Purple Queen: Cànnabis Purple Majestuós - Royal Queen Seeds\n>Purple Queen: Cànnabis Purple Majestuós\nPurple Queen: cannabis violeta impresionant\nORÍGENS: LA CERCA DE LA REINA PÚRPURA\nEn algun lloc del Hindu Kush creix una misteriosa marihuana de muntanya. Durant segles, la regió ha acollit les varietats de cànnabis índica pures més exquisides. A dia d'avui, segueix sent l'origen del millor haixix. Els aventurers caçadors de varietats s'enfronten a conflictes armats, condicions dures i terrenys perillosos, mentre busquen marihuana silvestre, així com varietats premiades i millorades localment.\nEl color porpra sempre ha estat associat a la reialesa. L'antiga Xina probablement fos la primera a reconèixer les seves suposades propietats màgiques.\nLa Purple Queen és un encreuament de forta dominancia índica, creat pels experts en hibridació de Royal Queen Seeds. Aquesta extraordinària varietat combina els fenotips més resinosos, i de color porpra més intens, mitjançant exemplars de l'Afghan Kush i la Pakistan Kush. Ara, qualsevol cultiu de cànnabis pot convertir-se en un palau morat i enganzifos pel cultivador casolà corrent i decent.\nCARACTERÍSTIQUES DE CULTIU: PLANTES VIOLETES I ENGANXIFOSA\nJa sigui en una cambra de cultiu, o en exterior en climes de temperats a càlids, la Purple Queen és un estel de flors.\nLes plantes compactes i frondoses, amb espai internodal curt, produiran cues i cogollos pegajosos i durs com una pedra. Estem parlant d'una densitat tipus Júpiter. Després d'una fase de floració de tan sol 8 setmanes, estarà llesta per a la collita. En exterior, sol collir-se a mitjans de Setembre.\nQuan les plantes passin de la fase vegetativa a la floració, a poc a poc aniran agafant tocs d'espígol. Es poden eliminar les fulles massa grans, perquè pugui penetrar més llum. Durant les etapes tardanes de la floració, les temperatures nocturnes més fredes fomentaran un fullatge i unes flors de color porpra intens i majestuós, que faran les delícies del conreador. Fidel al seu llinatge de pedigrí Kush, les seves flors porpres i gebrades emanen aromes penetrants a terra, a llimona-pi i a haixix.\nEFECTRES: SENSACIONS DE FUMADA I ATACS DE GANA\nLa Purple Queen ofereix una fumada nocturna forta, ideal per als amants de les índiques. Amb el seu sabor Kush intens, i un subtil regust cítric, assaboriràs cada calada; sempre que puguis deixar de devorar-la amb la mirada el temps suficient per embolicar-te un porro. La Purple Queen regna amb mà de ferro. El primer que sentiràs és una sensació eufòrica alegre. I després, et sentiràs fumat. Però el viatge és relaxant. També apareixen efectes sedants. I tard o d'hora, et sentiràs apalancat i famolenc. Els fumadors amb finalitats terapèutiques apreciaran la Purple Queen pels seus efectes físics calmants i l'estimulació de l'apetit.\nPURPLE QUEEN AUTOMATIC: CABDELLS EXQUISITS, SENSE ESPERES\nLa Purple Queen produeix resultats sorprenents i gratificants. No obstant això, el món de la genètica fotoperiódica sol intimidar als principiants. A vegades, fins i tot els conreadors amb molta experiència prefereixen la velocitat i discreció que ofereixen els ceps autoflorents. El nostre equip de cria professional va creuar la Purple Queen amb la Critical Acte per a augmentar la velocitat i facilitar el cultiu a principiants. Com a resultat, va sorgir la Purple Queen Automatic.\nAmb una genètica 80% índica, 15% sativa i 5% ruderalis, en la Purple Queen Automatic destaca l'encant índica. Curiosament, les plantes d'interior aconsegueixen una altura màxima lleugerament superior que la Purple Queen original (130cm), encara que amb la tècnica d'entrenament de baix estrès poden mantenir-se a una grandària més petita. Poden produir collites impressionants de fins a 400g/m², en tan sols 8-9 setmanes a partir de la germinació.\nLes plantes d'exterior aconsegueixen una altura màxima de 140cm, però poden mantenir-se a 90cm mitjançant tècniques d'entrenament. Per a dissimular la seva olor i amagar una mica a aquestes belleses porpres, pots posar a la seva al voltant plantes associades, com la camamilla. A l'aire lliure, aquesta varietat pot produir collites de 100-150g per planta.\nLa Purple Queen Automatic produeix flors precioses i molt aromàtiques. Aquests cabdells compactes, de color porpra fosc, tenen una capa brillant de tricomas carregats amb un 16% de THC, a més de terpens terrosos i cítrics. Prepara't per a un subidón relaxant i reconfortant, que dissipa les preocupacions i porta la ment al moment present.


Fins ara eren ben bé la joia de la corona. Des dels ulls de l’Espanya castellana, catalans dels bons. Encara que fos amb un punt, el just, de particularisme ben entès. Pau, en principi mut, havia donat el pas esperat en fer d’abanderat espanyol als Jocs Olímpics i en assistir a la coronació de Felip VI; el seu germà Marc, sempre tan efusiu, a la mínima oportunitat, en les seves manifestacions d’espanyolitat. I vés per on, ara, s’han atrevit a pronunciar-se a favor del dret de decidir, com el 80% dels seus conciutadans. Coincidint amb futbolistes com Piqué i Xavi o motociclistes com Aleix Espargaró. Ben segur, els Gasol continuen estant pel no, però, encara veurem com, amb la seva habilitat habitual, el dependentisme els acabarà portant a empentes, contra el seu capteniment innat, a votar pel Sí-Sí.\nGuardans, Ignasi (exeuroparlamentari de CiU).\nEnverinat de ressentiment.\nAquesta setmana li hem d’agrair (és molt important que votin!) un article pensat per mobilitzar el dependentisme, apel·lant a la responsabilitat dels qui ara no alcin la veu contra el procés, caracterizat com una “enorme ficción teatral llena de emociones casi futboleras y vacía de sustancia y racionalidad”. Encara que sigui mitjançant una cridanera contradicció de base: la d’afirmar que el procés acabarà en fracàs i alhora alertar de les seves terribles conseqüències. En què quedem? De fet, però, quan detalla el desastre que vindrà (un país “roto, frustrado y en crisis”) fa una deliciosa i exacta descripció del que tenim ara: és evident que a alguns la dependència els va força bé... de fet, fa cent anys que els permet viure com a reis. I és que Guardans és un marginat, això sí, que disposa de mitja pàgina al diari semi-gratuït dels Godó.\nIgnasi Guardans José Manuel García-Margallo Marc Gasol Pau Gasol\nOliva 21 de setembre de 2014 a les 20:30\nD'AN GARCIA MARGALLO,CAP SORPRESA,,NET I NEBOT NET DE GENERALS"AFRICANISTES"UN ES EL QUE VA MANAR EL DESSASTRE DE L'ANUAL,QUINA PERLA TU ,I EL ALTRE VA COMANDAR LA CONEGUDA "MATANZA DE MARGALLO"...I "CUÑADISIMO"...¡¡¡\nAQUEST NENS DE SAN BOI...QUE VOLS, CUIDAN LES SEQUES...\nD'AN GUARDANS,NO HAN VAL NI LA PENA PARLAR.


Crist regna des de la Creu\nAvui celebrem la festa de Jesús Crist, Rei de l’Univers. És un títol que en una primera lectura ens produeix un cert mal estar. Aquest títol ens recorda, a la gent de la meva generació, fets associats a la violència, a la intolerància religiosa i a una època de cristiandat. Per aquest motiu és molt important que rellegim molt atentament el relat de l’Evangeli d’aquest diumenge. En l’escena de la mort de Jesús se’ns diu per boca dels seus botxins, que és cert: Jesús és Rei, l’Elegit, el Messies, però la forma d’exercir-la trenca tots els nostres esquemes que fins ara teníem de la reialesa.\nLlegint el text descobrim que el protagonista és un home nu, patint la terrible agonia d’un crucificat, executat com un malfactor qualsevol fora de la ciutat, i tenint per companys altres malfactors, també condemnats.\nL’escena de l’evangeli d’avui va ser molt representada pels artistes del romànic, en les “majestats”. Tots hem contemplat aquestes meravelloses talles del romànic, Crist vestit amb túnica sacerdotal, el cap coronat i crucificat a la creu. Ja que ens és impossible entendre d’un altra manera el regnat de Crist. Ell és rei, però un rei que no domina, sinó que serveix. Un rei que no exigeix la vida dels altres per defensar el seu regne, sinó que és Ell qui dóna la vida. El seu tron és una creu.\nI sant Lluc, mestre de pedagogia, i evangelista de la misericòrdia de Jesús, ens aporta el diàleg que el Senyor té amb els malfactors que l’acompanyen en aquella tràgica hora. El lladre de la seva dreta li fa una pregària: Jesús, recorda’t de mi quan arribis al teu Regne. Jesús no tant sols acull el darrer prec d’aquell pobre desgraciat, que al final de la seva vida reconeix el seu pecat, sinó que li respon amb paraules sublims: En veritat t’ho dic: avui seràs amb mi al paradís. Aquí, com ja ens ho havia dit el mateix Jesús en la paràbola del fill pròdig, el Senyor es mostra com el Pare que acull, perdona i salva. Aquesta és la seva reialesa.\nFinalment, un breu comentari per aquell a qui la tradició el coneix pel “mal lladre”. Ell -com va escriure ja fa alguns anys una persona que va dedicar la seva vida als marginats- exemplifica als pobres homes i dones que la duresa de la vida ha endurit també el seu cor, de forma que no són capaços en cap moment de poder reconèixer els seus errors. Jesús, també mor per ells, per a ells també hi ha misericòrdia.


