condició física i a les pressions de determinats personatges influents, a finals de 1917 pogué retornar a Pisa, on prengué la direcció de L'Avvenire Anarchico, en substitució de Virgilio Salvatore Mazzoni. Durant aquests anys mantingué bones relacions d'amistat i col·laboració amb destacats llibertaris, com ara Armando Borghi, Bruno Misefari o Paolo Schicchi. A Pisa s'uní lliurement amb Terza Bertolotti, obrera en la impremta anarquista «Germinal!», amb qui tingué un fill (Rapisardo). Durant el «Bienni Roig» (1919-1920), es mantingué força actiu en totes les iniciatives que tingueren lloc a Pisa, des dels avalots contra la carestia de la vida (juny i juliol de 1919) a les agitacions obreres, especialment al motí que tingué lloc a Viareggio (Toscana, Itàlia) al voltant del Primer de Maig de 1920. Des de les columnes de L'Avvenire Anarchico continuà incitant a la revolta i a la revolució, alhora que criticà durament la involució de la Revolució russa aleshores controlada pels bolxevics. Desconfià de les organitzacions anarquistes estables, com ara la Unió Comunista Anarquista Italiana (UCAI), creada l'abril de 1919, i lluità sempre per l'autonomia dels grups i per la seva acció voluntària dels companys i l'espontània de les masses. Quan retornà Errico Malatesta a Itàlia, gràcies a la seva iniciativa, s'esforçà a conèixer-lo amb l'objectiu d'accelerar la insurrecció, però després del moviment d'ocupacions de les fàbriques i les reaccions estatal i feixista, expressà posicions cada vegada més crítiques no només amb el Partit Socialista Italià (PSI) i la Confederazione Generale del Laboro (CGdL, Confederació General del Treball), sinó també amb la Unió Anarquista Italiana (UAI), esdevenint en el portaveu d'una dura campanya contra el moviment «organitzador» anarquista, al qual acusava de ser responsable dels fracassos de l'anarquisme. Denuncià durament les «febles» posicions que adoptà la Comissió de Correspondència de l'UAI sobre l'atemptat al teatre Diana de Milà (Llombardia, Itàlia). Arran del fracàs de la vaga general convocada per l'Alleanza del Lavoro (AL, Aliança del Treball) l'estiu de 1922, les seves crítiques encara es tornaren més amargues i Errico Malatesta hagué d'intervenir des del periòdic Umanità Nova per intentar apaivagar el debat. El seu atac als «organitzadors» no minvà, especialment amb Temistocle Monticelli, amb qui ja havia tingut en 1919 una polèmica i a qui considerava un «provocador», i en 1922 s'editaren nombrosos números únics de publicacions sobre el debat. L'octubre de 1922 començà a publicar la revista teòrica Anarchismo, amb la finalitat d'arreplegar totes les forces «antiorganitzadores» i on col·laboraren destacats anarquistes, com ara Gino Del Guasta, Ugo Fedeli (Hugo Treui) i Tintino Rasi (Auro D'Arcola), entre d'altres, i on els tres números publicats es mantingué una dura polèmica amb Carlo Molaschi. Després de l'última destrucció de la impremta «Germinal!» a mans dels feixistes, a finals de desembre de 1922, a començament de 1923 es refugià a Trieste, des d'on pogué passà la frontera i arribar a Alemanya. Entre juny i desembre de 1923 publicà a Hamburg Il Messaggero della Riscossa. Giornale anarchico autonomo, gairebé tot redactat per ell i que tingué el suport dels companys nord-americans de L'Adunata dei Refrattari de Nova York, i que no volia ser una mera continuació de L'Avvenire Anarchico. Per l'article «Gaetano Bresci 29 luglio 1900-1923», publicat en Il Messaggero della Riscossa, va ser condemnat pel Tribunal de Palerm a un any i vuit mesos de presó per «apologia del regicidi, incitació a la desobediència a les lleis i a l'odi entre classes». En els primers mesos de 1924 retornà a Itàlia i l'abril d'aquell any va ser detingut a Gènova i portat a Palerm, on retrobà son amic Paolo Schicchi, per purgar la pena que mesos abans se li havia imposat. El setembre de 1925 va sortir de la presó gràcies a una amnistia i a finals d'aquell any emigrà clandestinament a França. A París, juntament amb Paolo Schicchi, entre juny de 1926 i abril de 1929 donà vida al periòdic La Diana. En aquesta època francesa col·laborà en Le Libertaire i mantingué la corresponsalia amb diferent periòdics anarquistes dels EUA i d'Amèrica Llatina. Des de La Diana polemitzà amb Camillo