IniciOfertes estacionals (de vacances)3 bons de Nadal al Domgame Casino\nDipositeu i escolliu la vostra bonificació. 3 caixes plenes de premis per jugar a les millors màquines escurabutxaques aquest Nadal al Domgame Casino.\nA Domgame Casino, tots els nous jugadors reben 3 bons de Nadal per desempaquetar amb la informació següent:\nGirs gratuïts: 35 Fs a Jack Frost i 20 FS + 240% de bonificació a Daikoku Blessings\nBon de dipòsit: coincideix amb el 300% de les ranures\nJoc de bonificació: Jack Frost i Daikoku Blessings\nCodis de cupó: BADSANTA, BADDEER i BADELF\netiquetes: daikoku bendicions girs gratuïts, girs sense glaçades\nT&C: el codi BADELF és vàlid una vegada per als jugadors nous només en tragamonedas i jocs especialitzats, amb el dipòsit de 25 $ +, PTX40, sense cobrament màxim. El joc de 20 girs gratuïts a Daikoku Blessings és un avantatge independent amb un joc de x50, els guanys de girs gratuïts i un ingrés màxim de x5 per l'import de girs gratuïts, que es reclamarà al xat en directe després de jugar amb el codi BADELF. T&C: el codi BADDEER només és vàlid per als jugadors nous, amb una reproducció de x50 els guanys de girs gratuïts i un ingrés màxim de x2 l'import de girs gratuïts. Els 35 girs s'apliquen només al joc de tragamonedas Jack Frost. T&C: el codi BADSANTA és vàlid una vegada per als jugadors nous només en tragamonedas i jocs especialitzats, amb el dipòsit de 25 $ +, PTX40, sense cobrar màxim.


Cort presenta l'edició de les obres guanyadores dels premis Ciutat de Palma 2019 de novel·la i poesia\nEs tracta de la novel·la 'Tània i els vius', de Joan Pons Bover, i el poemari 'Estimar Nick Kamen', de Raquel Casas Agustí\n2 min. Palma 20/07/2020 21:33\n651x366 L'Ajuntament de Palma ha presentat aquest dilluns l'edició de les obres guanyadores dels premis Ciutat de Palma 2019. / AJUNTAMENT DE PALMA L'Ajuntament de Palma ha presentat aquest dilluns l'edició de les obres guanyadores dels premis Ciutat de Palma 2019. / AJUNTAMENT DE PALMA\nL'Ajuntament de Palma ha presentat aquest dilluns l'edició de les obres guanyadores dels premis Ciutat de Palma 2019 de novel·la i poesia. Joan Pons Bover va recollir el passat gener el premi Llorenç Villalonga de novel·la per l'obra Tània i els vius, i Raquel Casas Agustí guanyà el Joan Alcover de Poesia amb el poemari Estimar Nick Kamen.\n"Els premis Ciutat de Palma han d'estar connectats amb l'excel·lència i les creacions culturals de primer ordre. Estam davant d'uns guardons molt importants que han guanyat escriptors de referència de la nostra literatura com Llorenç Villalonga, Maria Antònia Oliver i Jaume Pons Alorda", ha dit durant l'acte de presentació el tinent de batle de Cultura i Benestar Social, Antoni Noguera.\nTània i els vius és una novel·la sobre els secrets, sobre tot allò que és viu en la intimitat mentre ens esforçam per transmetre una imatge ben diferent. "Els secrets que ens defineixen tant o més que la vida compartida en societat", ha explicat Pons. L'obra està feta de tot allò que passa quan els personatges tanquen la porta de casa seva, de les coses que amaguen, dels impulsos que no poden controlar.\nPer la seva banda, Estimar Nick Kamen és un recull de 30 poemes llargs centrats en l'adolescència. L'amor, representat en la imatge idealitzada del cantant Nick Kamen, és contínuament present en una mena de diàleg imaginari, apassionant i unidireccional amb l'artista. També apareix la mort, el dolor, la por a tot allò a què s'enfronta una adolescent. "Tots aquests elements estan contínuament travessats per un punt de vista força irònic i per lletres de cançons dels anys 80 i 90. També de l'actualitat que fa de fil conductor i de resposta als mil dubtes adolescents", ha destacat Casas.\nEls premis Ciutat de Palma 2019, en imatges


L2 - Wiki del Transport català\ntermòmetre L2 Web TMB\nLa L2 del Metro de Barcelona és explotada per TMB (Transports Metropolitans de Barcelona).\nAntigament, també es va denominar L2 a la segona línia del Ferrocarril Metropolitano de Barcelona, S.A. (Transversal), amb el tram Horta - Sagrera, a on els trens, de la sèrie 600, funcionaven de forma automàtica. Degut a problemes diversos, la línia 2 no es va poder allargar, i es va anexar a la del Transversal Alto, que posteriorment van formar l'actual L5.\nEls túnels inicials ja eren circulars, entre Sagrada Família i Paral·lel, i van ser construïts amb tunel·ladora, sent un gran avanç en aquella època.\nLes estacions Sant Antoni, Universitat, Passeig de Gràcia, Tetuan i Monumental, van ser construïdes els anys 70, però no es van arribar a posar en funcionament, per problemes de finançament de les obres i al trobar restes de les antigues muralles de la ciutat al Paral·lel, a on havia d'acabar la línia. En el cas de l'accés de Passeig de Gràcia, es trobava en el mateix passeig, no com actualment, que es troba a la Gran Via. D'altres, es troben en la mateixa localització que els antics. A principis dels anys 90, es van reconstruïr les estacions, per posar en marxa la línia, tal i com la coneixem actualment.\nEntre les estacions de Monumental i Paral·lel, els trens circulen a l'inversa que a la resta de la xarxa. Això probablement és donat a la corva massa tancada entre el carrer de Marina i la Gran Via, per tal que pogués passar la tunel·ladora que feia els túnels, cosa que fa que aquests s'haguessin de creuar un damunt l'altre, en lloc de passar un al costat de l'altre.\nEn el projecte inicial, el tram entre Encants i Pep Ventura havia de pertànyer a la L5.\nEls primers tren que donaren servei a la L2 van ser els de la sèrie 2000\nnombre d'estacions: 18 amb 8 estacions de correspondència i 38 accessos\nample de via: 1435\nlonguitd: 13,1 km\nsèries de trens: sèrie 9000. Anteriorment sèrie 2000 i sèrie 2100\ncotxeres: cotxeres del Triangle Ferroviari\ndipòsits: Paral.lel L2, La Pau\ntensió de línia: 1200 V cc\nalimentació: per via aèria mitjançant catenària rígida\nsots-centrals:Paral.lel, Universitat, Urquinaona, Encants, Verneda, Pep Ventura.\nEnclavaments:Paral.lel, Passeig de Gràcia, Sagrada Familia, Clot, La Pau, Atigues, Pep Ventura, Badalona Pompeu Fabra.\nConnexions amb altres línies: L3 a Paral.lel, L4 a La Pau\n25 setembre 1995: Inauguració tram Sant Antoni - Sagrada Família\n31 desembre 1995: ampliació fins a Paral·lel\n20 setembre 1997: inauguració tram Sagrada Família - La Pau\n2002: incorporació tram La Pau - Pep Ventura\n11 juliol 2010: Inaguració del tram Pep Ventura - Badalona Pompeu Fabra\nSant Antoni No\nPasseig de Gràcia L3, L4 i Rodalies només amb L4\nSagrada Família L5\nClot L1 i Rodalies\nBac de Roda No\nSant Martí No\nLa Pau L4\nArtigues / Sant Adrià No\nSant Roc T5 i T6\nGorg L10, T5 i T6\nPep Ventura No\nBadalona Pompeu Fabra No\nFutur de la línia\nEstà previst que la L2 arribi fins a Fira 2- Pedrosa, passant per Foc Cisell, INEFC, Fira 1 - MNAC, i que en lloc de fer transbordament a l'estació de Paral·lel amb la L3, com fins ara, ho faci a una nova estació a Poble Sec, per així facilitar el desviament del trajecte fins a Montjuïc. També està prevista la ampliació cap a l'aeroport d'El Prat\nNotícia sobre la construcció de l'estació Aragón de la L2.\nNotícia sobre la construcció del tram Pueblo Seco- Sagrada Familia.\nNotícia sobre els problemes de financiació de la línia els anys 70\nNotícia sobre la construcció de l'estació de Gaudí\nRevista de Obras Públicas. Article dedicat a la línia, de 1997\ninformació corporativa TMB\nObtingut de «http://transport.cat/wiki/index.php?title=L2&oldid=9027»\nDarrera modificació de la pàgina: 23 feb 2011 a les 12:06.\nAquesta pàgina ha estat visitada 30.350 vegades.


Programes de Formació presencial en màrqueting | IL3 UB\nProgrames presencials en Màrqueting\nDescobreix la nostra formació presencial màrqueting. La millor manera de fer un pas endavant en la teva carrera professional.\nSi existeix un adjectiu per definir el marketing d’avui en dia, sense cap dubte, seria “creatiu”. Les noves vies de comunicació, els canals per on explicar milers d’histories o unes eines que poden transformar qualsevol pamflet publicitari en un flyer digne d’emmarcar han transformat per complet un sector com el de la comunicació fent que professionals d’aquest àmbit es bolquin per complert a l’hora de defendre el caràcter d’una empresa.\nUn sector què, influenciat per les noves tecnologies, ha canviat considerablement en comparació amb altres anys. Avui plataformes com Instagram o Youtube, canals com un blog o una newsletter o branques del Big Data a l’hora d’entendre els gustos del consumidor flotant en un núvol amb milers d’opcions, defineixen nous horitzons laborals que convé explorar a fons si vols seguir pujant en un futur professional.\nFormació presencial en Màrqueting en l'Institut de Formació Contínua de la Universitat de Barcelona\nSi estàs buscant la millor formació presencial en marketing a la Universitat de Barcelona mitjançant l’Institut de Formació Continua tenim les millors opcions tant professional en busca de la reinvenció com estudiants que s’acaben de graduar.\nDiferents cursos impartits per alguns dels millors professionals i docents en el món del marketing d’aquest país. A més a més comptem amb la col·laboració de diferents organitzacions i empreses, les quals el èxit servirà com a inspiració en part del temari.\nLa millor manera d’aprendre sobre una àrea cada vegada més especialitzada per a unes empreses conscients de la importància d’un departament de comunicació proactiva, competent i creatiu.\nSi busques la millor formació presencial en marketing, no dubtis en donar-li una ullada als nostres cursos.


La malaltia rara de Mara em va dur a la Universitat, Ecosistemes en Levante-EMV\nLa malaltia rara de Mara em va dur a la Universitat\nMiquel Àngel Orquín (Ontinyent, 1973) és estudiant de sisé curs de Medicina i coautor del llibre Mara, que sueña dentro del espejo. Un assaig d’inspiració familiar on aborda la malaltia rara que pateix la seua filla major, Mara, qui ara té dotze anys. Orquín ens rep a l’Hospital General, on fa les últimes pràctiques de la carrera, amb un somriure sincer i amb la satisfacció d’haver superat un enorme repte, sempre amb el suport imprescindible de la seua esposa Natalia: esdevindre metge i poder avançar en el coneixement de la malaltia que s’ha integrat inexorablement en el cor del seu món.\n–Del sector tèxtil a la Facultat de Medicina i Odontologia. Com va ser el seu primer dia d’estudiant universitari?\n–La gran escalinata de l’entrada em va impressionar des de la preinscripció. Arribar-hi era un somni, no sols per les dificultats de les matèries que havia d’estudiar, sinó perquè jo buscava reptes, trobar el perquè de moltes coses, entre les quals les raons de la discapacitat de la meua filla. I els companys eren molt joves! Jo ja tenia trenta-sis anys quan vaig començar la carrera i la resta de companys díhuit, però la meua edat no ha estat mai un factor d’exclusió, al contrari.\n–Mara sap que tindrà un pare metge ben prompte?\n–Malauradament, ella té una discapacitat del 91%, amb un greu trastorn del desenvolupament intel·lectual i amb algunes manifestacions i altres trastorns secundaris en la seua cromosomopatia com ara autisme i epilèpsia. El seu retard funcional és cada vegada més evident. Tanmateix, nosaltres, com a pares, estem convençuts que si jo sóc metge, no sols pare d’una xiqueta amb una malaltia minoritària, podrem tractar-la i comprendre-la millor, avançar-nos a la seua evolució i a través de la nostra implicació en el seu estudi ajudar les persones i les famílies que la patisquen en el futur.\n–Com es van adonar del problema de Mara?\n–Va ser progressiu. Malgrat els comentaris relatius al fet que cada xiquet té un ritme de desenvolupament, a partir de l’any de vida vam comprovar que hi havia complicacions. Vam acudir a molts especialistes, ens vam desesperar també fins a provar teràpies absurdes, fins que després d’una anàlisi de cariotip ens van dir que la nostra filla presentava un cromosoma 15 extra. Nosaltres això no ho enteníem. A més, el desconeixement mèdic va fer que tinguérem sensació de soledat i desesperació pel futur incert de Mara. El buit.\n–Què és la tetrasomia parcial del cromosoma 15?\n–Es tracta d’una alteració cromosòmica d’origen numèric i alhora estructural, i en la qual es veu implicat una regió del cromosoma 15. La regió 15q11q13, més coneguda com a regió de Prader Willi i Angelman. Eixa regió en concret es duplica i s’inverteix tot formant un xicotet cromosoma 15 extra o supernumerari. És com tindre tres cromosomes número 15.\n–Amb Mara, que sueña dentro del espejo ha aconseguit un altre complicat objectiu. Com es va plantejar?\n–Doncs de la mà del periodista Santiago Sanchís, d’Ontinyent, i amb qui he escrit conjuntament l’obra. Ara puc dir que el nostre objectiu era donar a conéixer la malaltia rara de la nostra família i ajudar altres famílies, alhora que reivindicar l’atenció econòmica, social i política a aquestes malalties de baixa prevalença. Però puc assegurar que l’escriptura ha estat una via per a despullar-nos en el sentit metafòric, per a sincerar-nos sense pudor ni vergonya, i amb el compromís de millorar perquè cal acabar amb els tòpics i les injustícies sobre les persones discapacitades que, encara hui, troben un entorn social molt dur.\n–El llibre ha estat un èxit de vendes i una autèntica plataforma de suport.\n–Ha estat una sorpresa molt satisfactòria. Efectivament, des de la seua publicació l’11 de desembre a la Facultat de Medicina i Odontologia de la Universitat ja s’han venut quasi un miler d’exemplars. Hem fet dues presentacions més: Ontinyent i Leganés. El 8 de maig en fem una altra a l’Hospital Lluís Alcanyís de Xàtiva. Anem per la quarta edició i duem recaptats dos mil cinc-cents euros pel moment. Així podem ajudar amb el finançament del projecte d’investigació que està duent a terme el doctor Scott Dicodt a Texas, qui ha creat uns ratolins de laboratori amb la finalitat de poder inhibir d’un gen altres d’implicats que genera la malaltia de Mara i avançar amb la teràpia gènica.\n–En el nostre país no s’investiga l’idic15?\n–No només la síndrome idic15. Això sempre passa amb qualsevol malaltia rara on la indústria farmacèutica no troba rendibilitat per la seua baixa prevalença. Les famílies que patim aquestes situacions tenim un profund sentiment d’abandonament tant a nivell sanitari com polític i social.\nExtracte de l'entrevista a Miguel Ángel Orquín publicada pel periòdic digital de la Universitat de València InfoUniversitat.


[RESUM] Mesa sectorial d'educació (oposicions, formació professional i interins) | Alternativa\n[RESUM] Mesa sectorial d’educació (oposicions, formació professional i interins)\n22 de desembre de 2021 Generaladmin\n-Pla integral de Formació Professional\nEl Director General de Formació Professional ha explicat que ens envia la documentació del Pla Integral de Formació Professional per poder comentar-la i fer aportacions fins al 15 de gener. Al no ser un tema urgent hem demanat tractar-ho en una altra mesa i aixì poder donar temps als altres punts d’aquesta mesa tan densa.\n-Modificació Convocatòria d’oposicions\nLa Conselleria rectifica ARA, tard i malament, en el número de places que es convoca. Es queda en 796 places (no les 1700 , ni les 1180 anunciades prèviament) i no s’aplicaran les taxes de reposició del 2021. Com no es tracten de places d’estabilització, les oposicions tindran canvis en el seu format, ja que es regeixen per una altra normativa, el Decret d’accés sense mesures transitòries , això implica que:\n–Es redueix una bolla en els temes en cada un dels trams.\n-Modificacions en la ponderació de les fases: 66% fase oposició, 33% fase concurs.\nHem proposat mesures administratives, que possibilitarien com a mínim l’aplicació del model anterior.\nCom ja vam dir en la Mesa anterior, la Conselleria d’Educació es va precipitar en aquesta convocatòria d’oposicions. La situació, com s’està veient, és canviant i, el més prudent era i és esperar.\nA diferència del Ministeri de Treball, que imposa sancions a qui fa contractes abusius i l’obliga a contractar-lo de forma fixe, la Conselleria d’Educació -amparada pel Ministeri d’educació- imposa proves més restrictives per a l’accés. Les mesures perjudiquen els interins contractats en abús de temporalitat. La víctima és sancionada.\nHem tornat a demanar que la Conselleria, plaça a plaça i persona a persona, publiqui qui es veu afectat per aquestes mesures.\nA més, HEM TORNAT A DEMANAR QUE S’AJORNI AQUESTA CONVOCATÒRIA I QUE ESPERIN A LA PUBLICACIÓ DE LES MESURES URGENTS DE REDUCCIÓ LA TEMPORALITAT DELS INTERINS.\nLa contínua improvisació conduirà a una incertesa jurídica d’aquesta convocatòria que abocarà a continuar la lluita als tribunals i posa en risc tot el procés i fins i tot als que aprovin en aquesta convocatòria.\nLa Conselleria ha presentat l’Acord de Govern per perllongar el permís COVID. La nostra postura ha estat demanar que sigui un permís REMUNERAT AL 100% ja que no és una mesura voluntària, sinó obligatòria.\nNo es té en compte la mesura de teletreball i la possibilitat d’adaptar llocs de treball dels docents.\nEl Govern va anunciar un pla de conciliació laboral i hem demanat que comenci donant exemple introduint aquestes mesures als seus treballadors.\n-Convocatòria d’Interins 22-23\nEn aquest punt, la Conselleria es mostra prudent i no fa grans modificacions en la Convocatòria d’interins per al curs 22-23.\nTermini per presentar noves sol·licituds: 25/gener al 23/març\nLa Conselleria d’Educació ha presentat un esborrany idèntic a la normativa vigent: pocs aspectes tècnics.\n-Punt 2: ciutadans estrangers. Nacionals del Regne Unit. Brexit. Residència habitual abans del dia 1 de gener de 2021.\n-Places compartides i itinerants: No es podrà triar si les vols o no. Només es podrà triar en el moment de tria de places.\n-Adjudicació de processos de substitucions: ordinari i urgent. El primer que hagi demanat la plaça i que no té cap altra plaça, serà contactat per obtenir l’adjudicació. No s´hi pot renunciar.\n-Problemes amb els documents digitalitzat: només documents en format PDF\n-Annex IV: No hi ha referències a les excepcions en algunes especialitats. S’ha acabat el termini excepcional. Només amb grau. Si hi ha algun cas, podrà reclamar (amb el títol de grau) i serà acceptat a les llistes (punts 3.1 i 3.3)\n-Annex IV: Modificacions amb noves titulacions. Totes abans del 31 d’agost de 2021.\n-Eliminació punt 17. Nomenaments i cessaments. Es concretarà en el document oportú amb la normativa del decret ICETA.\nHem demanat que es mantingui una tria voluntària de places (amb preferents/no preferents, percentatge de places…)\nPodeu consultar els esborranys aquí\nUna mesa més, convocada de manera telemàtica\n← [Convocatòria] Mesa sectorial d’educació (oposicions, formació professional i interins)\tTornada a l’escola preocupant →