Berneri i els «organitzadors», sovint utilitzant els pseudònims Souvarine i Sieglinde. El febrer de 1929 va ser expulsat de França, juntament amb altres anarquistes (Angelo Diotallevi, Luigi Fabbri, Ugo Fedeli, Angelo Sbrana, etc.), i passà Bèlgica. A París, en 1929, sota el pseudònim Sieglinde edità el fullet Anteo Zamboni assassinato due volte, on reivindicava el caràcter anarquista de l'atemptat del jove Zamboni contra Benito Mussolini. Les expulsions sol·licitades per les autoritats feixistes italianes a França desencadenaren rumors sobre infiltrats i espies dins del moviment anarquista de l'exili i engegà una dura polèmica amb Tintino Rasi (Auro D'Arcola) en La Diana i Il Monito, amb acusacions mútues creuades sobre qui estava a sou de la policia. Després de l'intent fallit de Paolo Schicchi, que l'estiu de 1930 desembarcà a Sicília amb l'esperança d'aixecar un moviment antifeixista popular, va ser buscat per la policia i els espies i decidí canviar d'identitat prenent el nom de Renato Zanini i a partir d'aquí es va perdre el seu rastre. Buscat per la policia durant tots els anys trenta, en 1940, quan Itàlia ja havia entrat en la II Guerra Mundial, la policia italiana demanà a l'homòloga alemany la detenció de 23 anarquistes perillosos residents a la França ocupada i en aquesta llista figurava el seu nom. Després de la II Guerra Mundial residia a París, on prengué contacte amb Paolo Schicchi i altres anarquistes sicilians. En els anys cinquanta publicà alguns fullets anticlericals –La leggenda di Gesù (1950 i 1990), I rotoli del Mar Morto. Comento del profeta Abacuc (1957)– i, amb l'editor individualista napolità Giuseppe Grillo, la biografia Vita eroica e gloriosa di Paolo Schicchi (1957). Entre gener i març de 1958 mantingué una polèmica en Previsioni sobre el problema de la socialització i el col·lectivisme amb Bruno Rizzi. També en 1958 publicà en Previsioni l'assaig «Riccardo Wagner anarchico e umanista». Renato Siglich va morir en 1958, sembla, a París (França).\nPortada d'uns dels llibres de Dando Dandi\n- Dando Dandi: El 22 d'octubre de 1893 neix a Torí (Piemont, Itàlia) l'anarquista Candido Mollar, més conegut com Dando Dandi o Dino Dandi. Emigrà a Amèrica i acabà instal·lant-se als EUA. Treballà de miner, col·laborà regularment en L'Adunata dei Refrattari i durant molt d'anys milità en Industrial Workers of the World (IWW, Treballadors Industrials del Món). Entre els anys seixanta i setanta fou membre del grup anarquista italià de Los Gatos. Mantingué correspondència amb destacats anarquistes, com ara E. Armand, Ugo Fedeli o Pio Turroni. L'editorial anarquista de Cesena (Emília-Romanya, Itàlia) «L'Antistato» li edità una recopilació dels seus assaigs sobre la segregació racial i el moviment dels drets civils nord-americans publicats entre 1942 i 1960 sota el títol Bianchi e negri (1962) i el llibre Panorama americano (1965). Entre 1947 i 1971 col·laborà en el periòdic anarquista italià Volontà i entre 1950 i 1957 en Solidaridad Obrera de París (França). També col·laborà en Il Risveglio, Le Libertaire i Études Anarchistes. Víctima d'un atac que li va deixar mig paralitzat, vivia tot sol. Dando Dandi va morir el 10 de desembre de 1972 a l'hospital de Los Gatos (Santa Clara, Califòrnia, EUA) després de ser trobat el dia abans en coma al seu domicili per la policia que havia estat advertida pels veïns sorpresos de veure el correu acumulat davant la seva porta.\nNecrològica de Juan González Campoy apareguda en el periòdic tolosà Espoir del 10 de novembre de 1974\n- Juan González Campoy: El 22 d'octubre de 1896 neix a Bédar (Almeria, Andalusia, Espanya) l'anarcosindicalista Juan González Campoy. Sos pares es deien Francisco González i Josefa Campoy. Emigrà a Barcelona (Catalunya) i en la dècada dels trenta milità en la Confederació Nacional del Treball (CNT). En 1939, amb el triomf franquista, passà a França. En 1940 s'instal·là a Sées (Normandia, França), on ha partir de 1944 fou un dels organitzadors de la CNT departamental i de la qual ocupà càrrecs de responsabilitat durant nombrosos anys. Sa companya fou María Domingo. Juan González Campoy va morir el 12 de setembre de 1974 al seu domicili d'Argentan (Baixa Normandia, França).