Jornada Bibliomèdia 11 de març 2017\nTaller Competència informacional : secundària\nPer realitzar el taller varem utilitzar una metodologia més relacionada amb l’anàlisi de processos que amb l’educació o la biblioteconomia. Ens vam inspirar en la dinàmica “Draw how to make toast” de Tom Wujec (https://www.drawtoast.com/). Aquesta metodologia analitza un procés complexa fent servir eines de Storytelling i Visual thinking, mitjançant l’ajuda d’una graella que desgrana el procés en agents que intervenen (eix vertical) i temporització (eix horitzontal).\na la necessitat de posar l’alumne al centre del procés d’aprenentatge. Això ho vam plantejar amb l’objectiu de canviar el punt de vista de «què pot oferir la biblioteca», al de «què necessita l’alumne que la biblioteca li pugui oferir». Les següents graelles verticals corresponen a les accions que fa el «centre o claustre», el «tutor o professor» i la «biblioteca». L’eix que representa la temporització està dividit en cinc fases: la prèvia a l’inici del treball, durant l’el·laboració de la cerca (fase inicial, fase de cerca, fase d’elaboració) i la fase posterior a la realització de la tasca.\nEn referència als participants cal dir que presentaven perfils molt diversos de manera que es van formar grups amb punts de vista molt variats. Grups únicament de professors o únicament de bibliotecaris, d’escoles o instituts petits o rurals, nouvinguts al món de les biblioteques escolars, etc. Aquesta barreja ens ha permès aglutinar punts de vista diferents sobre aquest procés d’acompanyament i que queda reflectit en les graelles.\nGraella d'accions d'acompanyament\nCom a primera conclusió podem veure que existeix certa dificultat en connectar, detectar i reconèixer les necessitats dels alumnes, en el sentit que es confonen aquestes necessitats amb les tasques que els alumnes han de realitzar (el que l’alumne ha de fer). Les necessitats personals sorgeixen de detectar mancances i dificultats per afrontar aquestes tasques.\nMolts grups van formular necessitats emocionals de l’alumne com sentir-se motivat, segur, o la necessitat de sentir que confia en el tutor. El tutor és el principal responsable i el que té més pes en l'acompanyament d’aquests processos, i ha de comptar amb el responsable de la biblioteca com el seu aliat, i a qui pot delegar tasques, tutories, tallers, formació, elaboració de recursos, etc. En aquest sentit és molt important que aquesta persona pugui conèixer bé l’estructura interna del centre i la planificació pedagògica del centre, per veure què pot fer, quan, on i com. O dit d’una altra forma conèixer quines són les necessitats no cobertes pel centre o tutor i donar-hi eines, recursos i solucions.


pràctiques a l'estranger pràctiques treball cursos tallers recerca Badalona beques ofertes de treball Idiomes cultura premis estranger estiu habitatge ocupació feina universitat L'Hospitalet de Llobregat lloguer solidaritat Estudiar a l'estranger ajuts educació casal mobilitat europea cooperació participar estudiants Santa Coloma de Gramenet formació ocupacional europa Treballar a l'estranger voluntariat emprenedoria formació Voluntariat a l'estranger art concurs ofertes de treball a l'estranger\n24/05/2019 - 08:52\nAquest programa pretén treballar la participació des d’un punt de vista integral, partint de la idea que la millor manera d’aprendre a participar i a organitzar-se és a través de la pròpia pràctica participativa. L’alumnat, a través de la figura del delegat/ada de classe i el suport del tutor/a, portarà a terme un projecte al llarg del curs que comportarà la necessitat d’organitzar-se, assumir tasques i prendre decisions de forma conjunta, essent així per molts la seva primera experiència en participació.\nS’ofereix l’assessorament d’una persona especialista en participació que forma i acompanya a delegats/ades i tutors/ores durant tot aquest procés. I es compta amb una aplicació en línia on disposar dels materials pedagògics necessaris per dur a terme el programa i esdevenir un espai d’interacció entre les persones participants.\nEl 3D és doncs, una eina per educar en la participació, per aprendre a Debatre, Dinamitzar i Decidir; una eina, en definitiva, per educar els joves i les joves a ser ciutadans crítics i compromesos amb el seu entorn.\nEl formulari d’inscripcions restarà obert fins al 21 de setembre de 2019.\nUn cop rebut el formulari es farà una reunió informativa amb els interessats/ades en participar en el programa per informar al professorat del centre en què consisteix el 3D, els objectius que persegueix en matèria de participació, el funcionament i els requisits mínims que cal tenir per poder garantir el compliment del programa.\nEtiquetes: educació, formació


CRÒNIQUES MATARONINES: September 2009\nSANT LLUC-2009 -TREBALL A CONSCIÈNCIA – EXPOSICIÓ ( II)\nA diferència del que va dir l'alcalde en el seu discurs: I per què hi ha d'haver-hi polèmica?. Doncs, no aquest any no ni pot haver-hi perquè senzillament la qualitat dels treballs presentats és molt alta. Evidentment, el domini del figuratiu és absolut, i també val a dir que algunes obres poden ser discutibles de figurar-hi, però no és el que més ressalta, no és la norma la mediocritat, sinó l'excepció. En quan a l'abstracció, de cap de les maneres està decantada, sinó perfectament harmonitzada dins el conjunt de l'obra presentada.\nPer primer cop en molts anys, aquest és un Sant Lluc per a tots, artistes i visitants. Malauradament, les noves tendències artístiques, avantguardes o el que se'n diu molt eufemísticament “art emergent”, han allunyat al gran public de l'art, i de la definició del seu autentic significat en conceptes com: harmonia (equilibri on les parts queden sublimades al tot); cosmos (ordre i bellesa), canon (la recerca de les lleis de l'art per tal que l'obra sigui reconeguda socialment); geni (pel que fa referència a l'artesà (dominador d'una tècnica); llum i esplendor (o la manifestació d'una bellesa espiritual) i finalment sublimitat (representació material de la bellesa).\nUn altre fet a constatar és l'absència d'alguns artistes clàssics, i curiosament la presència de Perecoll, que feia algunes edicions que no si presentava. Bé, una oportunitat que s'ha donat a nous artistes, i d'altres que ja fa unes quantes edicions que hi tenen presència, sense ser noms del tot reconeguts.\nEn quan a la mostra, si domina el figuratiu, és d'entendre que el jurat format per Ramon Bassas, Tomàs Claus, Josep Puig, Sara Pajares i Llum Torrents i Àlvar Sàez – tot i que he buscat informació, no hi trobat la composició del Jurat 2009, per tant aquestes dades son susceptibles de correccions – ha triat dins el que se li ha presentat, una selecció d'obres on imaginació, tècnica, idea, expressió, presentació, ... o més ben dit, harmonia, cosmos, canon, geni i sublimitat, son components on en major o menor grau son base de cada un dels treballs exposats.\nL'Associació Sant Lluc per l'art informa, que la composició del jurat d'enguany NO ÉS LA QUE S'ESMENTA en aquesta crítica, a excepció del Sr. Àlvar Sáez. La mateixa no s'ha fet pública a fi a efecte de preservar la intimitat i la independencia dels membres del jurat. Cròniques deixa constància d'aquest fet, rectificant oportunament les dades, en favor de la verecitat i la correcta informació.\nPosted by Marta Teixidó at 1:17 PM No comments:\nSANT LLUC-2009 -TREBALL A CONSCIÈNCIA – EXPOSICIÓ (III)\nPer tant, Anna Garcia, diploma d'enguany, ens mostra amb un oli - Vespres d'estiu II - el seu realisme milimètric, tècnic i academicista, una obra perfecta, pot ser es pot trobar freda, fotogràfica, però acurada i ben acabada... perfecte. En Maima Sala Cuevas veiem una universitalitat de taques de color, amb predomini del vermell, dins una escena costumbrista, - La Rambla (Collage) plena de vitalitat.\nJorge Arias presenta una obra hiper-realista, absolutament frapant i complexe, de detalls infinits, d'esforç i de fermesa de pinzell. Imma Banet, - Espigol (oli s/tela) amb el seu potencial i vitalisme que la caracteritza, mostra un paisatge amb interessant desenvolupament cap a l'abstracció, amb un marcat cromatisme, visualment molt atractiu, expressat a través d'una pinzellada ferma i treballada.\nEl sarcasme, la imaginació, la crítica social, la causticitat més absoluta tenen un nom únic en aquesta Sant Lluc: Pep Domingo i el seu particularissím Pantocràtor, realitzat en tècnica mixta. L'art, és bellesa, però si se'n sap treure l'entrellat, aporta ironia en base a una portentosa imaginació, a la par que un profund estudi i coneixement de l'obra base a l'original i al coneixement de la pintura plana. No és aquest un treball senzill, sinó ben al contrari, un treball sòlid i un esforç encomiable.\nJosefina Enrich és sorprenent. El raconet Una magnífica aquarel·lista, amb un domini profund de la tècnica, un traç ferm i precís, i una obra elaborada, excel·lentment ben plantejada, plena de tocs romàntics, i d'acabat exquisit.\nEn Ma. Carme Bufi Planas presenta una obra - Ferotge – (oli)on l'espectador veu quelcom misteriós que fa que s'aturi per tal d'esbrinar significats, sense que pugui fer res per evitar deixar-se atrapar per l'obra, per la perfecció i seducció d'una mirada penetrant.\nPosted by Marta Teixidó at 1:05 PM No comments:\nSANT LLUC-2009 -TREBALL A CONSCIÈNCIA – EXPOSICIÓ (IV)\nEn Carme Fageda i les seves Sabates, obra realitzada en tècnica mixta, s'observa un curiós i absorbent món: un munt de sabates, que sense deixar de perdre cert simbolisme, envoltades d'objectes i de calaixos, sense perdre la seva quotidianitat, es converteixen en art, sense complexes ni complexitats, i també, respectant el mínim detall.\nI que no s'ha de dir de Manuel Contreras i el seu homenatge a polse i reverencia al seu bon amic Pepe Novellas, - Retrat (grafit) In memoriam?. Un magnífic dibuix ple de sentiment. En Marta Cuixart i Calma (Oli s/tela) veiem calma i harmonia. La seva obra, bàsica, de senzillesa de línies, mostra simplement un paisatge marí, ple de tendresa. D'Emilia de Torres, no cal dir-ho, tradició en la participació, mestratge i l'experiència de tota una vida dedicada a l'art. Gladiols (oli s/tela)\nNieves G. Nau és senzillament la perfecció feta art. Una obra d'una complexitat absoluta, quasi d'estudi psicològic, que fascina per aquest concepte. Fins i tot el títol és frapant: Transición (Oli s/tela). Un treball únic d'estructura i volums equilibrats i cromatisme absolutament real.\nTrini Gómez amb la seva Estructura de ferro/pont (Oli), projecte cap al public la seva particular visió del poder de l'home, - l'espectador se sent petit al contemplar l'obra - de la seva capacitat de realització, sota el prisma del realisme, i permetent contemplar com una estructura de ferro, també pot tenir connotacions artístiques, si el tractament és l'adequat com en aquest cas.\nCarme López presenta la seva particular Dafne, sensual i seductora, mentre seguint el mite grec, es transforma en llorer per esquivar a Apolo, alhora que el representa. Evidentment, Lopez deixa una mica al marge la llegenda per presentar-nos una imatge evocadora, amb suaus connotacions eròtiques, en la pose d'una figura plena de simbologia.\nJordi Jubany i la seva Barcelona (oli s/tela) gòtica, és un treball que defuig de la visió agradable de la fotografia, per mostrar a l'espectador un cert encís que ens pot recordar a la realitat dels temps del segle XIV, al palau de la Generalitat i el pont que hi comunica. Un cromatisme dolç, nítid, una pinzellada àgil, quasi al primera, donen a l'obra una harmonia poc convencional i molt atractiva.\nAnna Guerrero i la seva obra Port de Mataró (acrílic), presenta una escena bucòlica, molt ben treballada, on s'entreveu les dificultats en l'estructura i volum de l'obra, presentant una magnífica perspectiva sota l'encís de pinzellades petites i precises de l'obra.\nAntonio Gutierrez – De Antonio present un Sense Títol fort i punyent, sense formes definides com les que va presentar fa dos anys, i amb una clara tendència a l'abstracció, però amb connotacions on la duresa mostra la seva cara sense disfresses.\nMa. Dolores Llobet i la seva aquarel·la El bote de aguarrás, fan un petit homenatge a la pintura i als seus estris. Una obra simple i senzilla, visualment parlant, i que sap atrapar a l'espectador precisament per aquesta senzillesa, en aparença, doncs conjugà tonalitats i efectes no es gaire fàcil.\nSANT LLUC-2009 -TREBALL A CONSCIÈNCIA – EXPOSICIÓ (i V)\nAntoni Luis, artista homenatjat, com sempre es decanta per la ironia i el seu treball Quatre caixes i una guardiola, mostra al visitant, amb la seva acostumada forma de treballar piramidal, la seva crítica l'actual crisi financera, on tot es vuit, ni les guardioles son plenes, i on tots plegats estem empresonats en la garjola de les hipoteques. L'art també es una forma de crítica i de protesta, i serveixi l'obra de Luis per reivindicar aquest concepte.\nAltres artistes que també mereixen especial atenció son Catherine Lorton i la seva Atenea – Mixta s/tela, un treball suggerent i surrealista on presenta la seva idea de la cultura i el coneixement. Antoni Martí Julià, amb una obra d'interessant plantejament amb el color com a protagonista: Espectres (Acrílic s/tela). Eduard Novellas i Assegut – mixta s/tela, una peça que recorda als antics retrats de famílies benestants, però amb un cromatisme, estructura, traç i realització d'avantguarda, i ple de solidesa, Mercedes Rodríguez – Merceró – i el seu Vuelo de las aves amb una abstracció potent i impactant, plena de fermesa en el traç i en el color, al igual que Josep Serra i el seu 286, un mixta s/fusta, també ple d'energia, frapant, molt identitari i reivindicatiu. Sense dubte “Made in Josep Serra”.\nTambé cal fer esment de Sandro Soriano i el seu La más grande, un homenatge a un món circense desaparegut, grotesc i impossible, on per l'espectacle valia tot, fins arribar a humiliació, tot i que Soriano no deixa de mostrar respecte per aquests personatges tan outsiders, i pels que se sent atret. Domingo T. Beltran i la seva Barca de la vida, realitzat amb tècnica mixta, un treball molt acurat, de plantejament modern i agosarat, poc habitual en general, de resultat novedós i molt atractiu i a Mariona Lizana Pérez, que amb Riu Ebre (oli), proposa una obra delicada, subtil, dolça, sense pretensions, molt decorativa – aquesta també és una funció de l'art – i que es contempla amb tranquil·litat, gràcies a l'us de colors suaus, quasi pastels, amb reminiscències del romanticisme.\nCom sempre, a destacar el perfeccionisme i l'increible detall de la ploma de Pau Viader, - Santa Maria de l'Estany - un intersantissím també Jordi Torrent i el seu Esmolet, on visualment ha sabut expressar tant la remor com les petites guspires d'una mola mentre s'esmolen eines, mitjançant el negre i les formes, a través d'un traç ampla i ferm, o Margarida March Farràs i Constel·lació, un gravat gofrat i esmalt al foc. Obra veritablement original, tant de plantejament com de realització, i que no deixa indiferent.\nMarta Serra -L'estació perduda - (oli-mixta) o Jordi Santamaria -Ambient a "La Galana"-Xixon (oli) presenten també obres molt realistes en quan a tècnica, diversitat en la proposta, quasi complementaries, doncs tot són temes urbans, ben executats, que no passen desapercebuts per l'espectador. Ben al contrari, s'atura per observar.\nFinalment, en quan a les escultures Ramon Reyes Pérez i la seva Llibertat, veritablement capta el millor símbol de tots els significats de la paraula, Pepita Herrero (In Memoriam) i l' Albalda, una encisadora obra, ben proporcionada i al·legòrica del renaixement diari. Veritablement una magnífica obra.\nI no ens podem deixar a l'artista convidat, Llucià Gonzàlez que presenta obres ondulants, de forma indefinida, plenes de suggeriments dúctils a la vista, que conviden al deteniment i a la imaginació.\nPosted by Marta Teixidó at 12:39 PM No comments:\nSANT LLUC-2009 -TREBALL A CONSCIÈNCIA – DISCURSOS (I)\nLa 63ena. Edició de la Col·lectiva Sant Lluc d'enguany, es va inaugurar el passat dijous, 17 de setembre, amb la habitual gran afluència de públic – 90 obres exposades donen joc a com a mínim la presència de 90 persones i acompanyants – en una mostra que generalment és l'inici real de la temporada – tot i que l'entitat s'avança en petites exposicions a diferents sales – però, pel gran públic, menys aficionat al món de l'art, sol tenir per tradició visita la mostra.\nNaturalment, no hi podien faltar autoritats; l'alcalde, ja és habitual, per alguna cosa li paguem el sou. Però la novetat ha estat el president de l'IMAC (i per què em continua sonant a Fira de Mostres aquest nom?) Sergi Penedès. Oh Miracle!!!. Nooooooooo!!!!. És que feia “doblete”, perquè a les vuit del vespre, el Museu de Mataró inaugurava l'exposició “La missió arqueològica del 1907 als Pirineus” presentada per l'entitat d'estalvi número 1 La Caixa - quina casualitat, no hi havia més dies!. (Competència deslleial o pot ser hem de tenir bons tractes, no fos cas que s'hagi de negociar préstecs? (És broma, eh))\nI ara, la part seriosa. El torn de discursos va anar a càrrec en primer lloc de Jordi Betran, vice-president de Caixa Laietana, en substitució de Jaume Boter, donant la benvinguda als presents, remarcant el suport de l'entitat d'estalvi a la mostra, per recordar tot seguit els inicis de la mateixa – any 1946, el seu desenvolupament fins arribar a l'actualitat, on de 120 artistes presentats, se n'han triat 90, i del fet que any rera any any no varia: “l'expectació dels artistes que cada anys s'enfronten a nous reptes i al públic, doncs és una de les mostres més visitades”. Per a Bertran, “la gràcia de l'exposició està en la diversitat: pintura, escultura, gravat, esmalt, etc.” Destacant que la mostra “és un territori a descobrir” i el fet que la col·lectiva ens permet trobar artistes que ja no hi són i descobrir nous talents, Bertran va acabar el seu discurs remarcant l'inici de la temporada artística amb la Sant Lluc.\nI seguidament, Parés de Mataró, que no se'n va estar de gaudir dels famosos quinze minuts de glòria de Warhol, això si, amb tarannà casolà, adreçant-se als presents, com “antic santlluquero se m'ha convidat a fer el parlament”, agraint tot seguit a la presència del públic, l'organització i suport de les entitats, i atenció, senyores i senyors, no s'ho perdin “de funcionaris municipals” (afortunadament aquesta mostra els esmentats funcionaris no hi posen la grapa, perquè el més segur és que l'espifiarien. Ja em tenim prou amb Can Palauet i Ca l'Arenas).\nParés va recordar com abans l'Ateneu era l'antic teatre Borràs “on fa anys si feia cinema, teatre, revista, circ... i l'espectacle continua”. No se'n va estar el pintor d'esmentar la tasca d'Antoni Luis com a president de l'entitat, i de fer un repàs per la trajectòria i diferents activitats fins “ara, al Col·legi d'Aparelladors, on des dels seus finestrals es veuen les runes de Can Xammar, on es va trobar la Venus de Mataró”\nRecordant antigues dites com “el foc té aturador que l'aigua no”, (...) “qui vulgui engabiar la creativitat en sortirà ben escaldat”. tot donant voltes a la tasca de l'artista i les seves dificultats, va posar molt d'emfàsi en la llibertat “La llibertat dels artistes és la nostra eina de treball” . També va agrair a la seva àvia que el portés a la primera Sant Lluc, on era tan menut que tan sols recorda el terra polsós, com també va fer referència a les diferents tertúlies de la ciutat Can Mas Conchello, Can Fité, Ca l'Arenas, etc.,\nFinalment, Parés de Mataró, tot agafant el programa de mà de la Sant Lluc del 1983, va llegir alguns dels seus paràgrafs, entre ells el que feia esment a la mostra “55 PINTORS PER UN RECORD”, a la memòria de Jaume Arenas, artista pintor i de Pere Pascual, escriptor i crític d'art. En el mateix programa Pere Pascual i Martí, fill de l'homenatjat, en va escriure “Sant Lluc és patró dels artistes i alhora dels pallassos” (...)\nParés de Mataró va acabar la seva intervenció llegint precisament el final de la d'en Pascual (... Que mai més hàgim de pensar en un Sant Lluc patró dels pallassos. Dels artistes SEMPRE)\nL'acte va continuar amb el lliurament de paletes i diplomes acreditatius. La paleta de plata, aquest any ha estat per Antoni Luis, per haver estat participant de la Col·lectiva Sant Lluc durant vint i cinc anys, com a altres artistes abans que ell se'ls hi ha reconegut. No pel fet de ser president de l'entitat.\nEls diplomes acreditatius varen ser per Anna Garcia i Marc Sala, els dos joves seleccionats d'enguany, menors de trenta anys.\nI els discursos no es podien acabar sense el de l'alcalde – el del president de l'Entitat, per motius obvis, no hi va constar – I Baron va engegar la verborrea informant-nos que “aquesta és la setmana de tornar a la normalitat, la mainada a l'escola, de començar el curs artístic i la fita imprescindible és la de la Sant Lluc”. I va fer esment del que ja havia dit el vice-president de Laietana, Jordi Betran, dels 90 triats dels 120 presentats. I tampoc se'n va estar de recordar la polèmica de cada any, sobre la tria i exposició de les obres. “Si la Sant Lluc passa sense pena ni glòria, la mostra no durarà masses anys. Si genera polèmica i creativitat, aleshores hi haurà Sant Lluc per anys”.\nL'alcalde també va manifestar la seva satisfacció per la joventut que exposa en la mostra. “I d'això es tracte, de la vida, la substitució”. I tot glosant als joves que “aporten el seu talent. D'això es tracte”, (sort que tot “es tracte”), i de que “any rera any es repeteix el ritual”, passant tot seguit a mostrar-se igualment satisfet per l'any 2008 a nivell artístic: “l'any 2008 va ser un bon any per l'art. Esperem que aquest també ho sigui” (i aquestes paraules las va dir Baron tot girant-se cap al regidor de cultura Sergi Penedès), va acabar el seu discurs, elogiant la tasca i l'entrega dels membres de la Sant Lluc, i en referència a Caixa Laietana “... que sàpiga estar a l'alçada de les circumstàncies, que segur que ho estarà” (Però aquest home s'entera de que va la pel·lícula?).\nPosted by Marta Teixidó at 8:40 AM No comments:\nPosted by Marta Teixidó at 8:33 AM No comments:\nCròniques Mataronines es posa finalment al dia de l'actualitat artística, i ho fa amb una mostra de magnífica brillantor, que recorda algunes ja llunyanes biennals entre els germans Arenas, Manuel Emilia de Torres, Salvador Esquerra, etc.\nPassió pel Dibuix de cinc dones: LAIA ARNAU, VIOLETA CAMAÑO, ANA GARCÍA, CATHERINE LORTON i LAURA SÁNCHEZ que sense cap mena de dubte, atrapa a l'espectador sensible, amant de la intimitat del dibuix.\nLa mostra, organitzada per l'Associació Sant Lluc per l'Art a la sala del Col·legi d'Aparelladors, es va inaugurar el passat 4 de setembre, i va comptar amb la presència de les cinc dibuixants, i amb bona part del col·lectiu artístic de la ciutat, com a public present, a part de familiars i amics, com sol ser lògic. (I fora d'aquest entorn, em prou feines els mataronins s'acosten a l'art).\nEl torn de presentacions va anar com sempre, a càrrec d' Antoni Floriach, vocal territorial i delegat del Col·legi, que, com sol ser habitual en ell, va fer una breu intervenció, donant la benvinguda als presents i satisfet d'acollir dins aquesta sala, la cinquena mostra organitzada per l'ASLL. Tot i mostrar-se força neòfit respecte al camp artístic, va reconèixer que “el dibuix ens és molt més proper en la nostra feina. Sempre que es va a una obra, es fa un dibuix".\nSeguidament, Antoni Luis, president de l'ASLL va iniciar el seu parlament, tot indicant que en aquesta estrena de temporada, algunes de les mostres ja van força atapeïdes, imperant la qualitat sobre la quantitat “que és del 100%”.\nLuís va reiterar l'agraïment al col·legi d'aparelladors per la seva col·laboració en el projecte artístic de la Sant Lluc, i a Teresa Roig, la seva entrega i organització en aquesta mostra i en totes – frase aquesta que va motivar els aplaudiments dells presents.\nPassant a comentar la mostra es va preguntar: “Per què cinc dones”? No hi ha cap misteri. Coses de l'alquímia de la coordinadora”\nEn principi el projecte era de 10 dibuixants al 50%, però les dimensions de la sala no ho permeten. Per tant, primer uns i desprès els altres. “Per més endavant i hauran cinc dibuixants, homes també amb passió pel dibuix”.\nLuis també va fer referència al paper fonamental del dibuix en la base acadèmica. per a qualsevol pintor, i va recordar quan era alumne d'en Jordi Arenas, es començava la temporada dibuixant i fins als voltants de Nadal no es decidia a pintar. “El valor del dibuix en la seva senzillesa pot transmetre moltíssim”.\nTot recordant els noms de Boticcelli, Leonardo da Vinci, Miquel Àngel, Fortuny, Casas, Picasso... Rovira Brull, Jordi Arenas o Eduard Novellas, tots ells magnífics dibuixants abans que extraordinaris pintors, Luis va acabar la seva intervenció tot recordat una dita de Sant Agustí “Estima i fes el que vulguis”, que ell va transformar en “Dibuixa i fes el que vulguis”, sense deixar de reivindicar el de dibuixar a qualsevol lloc.\nEn nom de les artistes, Laia Arnau va donar les gràcies a l'ASLL per l'organització de la mostra, i a Teresa Roig per l'entusiasme en la mateixa.\nPosted by Marta Teixidó at 8:18 AM No comments:\nEMÍLIA DE TORRES, VITALITAT, SENSIBILITAT I POTENCIA EXPRESSIVA– EXPOSICIÓ (i II)\nDoncs sí, benvolguts lectors, tot té un principi i un fi i aquesta secció d'endarreriments té el seu final, tot just acabant de començar la temporada. I ho vol fer amb la grandesa d'Emília de Torres, a qui des d'aquestes Cròniques es vol retre homenatge a la seva intensa i llarga trajectòria, veritablement exemplificant per a qualsevol artista.\nDe Torres és una amalgama d'estils, i en cada un d'ells sobresurt “Cum Laude” pel seu agosarament, per la seva pròpia identitat, per la seva creativitat en cascada. Del paisatge en fa figuració i de la figuració en fa paisatge.\nEls seus retrats no tan sols exhibeixen la persona retratada, sinó que es pot entreveure un particular anàlisi que l'artista fa de la mateixa o model. Ens mostra particularitats, amb tocs expressionistes, que la seva sensibilitat ha captat. No tan sols és qüestió de pinzellada, d'un cromatisme ple de diversitats, que ha aplicat segons la naturalesa de la persona retratada.\nElla mateixa n'és una bona mostra tan d'evolució personal com pictòrica, fins i tot de modes i de formes de vestir.\nEls seus nus són reals, sense buscar la sublimitat ni l'encís de belles formes femenines. Ella retrata a la dona al natural, sinuosa de formes, sensual, sense entorns sofisticats, ni Venus imperials. Retrata a la dona urbana o de camp, idealitzant-la en voluptuosos embolcalls d'aigua, enfocant l'element aquàtic com l'element d'atracció i creació de vida.\nEl seu paisatgisme, és ple d'encís, amb una bona base impressionista. La naturalesa imita l'art, va dir Oscar Wilde, i Emília de Torres s'impregna d'un entorn i el transmet a la tela, amb el virtuosisme innat de combinar intensitats de color i paisatge, espai i perspectiva.\nEls seus bodegons, són de senzillesa extremada, però de lluminositat exquisida. Plens de vida malgrat ser “natures mortes”. Son obres simples, sense complexes, i alhora experimentant en colors i sensacions visuals.\nTambé va cultivar el dibuix. Fermesa, equilibri, curiositat per l'experimentació amb ull d'artista queden reflectits en carbonets, retoladors s/paper o ceres. Estudis plens de vigor, de mà destre, i fins i tot de crítica a un entorn.\nVeritablement una mostra única, sense límits d'una artista cultivada, exquisida, vital, positiva, de gran sensibilitat i fermesa en les seves conviccions artístiques, lliure de corses academicistes, però amb la solidesa de l'estudi, la imaginació i la sensibilitat.\nPosted by Marta Teixidó at 10:11 AM No comments:\nEMÍLIA DE TORRES, VITALITAT, SENSIBILITAT I POTENCIA EXPRESSIVA– PRESENTACIÓ (I)\nDes del 9 de maig fins al 28 de juny d'enguany el Museu de Mataró va presentar l'exposició d'aquesta sensacional pintora: Emília de Torres, la força amagada, omplint totes les sales del Museu, inclosa les del primer pis.\nAquest cop el discurs de rigor va anar a càrrec de Francesc Teixidó, 3r. tinent d'alcalde, tot excusant l'absència de l'alcalde Joan A. Barón i del regidor de cultura, Sergi Penedès per motius d'agenda, fet que va agrair, doncs així li va ser possible fer la presentació, davant un auditori que omplia de gom a gom la salda d'actes de Can Palauet.\nLes paraules inicials de Teixidó dedicades a l'artista, varen ser d'agraïment per haver pintat el retrat d'Antoni Puigblanch, que mercès a la seu càrrec consistorial contempla amb assiduïtat a l'Ajuntament.\nVa destacar la seva col·laboració incondicional amb la Sant Lluc, i la seva gran amistat amb la família Arenas, i en referència al tarannà artístic de de Torres, no se'n va estar Teixidó de remarcar el seu concepte engrescador i innovador de la figuració, i la intensitat dels colors en que treballa.\nTot seguit, Raquel Medina, comissaria de la mostra va prendre la paraula, tot informant que Emília de Torres en els camps de la figuració, el paisatge i els retrats de Mataró li era totalment desconeguda.\n“Ha tractat aquestes especialitats des de diferents prismes”. I en va destacar els seus retrats realitzats en diferents edats. També va tenir especial rellevància per a Medina els nus i els figuratius. “Emília treballava amb la mateixa força un oli sobre tela, fusta o cartró...”.\nMedina no va voler de deixar de fer esment de la intensitat de la seva feina, “treballant sense parar obres i més obres, fent mils d'apunts amb model, sense data ni signatura, resultant una obra molt íntima".\nRaquel Medina també va explicar a grans trets el plantejament de la mostra, destacant el seu treball en format gran, i “les obres petites no són menors. Són delicioses i espontànies...” També va ressenyar les diverses tècniques de Emília de Torres, com per exemple la cera, o els dibuixos a tinta xinesa “Són obres més experimentals i agosarades”.\nFinalment, la comissaria de la mostra va elogiar la gran qualitat de la mostra, especialment en els autoretrats, el seu potencial creatiu “un camí totalment aliè de l'acadamicisme i a tota mena de conviccions”, la serenor d'algunes obres versus d'altres de brillants, amb tendències de Cezanne, Loutrec, etc. “El que podem veure és un llegat extraordinari, que ens farà descobrir la seva força amagada i el seu autèntic esperit.\nTot agraint a la família i a la mateixa Emília de Torres les facilitats per la mostra, se li va donar l'oportunitat a l'artista de prendre la paraula, però degut a la seva natural timidesa, Teixidó, va donar per conclosa la presentació, mostrant novament la seva satisfacció per l'exposició, “amb vocació d'antològica”.\nPosted by Marta Teixidó at 10:02 AM No comments:\nL'artista barcelonina fincada a la comarca del Maresme Mercedes Rodríguez, coneguda artísticament com a Mercèro, exposa bona part de la seva darrera producció a la Sala Municipal d'Exposicions Lloveras d'Arenys de Mar - C/ Sant Antoni, s/n - del 4 al 27 de setembre d'enguany.\nAllò que tu veus és el títol de la mostra. D'un tarannà vitalista i enèrgic, amb gran inquietud per treballar en diversos formats i materials, Mercèro és una artista que té la necessitat vital d'experimentar, obeint sempre l'instint i l'esperit de la seva ànima d'artista.\nEn la seva darrera mostra - Abril 2008 - Sala Casal Aliança - ASLL - ja deixava entreveure una evolució a formes d'expressió, traç, espais i cromatismes sempre vigoroses, i de gran creativitat.\nDavant tan excel·lent exposició, Cròniques Mataronines es fa resò d'aquesta mostra i convida als amants de l'art a visitar-la.\nLa temporada artística tot just acaba de començar, i es motiu de joia veure que l'art no mort i sempre hi ha renovació. Però sense saber-ho, la mort va fer acte de presència i d'una manera colpidora e inexplicable.\nDes de Cròniques Mataronines, es vol manifestar un profund i sincer condol pel sobtat traspàs de Gemma, l'esposa de Carlos Soriano fill, i per tant, jove de la Mariasa Blasco i en Carlos Soriano.\nTrobar paraules és difícil i més davant circumstàncies tan inexplicables. Només es pot donar suport, afecte i una espatlla on plorar per intentar entendre el que no és comprensible; la vida i la mort unides en estranya simbiosi.\nCròniques ... també s'uneix a la forta abraçada del blog informatiu de la Sant Lluc, i a la nota expressada. Tan sols afegirà una imatge, com a símbol de vida eterna, en la memòria dels qui coneixien i estimaven a la Gemma.\nESDEVENIMENTS DE LO MÉS ENDARRERIT - Cròniques endarrerides (VI)\nCOR MADRIGALISTA - CONCERT DE MÚSICA SACRA (I)\nDoncs sí, senyores i senyors, benvolguts lectors tots que tenen la santa paciència de llegir a aquesta cronista accidental, que no se n'està d'exposar i criticar el que teòricament viu la ciutat a nivell cultural, encara que sigui amb tres mesos de retard, com per exemple el Concert de del Cor Madrigalista de Mataró (abril) o l'Acte Cultural de Maridatge de la Poesia, el Vi i la Gastronomia Les 4 estacions desperten els sentits (maig)\nCap dels dos va tenir pèrdua d'assistir-hi, tot i que, el que no hi va ser-hi no es va perdre gran cosa. Ambdós esdeveniments es poden qualificar ben bé de “Mataró sûr mer – St. Simon Beach” (que queda més bé que dir això que Capsgrossos que ja està massa vist).\nEl Cor Madrigalista, va voler afegir-se amb retard als esdeveniments del mil·lenari de Santa Maria, hi ho va fer amb un concert de música sacra, més apta pel Divendres Sant que pel Dilluns de Pasqua, però tot sigui en fi de bé.\nEn absolut es vol des de Cròniques Mataronines oblidar o desqualificar la tasca que en pro de la música durant tants anys ha fet aquesta coral, amb èxits i prestigi reconeguts, fora de les nostres contrades. Però, senyors de vell enllà no es pot anar, i ja fa masses anys que les veus són les mateixes, i el pas del temps – Ai las!, sempre l'implacable Cronos – es deixa notar en més d'una veu desafinada.\nBen cert que Santa Maria, i especialment la capella de Sant Josep, on es va fer el concert, tenen greus problemes d'acústica, més accentuats en uns espais que d'altres, però la pobre direcció coral i les veus enrogallades, especialment les femenines, es deixaven notar.Acompanyats per l'orquestra de cambra Canticela, que tampoc era cap prodigi, i sense solista a destacar, va interpretar en primer lloc el Concerto en Re-menor TWV 43:d2 de G.Ph. Telemann. El compositor més prolífic de la història de la música, que fins i tot figura en el llibre Guiness dels records, se n'hagués entornat a la tomba de cop, en sentir tan pobre interpretació del seu Concerto. Una direcció tant poc sàvia, que semblava més una actuació dels nens davant els papes que paguen les classes de solfeig, que no d'una orquestra “professional”.\nUna interpretació obscura, poc treballada, amb alguns moments de notable desafinament. Em prou feines es distingia el moviment Largo del Andante. Tot s'interpretava sota una mateixa monotonia.\nSeguidament Tenebrae factae sunt del compositor Narcís Casanovas (1747-1799). Peça absolutament desconeguda, ja interpretada conjuntament amb les veus del Cor Madrigalista. Obra de gran profunditat, doncs es tracte de les darreres paraules de Crist a la creu. Malauradament els Madrigalistes no van donar la intensitat que la peça mereix. Des dels primers compassos, ja denota un gran patiment, que no va ser traspassat a través de les veus al públic. L'orquestra ofegava al cor, tot i que destacava una excessiva massa vocal.\nTot seguit, dues peces d'autors coneguts com Anton Bruckner Tantum ergo i Charles Gunoud o Salutaris hostia.\nVal a dir que la peça de Brucker va tenir més encert d'interpretació; les veus es varen notar més harmonitzades, tot i més d'un “so escardallenc” fora de to. Evidentment, no era un cor celestial. El mateix es podria dir de O Salutaris hostia.de Gounod. Veritablement, eren peces més assajades, i les dissonàncies es varen suplir amb amb trucs professionals.\nI com a cloenda del concert, una obra de pes. En aquest cas, el Stabat Mater, op. 138 de Josepf Gabriel Rheinberger, compositor de qui justament l'Orfeó Català va interpretar 3 motets en el seu concert del mes de febrer, resultant una actuació exquisida.\nI què hem de dir? Doncs el mateix que en la tònica de la resta del concert. Els Stabat Mater són una peça literària a la que s'ha posat música. És el compositor que aplica el so, el tempo, la nota dominant que considera oportú. La lletra dels Stabat Mater sempre és la mateixa.\nEls Madrigalistes, però, no se'n varen sortir per l'excessiva massa vocal, amb predomini de veus femenines. Hagués resultat molt més arrodonida, si només haguessin estat les veus masculines las que l'haguessin cantat, tenint en compte l'acústica. Es va poder comprovar amb els primers compassos, només amb les seves veus.\nFinalment, aplaudiments de rigor, perquè el públic present no és massa melòman i si ho és, no es complica la vida. Això no és el Liceu, i no ens posarem a cridar. És Mataró i prou. Discursos d'agraïment a l'auditori – que va omplir de gom a gom els banc de la petita capella, no se si per ser familiars i amics dels cantaires o perquè era gratis total - i especialment a Caixa Laietana tant per part del director de l'orquestra Canticela, Jordi Guri, com amb posterioritat per Pura Esquerra, presidenta del Cor Madrigalista.\nUna magnífica idea, mal portada, però no estaria per demès que es pogués comptar amb un concert d'aquest tipus en Setmana Santa.\nPosted by Marta Teixidó at 3:34 PM No comments:\nUN MARIDATGE GASTRO-VINICOLA-CULTURAL\nÉs que a Mataró, de tant en tant hi ha bones idees, però no se si per una mala conjunció dels astres o perquè estem sotmesos a una mena de conspiració malèfica però,... és no se n'endevina ni una!!\nEl passat 12 de maig va tenir lloc a la Nau Gaudí (pels de Mataró de tota la vida a Ca l'Asensio) un acte cultural de maridatge de la poesia, el vi i la gastronomia que li varen donar per títol Les 4 estacions desperten el sentits, organitzat per Maria Lluïsa Aranz, presentadora del programa magazine del matí de Mataró Ràdio.\nEs va comptar amb el suport alimentari de Pastisseria Miracle, i vinícola de Celler Castellví, tot plegat coordinat per la sommelier Rosa Vila.\nAltres “proveïdors” varen ser el Gremi d'Hosteleria de Mataró i el Maresme, Castell Jalpi (Sehrs) i el Mercat de la Flor i la Planta Ornamental de Catalunya. Per descomptat, no hi podia faltar l'IMAC, abans PMC.\nSegons va esbrinar aquesta cronista (que mira, per una vegada va ser convidada perquè pertany al Consell d'Administració de Mataró Audiovisual, representant a la Leal Oposición), resulta que els proveïdors no en varen cobrar ni cinc, a canvi de publicitat en l'emissora. ¡¡¡Quina generositat!!! No obstant, no se si l'intercanvi va sortir a compte.\nL'esdeveniment consistia en rebre informacions dels vins i les seves característiques, coordinats amb les diferents estacions meteorològiques, que varen tenir com il·lustració musical Les 4 estacions, concerts Op. 8, números 1,2, 3 i 4 d'Antonio Vivaldi, mentre els comensals-assistents gaudíem de les “exquisideses” gastronòmiques de pastisseria Miracle, i tot plegat embolcallat amb les tres veus tres, com un trio de asses, úniques i indiscutibles de Carme Faja, Lluís Juvinyà i Xavier Ubach. Les tres úniques veus rapsodes que queden a Mataró, espècie en extinció, sense continuïtat de cap mena. Per ser rapsoda, se n'ha de saber i en el segle XXI, a Mataró no se'n sap.\nBé, benvolguts lectors, a hores d'ara encara haig de saber quins vins vam veure. El que sí se és lo miseriós que va ser el proveïdor alimentari, que per l'Estiu de Vivaldi ens van donar UN, UN i només UN canapè de salmó, per la tardor del mateix compositor, ja ni ho recordo, per l'hivern, UNA UNITAT, UN bolovant de butifarra negra i atenció no s'ho perdin, per la PRIMAVERA de VIVALDI, UNA, SOLA i PETITA maduixa banyada en xocolata.\nVins, rosat (cava), blanc, negre i novament cava, que val a dir que amb la miseriosa maduixa, estava d'allò més bo, però amb gust de poc.\nTotal, que vam sortir tots mig col·locadets, i amb gana. Es van repartir rams de flors entre els diferents afortunats del sorteig que es va fer, per descomptat, ni es va fer cas de Vivaldi – mentre sonava la música, tothom es posava a xerrar, com si ens haguessin deixat anar com un remat de bestiar, – i no vam saber que vam veure.\nLa sommelier Rosa Vila, de qui no dubto del seu mestratge, més aviat va estar grotesca, fins i tot amb poc respecte pel respectable, que evidentment no era entès, però tampoc tonto – més d'un vam captar les particularitats de cada tast - i més aviat se'ns va enfotre. Entre els presents, havia premsa, regidors dels que no se sap mai res – allà vaig conèixer a la regidora de Joventut i de la Dona – i tots relacionats de forma directa o indirecta amb l'Ajuntament.\nEl vi és quelcom mes que un producte per consumir. És la conjunció perfecta de sol, terra, aire, aigua. La mà de l'home fa les combinacions, a base d'instint i estudi, però sobre tot d'AMOR al vi, que, fins i tot, té moments íntims i espirituals bíblics; en la missa i la consagració.\nNo vull deixar de fer esment dels poemes interpretats i veritablement, de l'esforç dels tres rapsodes, que quasi estaven calçats amb calçador dins aquest especial maridatge. Aquesta cronista accidental té la gran sort que, de tant en tant, assisteix a sopars maridatge, amb poca gent – 25 persones màxim – i on l'importat és l'àpat i els vins que mariden. Tot i la bona intenció i la bona idea, no es pot maridar tres coses alhora. Maridar ve de matrimoni, i ja sabem que només en poden ser dos.\nNo obstant, l'auditori present va tenir ocasió de sentir excel·lentment recitats, poemes de Joan Maragall, Lola Casas (Solitud i Capvespre), Joan Margarit (Ciutadans), Miquel Martí i Pol (Primavera), etc. Alguns poemes també van ser recitats per nens.\nPosted by Marta Teixidó at 3:23 PM No comments:


Un musical immortalitza la corrupció de Rafael Blasco - Diari La Veu\nEscriba el número 934908\nEl proper cap de setmana el Teatre El Musical (TEM) acull l’estrena del musical Iberian Gangster escrita per Julio Salvatierra de Meridional Producciones (Madrid). La mateixa web de la companyia explica sobre el musical: “L'exministre Rafael Velasco, diputat i portaveu del seu grup polític, és culpable. Els seus enemics aquesta vegada van a per ell i el cèrcol s'estreny. Però Roger Rabbit i els seus sempre es mantenen a flotació, d'una manera o d'una altra. L’únic que li importa, en aquests moments, és que la seua filla no sàpiga la veritat. Perquè la seua filla és la seua hereva política, la gran promesa, l'assot de la corrupció que ha vingut a assentar les bases de la política de les futures generacions…”, inevitablement, les semblances de l’argument amb el polític valencià Rafael Blasco són més que evidents, fins al punt que el mateix autor ho reconeix durant una entrevista que recull la web del TEM.\n“El protagonista és un madur polític que en la seua joventut va militar en el partit Comunista i que en el final de la seua trajectòria política ostenta càrrecs de rellevància dins del partit conservador i en el moment de l'acció és a punt de ser condemnat per un cas de corrupció. Una vida que recorda la del polític valencià Rafael Blasco, actualment a la presó per l'anomenada: Operació Cooperació”. Igualment, al llarg de l’entrevista li pregunten “per què inspirada en Rafael Blasco?”, qüestió a la qual respon Salvatierra que “d'aquest cas he tret alguns detalls interessants i molt recognoscibles, encara que no siga una obra biogràfica ni hi haja cap afany concret cap a la seua figura. Aquests detalls són el canvi d'ideologia a meitat de la seua carrera política (per una qüestió també moral o de corrupció), i la col·laboració amb la seua dona, formant una parella que em semblava molt teatral, molt rica dramàticament”.\nEscriba el número 910264