\n- Eghilberto Caruso: El 22 d'octubre de 1898 neix a Civitavecchia (Laci, Itàlia) l'anarquista, anarcosindicalista i resistent antifeixista Egilberto Caruso, també conegut com Eghibert Caruso. Treballà, com molts anarquistes, com a estibador al moll de la seva ciutat natal i es formà políticament en el Cercle Llibertari «Pietro Gori». El juliol de 1918 va ser detingut per no haver-se presentat a la citació militar. En acabar la Gran Guerra, participà en nombroses manifestacions i esdevingué membre d'un dels grups dels «Arditi del Popolo» de Civitavecchia, participant en enfrontaments amb els grups feixistes. El 31 de maig de 1921, arran d'una denúncia, va ser jutjat i condemnat a 75 dies de presó per «possessió d'armes». Sotmès a vigilància pel règim feixista, el juliol de 1926 el seu domicili va ser escorcollat, trobant la policia nombrosos exemplars de la revista anarquista Pensiero e Volontà i el fullet L'intermezzo dei senza patria. En 1927 va ser condemnat a quatre anys de confinament acusat d'haver ajudat a l'expatriació clandestina de companys. L'11 de novembre de 1927 arribà a la colònia penitenciària de l'illa de Lipari, però el 22 de desembre d'aquell any va ser finalment alliberat per mor d'una mesura de gràcia. De bell nou a Civitavecchia, continuà militant en el moviment anarquista i restà sota vigilància policíaca fins la caiguda del règim feixista. Entre 1948 i 1949 fou membre del Consell de la Companyia Portuària de Civitavecchia. Estava casat amb Elena Fiorentini, amb qui tingué quatre infants. Eghilberto Caruso va morir el 9 de febrer de 1961 mor a Civitavecchia (Laci, Itàlia).\nNecrològica de Miquel Ballvé Palau publicada en el periòdic tolosà Espoir del 4 de maig de 1980\n- Miquel Ballvé Palau: El 22 d'octubre de 1899 neix a Cervià de les Garrigues (Garrigues, Catalunya) l'anarcosindicalista Miquel Ballvé Palau. Sos pares es deien Josep Ballvé i Assumpta Palau. Milità en la Confederació Nacional del Treball (CNT) de Cervià de les Garrigues i durant la Revolució fou un dels animadors de la col·lectivitat local fins l'evacuació del poble davant la imminent conquesta de la població per les tropes feixistes. Amb un grup de companys, participà en l'evacuació de part els béns de la cooperativa de la col·lectivitat amb una carreta tirada per una mula. Sota els bombardeigs de l'aviació franquista, aconseguiren arribar a la frontera. En arribar va ser internat al camp de concentració d'Argelers, on participà en el reagrupament dels companys lleidatans, els quals organitzaren dins del camp les menjades col·lectives. A Clarmont d'Alvèrnia (Alvèrnia, Occitània) pogué reunir-se amb sa companya Elvira Gil i la parella s'instal·là a Albi. En aquesta població ocupà càrrecs de responsabilitat en la Federació Local de la CNT i en la secció local de Solidaritat Internacional Antifeixista (SIA). Miquel Ballvé Palau va morir el 25 de novembre de 1979 al Centre Hospitalari d'Albi (Llenguadoc, Occitània) a causa d'una oclusió intestinal i va ser enterrat dos dies després.\n- Benigno Andrade García: El 22 d'octubre de 1908 neix al llogaret d'As Foucellas (Cabrui, Curtis, Betanzos, La Corunya, Galícia) el guerriller anarquista antifranquista Benigno Andrade García, més conegut com Foucellas o Foucelhas. Va estudiar primària a l'escola de la localitat i des de molt jove va treballar al camp. Més tard es va instal·lar a Lleó per fer feina a les mines de carbó de Fabero (Ponferrada). Casat amb María Pérez, va tenir dos fills, Josefa i Sergi. Sa muller treballava a cal metge de la localitat, Manuel Calvello, qui juntament amb sa muller Isabel Ríos Lazcano, dirigien la cèl·lula comunista de Curtis, anomenada «Sociedad Republicana Radio Comunista», amb la qual simpatitzava Faucellas. Posteriorment afiliat a la Confederació Nacional del Treball (CNT), quan va esclatar la Guerra Civil es va enrolar en una columna que es dirigia a la Corunya, per trobar-se amb la ciutat ja presa pels grups feixistes, per la qual cosa va tornar a Curtis. Va intervenir en una requisa d'armes a Fisteos i en altra de dinamita a l'estació de tren de Teixeiro i, tement les represàlies franquistes, es va llançar al maquis. Durant la guerra va estar malalt de diftèria i la va passar convalescent i amagat en diversos indrets de la zona. Durant aquest temps va ser cridat a files i declarat