El grup nou se sumaria a les 107 places ofertes el 14 de juny\nRedacció | dilluns, 18 de juny del 2018, a les 22.41\nEl president del Consorci d’Educació no ha especificat a quina escola s’obriria el grup nou perquè, ha dit, s’estan estudiant totes les possibilitats. Tot i això, ha explicat a betevé que serien prop d’unes 25 places, que se sumarien a les 107 que es van oferir a l’Eixample i Gràcia el 14 de juny. Ha reiterat que l’acord “no s’ha acabat de tancar perquè es pretén que totes les famílies puguin tenir la millor opció”.\nEls representants de les famílies han sortit més satisfets que d’altres reunions tot i que, diuen, ha estat una reunió “d’arguments i contraarguments”. Valoren positivament que es posin sobre la taula alternatives perquè “el període de matrícula és imminent i necessitem una resposta”, però creuen que el nombre de places noves haurien de ser més de 25. Insisteixen que l’ampliació de l’Escola Ferran Sunyer no els soluciona el problema i ho titllen de “solució ràpida”.\nPer la seva banda, el comissionat d’Educació, Miquel Àngel Essomba, assegura que és conscient que ”el dèficit de places públiques a l’Eixample és històric” i que la reunió, a la qual també ha assistit la tinenta d’alcalde de Drets Socials, Laia Ortiz, és un pas més per resoldre el conflicte.\nLes famílies també s’han reunit amb el síndic de gregues per exposar-li la situació i les alternatives plantejades.\n— Consorci d'Educació de Barcelona — Síndic de Greuges de Catalunya