pròfug. Ja recuperat i encara no buscat activament per la Guàrdia Civil, es va posar al front, en 1941, d'una partida guerrillera que actuava sobretot a la zona de Sobrado dos Monxes i Arzua, formada majoritàriament per presoners republicans fugitius dels batallons de càstig disciplinari que existien en aquella època a Galícia. Ben aviat va adquirir fama de tenir un olfacte especial per evitar les emboscades, que se suposa precedia de les activitats d'«espionatge» de sa germana Consuelo, que treballava a la caserna de la Guàrdia Civil. En 1943 va passar al grup de Lisardo Freijo (Tenente Freixo) de Lugo, que operava principalment a la zona de Curtis i Ordes. Ferit fortuïtament per la seva pròpia arma, el març de 1943, va ser traslladat pels companys a la Corunya, on va ser operat sota nom fals de Juan Fernández al sanatori de San Nicolás, restant-hi sis mesos convalescent. En 1945 se li atribueix la mort del caporal de la Guàrdia Civil Manuel Bello a Curtis. En 1947 va tornar al maquis, encara que la seva activitat comença a minvar, ja que molts dels seus companys moren en emboscades i enfrontaments armats. L'abril d'aquest any es trasllada a Pontevedra com a cap de la Quinta Agrupació Guerrillera. L'octubre de 1949 va fugir a una emboscada de la Guàrdia Civil preparada a Riqueche, cap del destacament de Cortizas. Entre els anys 1950 i 1951, ja molt reduïts els escamots guerrillers, es trasllada a la zona de Betanzos, en companyia de Manuel Villar Arnoso (Manolito), que li servia d'únic enllaç. El 9 de març de 1952 es detingut i ferit en una cama a Costa (Oza de los Ríos), resultant mort Manolito i altre guerriller, a més del guàrdia civil Cesáreo Díez. Terriblement torturat per la Guàrdia Civil, va confessar l'ajuda que nombrosos alcaldes de la zona l'havien prestat. Va ser jutjat en Consell de Guerra a l'Agrupació de Sanitat Militar de la Corunya el 26 de juliol de 1952 i condemnat a mort. Benigno Andrade García va ser executat mitjançant garrot vil a les 7 del matí del 7 d'agost de 1952 a la presó provincial de la Corunya (Galícia) i enterrat en una fosa comuna del cementiri de San Amaro. La vida de Benigne Andrade està enfosquida per la llegenda forjada pel poble --entre 1936 i 1952 se li van incoar vint processaments--, que li va atribuir tota classe d'actes, fins al punt que els guerrillers gallecs van ser anomenats Os Foucellas en general. Se li atribuïren un fotimer d'actuacions, encara que molts bandolers i delinqüents comuns culpaven Foucellas dels seus propis crims, donada la gran fama d'aquest.\nNecrològica de Cándida Martínez González apareguda en el periòdic tolosà Cenit del 19 de gener de 1988\n- Cándida Martínez González: El 22 d'octubre de de 1908 neix a Covarrubias (Burgos, Castella, Espanya) l'anarcosindicalista Cándida Martínez González. Sos pares es deien Domingo Martínez i Margarita González. A començament dels anys trenta treballava d'infermera a la Clínica «La Alianza» de Barcelona (Catalunya) i militava en la Secció d'Infermeres del Sindicat de Productes Químics de la Confederació Nacional del Treball (CNT). En aquest sindicat va conèixer son futur company, l'anarcosindicalista Pablo Bravo, que havia ajudat les infermeres en l'organització d'una vaga. Després de la guerra, amb son fill Liberto de 18 mesos i sa mare ja anciana, passà clandestinament a França. Pogué reunir-se amb son company, que ja havia passat abans la frontera i treballava en l'agricultura, i entre 1940 i 1942 la família va estar internada a diversos camps de concentració (Saint-Fons, Ribesaltes, Manzac i Montelaimar). Posteriorment la parella s'instal·là a Tolosa (Llenguadoc, Occitània) i a Libós (Montsempron e Libós, Agenès, Gascunya, Occitània), on continuaren militant en la CNT de l'exili. Cándida Martínez González va morir el 7 de setembre –algunes fonts citen erròniament el 9 de setembre– de 1987 Fumel (Aquitània, Occitània).\nJuan Arnedo Calvo (Barcelona, 1936)\n- Juan Arnedo Calvo: El 22 d'octubre de 1912 neix a Tarassona (Saragossa, Aragó, Espanya) l'anarcosindicalista Juan Arnedo Calvo. Tipògraf de professió, milità en la Confederació Nacional del Treball (CNT). Quan el cop militar feixista de juliol de 1936 feia el servei militar a Saragossa i, després d'aconseguir fugir-ne, arribà a zona republicana pels pinars de Zuera (Saragossa, Aragó, Espanya) i s'integrà en la «Columna Durruti». Després de la militarització de les milícies, formà par de la 125 Brigada Mixta («Divisió Ascaso») de l'Exèrcit Popular de la II República espanyola, creada l'abril de 1937 i els responsables de la qual van ser Miguel García Vivancos i Germán Ruera Condal. En 1939, amb el triomf franquista, va caure presoner i va ser reclòs a la presó de les Caputxines de Barbastre (Osca, Aragó, Espanya) i a Saragossa fins el desembre de 1941, quan va ser posat en llibertat provisional. El 28 de desembre de 1942 va ser condemnat en consell de guerra a Saragossa a 30 anys de reclusió major per «adhesió a la rebel·lió». Anys després se li donà permís per a viure a Barcelona (Catalunya), on en els anys quaranta participà en la clandestinitat militant en el Sindicat d'Arts Gràfiques de la CNT. En 1947 ajudà Félix Carrasquer Launed a crear una impremta clandestina de propaganda. Posteriorment passà a França. A finals dels anys cinquanta passà a residir a Arés (Aquitània, Occitània). Després de la mort del dictador Francisco Franco retornà a Saragossa i milità en el Sindicat de Jubilats de la CNT. Juan Arnedo Calvo va morir en 2004 a Tarassona (Saragossa, Aragó, Espanya).\nJuan Arnedo Calvo (1912-2004)


Es queda en coma i escolta els metges dir que es morirà\nUna dona, anomenada Brisa Alfaro , va despertar el coma fa algunes setmanes i ha explicat com van ser aquests dos anys en què va estar postrada en un llit. El terrorífic relat de la jove de 34 anys no deixa indiferent a ningú i és que, després de patir un vessament cerebral i un coma, podia escoltar perfectament tot el que passava al seu voltant, però no moure ni interactuar, de manera que els dies es van convertir en un malson.\nExplica que el seu ment estava treballant però, en estar incapacitada per a comunicar-se, va sentir als metges avisar a la seva família que moriria. "Quan vaig sentir al doctor que no podria sobreviure em vaig aterrir. Era com estar en un somni terrible, però un en què estava desperta. Volia que sabessin que estava desperta, que podia sentir-los" , ha explicat al Daily Mail. < / p>\nl'angoixa de Brisa va arribar després que patís una reacció al·lèrgica i anés a l'hospital, on va patir el vessament cerebral que la va deixar en coma , encara que la seva memòria ha quedat molt afectada a curt termini i és incapaç de recordar què va passar exactament les hores prèvies.\n"Podia sentir a la meva família i als metges moure. Parlaven de mi, de la meva pronòstic i tractament. Però no sabien que estava desperta" , relata la jove que va estar dos mesos així fins que, per fi, va poder moure els dits del seu cos. A poc a poc, els metges la van ajudar a que fos sortint del coma, tot i que estava molt feble físicament. "La meva vida ha canviat més enllà del reconeixement. Però després d'haver estat en coma, i despertat, sé el afortunada que sóc", ha dit emocionada.\nArtículo anteriorOriana revela quant cobren els ganxos de 'MYHYV'\nArtículo siguienteCarmen Lomana llama «hijo de puta» a un tuitero que le recuerda los Papeles de Panamá


Dijous, 20 Juny 2019 18:19\nEn la societat actual comença a posar-se de manifest que els sentiments i emocions són fonamentals per als diferents elements que conformen l’ésser humà: salut, aprenentatge, desenvolupament social … Accedir a un benestar personal passa per poder mantindre una bona salut, tan física com afectiva, i cal fomentar els hàbits saludables, tant a nivell físic com a nivell emocional.\nDijous, 23 Maig 2019 18:00\nDimarts, 21 Maig 2019 17:20\nBulgària és el tercer país acollidor d’aquest projecte i la resta de països participants hem realitzat la itinerància cap a la ciutat de Pazardhik.\n[IES Digital] Aprenent arqueologia a les coves de la Sarga i el Museu arqueològic d'Alcoi\nDijous, 25 Abril 2019 19:00\nLa visita de l'IES Biar a les coves de la Sarga el passat 12 de Març va ser molt interessant i divertida. Gràcies al fet que tinguérem un guia que sabia moltes coses sobre les pintures rupestres i ens ho explicava molt clarament perquè tot el món es pogués assabentar. Per a poder veure les coves cal pujar la muntanya, però no és gens perillós i a més té una senda que senyala el camí de la pujada.


Notícies 561 a 570 de 615\nPrograma d'Activitats Físiques per a infants i joves\nL'Institut Barcelona Esports va escollir el Museu Olímpic i de l'Esport per realitzar les activitats de RAID ATLÈTIC i de CURSES D'ORIENTACIÓ, activitats contemplades dins del Programa d'Activitats Físiques per a infants i joves de l 'Ajuntament de Barcelona\nAssociació de Dones Olímpiques\nEl programa España Directo de Ràdio Nacional va presentar, en el Museu Olímpic i de l'Esport Joan Antoni Samaranch, l'Associació de Dones Olímpiques ATHENAI.\nInvitación Inauguración exposición Vías Verdes\nMartes 2 de noviembre a las 19:00h. en el Museu Olímpic i de l'Esport Joan Antoni Samaranch\nInvitació Inauguració exposició Vías Verdes\nDimarts 2 de novembre a les 19:00h. en el Museu Olímpic i de l'Esport Joan Antoni Samaranch\nPresentació de l'exposició de Vies Verdes\nPere Alcober, president de la Fundació Barcelona Olímpica ha presentat l'exposició temporal 'Vías Verdes'.Les Vies Verdes són antics traçats ferroviaris en desús condicionats com itineraris no motoritzats per a la pràctica del passeig a peu i amb bicicleta. Hi ha a Espanya més de 80 vies verdes, que sumen 1770 quilòmetres, per al gaudi de tots, incloent les persones de mobilitat reduïda.\nEl Museu Olímpic i de l'Esport Joan Antoni Samaranch va acollir la jornada de reflexió, debat i reconeixement.\nPere Alcober, delegat d'Esports de l'Ajuntament de Barcelona i Inma Morelada, regidora de l'Àrea de Benestar i Cohesió Territorial, van ser els encarregats d'obrir l'acte.\nPresentació de la cursa de la Dona\nL'Auditori petit del Museu Olímpic i de l'Esport Joan Antoni Samaranch ha acollit la presentació de la Cursa de la Dona 2010 que se celebrarà diumenge 24 d'octubre pels carrers de Barcelona.\n25 anys d'escalada a l'Everest\nJa fa 25 anys que l'Everest va ser conquerit per un grup d'escaladors catalans Conrad Blanch, Carles Vallés i Lluís Gómez formaven part de l'expedició que va col·locar la primera bandera catalana al cim més alt del món.\nPrimer torneig de futbolí entre esportistes i periodistes esportius.\nLa Fundació Barcelona Olímpica va organitzar, gràcies a la col·laboració de Billars Córdoba, el primer torneig de futbolí entre esportistes i periodistes esportius.\nInvitació a l’exposició de fotografia '25 anys de l’escalada a l’ Everest'. Col·loqui de Conrad Blanch, Carles Vallés i Lluís Gómez.\nEl Sr. Pere Alcober, en qualitat de president de la Fundació Barcelona Olímpica, conjuntament amb el Sr. Josep Manel Puente i Pubill, president del Centre Excursionista de Catalunya, i el Sr. Daniel Planas i Perpiñá, president de la Federació d’Entitats Excursionistes de Catalunya, es complauen a convidar-vos a l’exposició de fotografia 25 anys de l’escalada a l’ Everest


Els municipis del Barcelonès Nord assoleixen la xifra de llocs de treball més alta des del 2008 en el primer trimestre | Sala de Premsa | Cambra de Comerç de Barcelona\nEls municipis del Barcelonès Nord assoleixen la xifra de llocs de treball més alta des del 2008 en el primer trimestre\nL’afiliació segons residència padronal també creix un 3,8% en termes interanuals al Barcelonès Nord fins a les 151.127 persones, la xifra més elevada des del 2012.\nEls municipis del Barcelonès Nord (Badalona, Sant Adrià de Besós i Santa Coloma de Gramenet) han tancat el primer trimestre de l’any amb 89.375 llocs de treball, un 4,1% més que l’any anterior. Tot i que es tracta d’un creixement menys intens que el registrat al conjunt de Catalunya (4,8%), representa la xifra més alta des de setembre de 2008. Alhora, aquesta xifra també és un 6% superior als registres prepandèmia (març de 2019).\nAixí es conclou en l’Informe trimestral del teixit empresarial i mercat del treball del Barcelonès Nord, elaborat pel Gabinet d’Estudis Econòmics de la Cambra de Barcelona, que analitza també el comportament del teixit empresarial, els afiliats segons residència padronal i l’atur registrat.\nLa xifra d’empreses retalla distàncies amb els nivells prepandèmia\nMentre el mercat de treball deixa enrere la crisi, el teixit empresarial del Barcelonès Nord també ha signat també un primer trimestre positiu amb un creixement interanual del 3,3%, fins a les 7.569 empreses, una evolució més intensa que al conjunt de Catalunya (2,1%). Així mateix, respecte al desembre de 2021 hi ha hagut una lleugera disminució de 6 comptes de cotització (-0,1%).\nTot i la progressió en termes interanuals, la xifra d’empreses al Barcelonès Nord del primer trimestre d’enguany és encara un 6% inferior a la del primer trimestre del 2019, abans de la crisi sanitària.\nCreix la massa tant d’assalariats/es com d’autònoms/es fins al març\nSi analitzem els llocs de treball segons el tipus de règim d’afiliació, al tancament del primer trimestre els municipis del Barcelonès Nord compten amb 67.721 assalariats/es i 21.654 autònoms/es. Cal destacar que la xifra d’assalariats és la més elevada des de juny de 2008, mentre que la d’autònoms és la més elevada per a un mes de març des del 2009.\nAmbdós grups han crescut respecte al mateix període de l’any anterior, però aquest increment ha estat més intens entre els assalariats/es (5,0%) que entre els autònoms/es (1,2%).\nPel que fa a la grandària de l’empresa, el nombre d’assalariats ha crescut un 13,9% a les empreses de 251 treballadors o més i un 4,6% de fins a 50 treballadors, però s’ha reduït un 3,2% a les empreses de 51 a 250 treballadors.\nBona part dels habitants es traslladen a una altra comarca per treballar\nSi s’atén a la residència padronal de l’afiliat, els afiliats/es han augmentat un 3,8% al Barcelonès Nord respecte a un any enrere, fins a les 151.127 persones a finals de març de 2022, la xifra més elevada per aquest mes des del 2012 (inici de la sèrie disponible). Després de la davallada causada per la pandèmia, la xifra d’afiliats/es ara supera en un 1% la de març de 2019, abans de la crisi.\nEl creixement ha estat molt similar entre les dones (3,7%) i els homes (3,8%) i s’ha registrat un augment a tots els grans grups d’edat, a excepció de les persones compreses entre els 30 i 44 anys (-0,3%). Per nacionalitat, cal destacar el creixement relatiu del 10,6% entre els afiliats/es de nacionalitat estrangera —el 17,0% del total—, enfront del 2,5% dels de nacionalitat espanyola.\nRespecte als nivells previs a la pandèmia (març 2019), el nombre d’afiliats/es ha augmentat en tots els col·lectius analitzats, excepte entre les persones menors de 45 anys (-6,8%) i els nacionals (-1,0%). Si es comparen les afiliacions segons seu social (llocs de treball) i per residència padronal, el nombre és molt superior en el segon cas (un 69% més). El motiu de la diferència és que molts treballadors residents al Barcelonès Nord es traslladen a una comarca diferent per treballar.\n10 mesos consecutius de reducció de l’atur al Barcelonès Nord\nEl nombre d’aturats/es al Barcelonès Nord s’ha situat en 23.169 persones a 31 de març, la xifra més baixa des del 2008. En termes interanuals, nombre d’aturats/es disminueix per desè mes consecutiu fins al -24,6%, reducció menys intensa a la registrada al conjunt de Catalunya (-26,6%).\nLa disminució anual és més notable entre els homes (-27,7%) que entre les dones (-22,1%) i per trams d’edat ha estat menys intensa a mesura que augmenta el grup d’edat, del -37,6% entre les persones menors de 30 anys al -10,1% en les de 55 anys o més. Per últim, l’atur disminueix a tots els tipus d’ocupació, destaquen les caigudes en termes absoluts dels treballadors d’ocupacions elementals (-2.770) i els de la restauració, personals i venedors (-2.161).\nFinalment, l’estimació de la taxa d’atur registral als municipis del Barcelonès Nord se situa el març en el 12,7% a Badalona, el 12,4% a Santa Coloma de Gramenet i el 16,5% a Sant Adrià del Besós, les xifres més baixes per a un mes de març des del 2008 per als dos primers municipis, i la segona per a Sant Adrià del Besós (només per darrere de la taxa del 2019).\nCambresTerritorials 1T BCNord (1).pdf\nT Barcelones Nord.pdf\nEl Barcelonès és la comarca barcelonina amb el major creixement d’aturats registrats (38,3%) respecte el juny passat\nLa comarca barcelonina també és la que més ocupants residents perd (-5%) juntament amb el Maresme (-5,9%) i el Garraf (-5%).


Programació 2019 - Manlleu Film Festival\nStéphanie Vasseur — França — 16′ 38”\nJohan Palmgren — Suècia — 14′ 00”\nAlba Monteagudo, Meritxell Molist, Raül Masmitjà, Ricard Muné — 4’ 00”\nPablo Rodríguez — 12’ 09”\nAlbert Vilella, Marc Andreu, Marc Almarcha, Gerard Mus — 8’ 00”\nDavid Conill — 10’ 00”\nLa pesca del salmó es troba fortament connectada a l’ADN de la gent de l’illa d’Arranmore: una petita comunitat insular irlandesa que la seva població no supera les cinc-centes persones. “A Foot of Turf” ens introdueix en una societat en la que la seva manera de viure es veu cada vegada més amenaçada a causa de la prohibició de 2006 de la pesca del salmó a la Unió Europea.\nOlivier Binder — França — 19’ 15”\nTeresa Bellón & César F. Calvillo — Estat espanyol — 3’ 41”\nDiego Porral Soldevilla — Estat espanyol — 1’ 05”\n“Monsters Walking” és un curtmetratge sobre monstres que caminen. O això sembla.\nJeremi Skrodzk — Polònia — ŁÓDŹ Film School — 9’ 15”\nElena Kairyté — Lituània — Les Frères Lopez — 7’ 25”\nAnaïs Bertrand — França — 15’ 00”\nValentin Stejskal — Bèlgica — 7’ 30”\nJuulia Kalavainen — Portugal — 5’ 15”\nMatalassos, peus, mantes, braços, escombres, records, tubs, plàstics. Tot un exèrcit d’objectes balla i es retroça en aquesta particular coregografia ambulant. Un home intena vèncer així al seu fantasma meravellós, terrible i imposible d’oblidar.\nCarles Bosch, Sara Rancaño, Elvira Gálvez, José M. Restrepo, Nabil Bellahsene — EICTV | Lastor Media — 24’ 00”\nMarga Almirall — Dynamite Films — Catalunya — 18’ 00”\nFrancesca Català — País Valencià — 3’ 03”\nL’Isra i en Cheíto són dos germans gitanos: l’Isra va ser sentenciat a presó per tràfic de drogues i en Cheíto es va allistar a Infantería de la Marina. Quan l’Isra surt de la presó i el Cheíto torna d’una llarga missió, tornen a l’illa de San Fernando. El retrobament entre els dos germans porta records de la violenta mort del seu pare quan tot just eren uns nens.\nHan passat dotze anys des de La leyenda del tiempo, la pel.lícula de Lacuesta de quan l’Isra i el Cheíto eren adolescents. Ara l’Isra retorna a San Fernando per recuperar a la seva dona i les seves filles. Però, com aconseguirà tirar endavant en el loc amb la taxa d’atur més alta d’Espanya? La seva recerca de redenció, la seva necessitat d’ordenar les seves vides i reconciliar-se, uneix a l’Isra i el Cheíto una vegada més.\nLacuesta neix el 1975 a Girona en el sí d’una familia d’origen basc. Va estudiar Comuniació Audiovisual a la UAB i es va graduar en la primera promoció del Màster de Documental de Creació de la Universitat Pompeu Fabra. Compagina el cinema amb la docencia en diferents màsters de cinema documental. Col·labora en diversos mitjans, escrivint articles sobre cinema, música i literatura.\nLa leyenda del tiempo (2006) es va presentar a la secció oficial del Festival de Rotterdam, Festival Internacional de cine de Las Palmas (Premi Especial del Jurat a la Millor Pel·lícula), entre d’altres.\nL’acte d’entrega de premis començarà a les 18:30 i posteriorment es projectarà el llargmetratge.