Mapa de l’ESS a Castellar del Vallès – Municipis per l’Economia Social i Solidària\nMapeig de l’ESS. Diagnosi de les activitats d’ESS que es fan al territori, per part de les entitats, així com del consum responsable i de proximitat.\nTenir geolocalitzat en un mapa, en el web municipal, totes aquestes entitats que d’una manera o altra fan ESS. Al mateix temps, que serveixi com a consulta per a tota la ciutadania.\nCiutadania en general, així com col·lectius i entitats interessades en l’ESS.\nSobretot informàtics, ja que necessitem una empresa externa que gestioni tot el tema del Geoportal.\nL’actualització de les dades és bàsica. Per això és clau que hi hagi una tasca en equip; saber les empreses o entitats que es donen d’alta o baixa, que es transformen en cooperativa, que fan consum responsable.\nEns trobem amb una manca de criteris sobre el que és l’ESS i costa incloure algunes entitats en aquest mapa. Les limitacions econòmiques també hi són presents.\nEl propi mapa ens indica quines entitats fan ESS. El problema és que no tenim manera de saber quantes vegades accedeix la ciutadania o les entitats per consultar.\nLa idea de fer el mapa de l’ESS sorgeix després de crear el de carrerer, urbanisme, mobilitat, residus i activitats. El que es pretén es anar incorporant elements. Primer van ser les entitats, després els containers de roba Humana, etc.


El festival premia Mohammad Rasoulof, a qui les autoritats iranianes han prohibit fer cinema\n4 min. Enviat especial a Berlín 29/02/2020 22:18\n651x366 Les actrius de 'There is no evil' amb l'Ós d'Or de la pel·lícula / RONALD WITTEK / EFE Les actrius de 'There is no evil' amb l'Ós d'Or de la pel·lícula / RONALD WITTEK / EFE\nEl nou director artístic del Festival de Berlín, Carlo Chatrian, ha inaugurat una nova era del certamen amb la seva aposta pel cinema d'autor més radical, però pel que fa al jurat de la competició oficial, presidit per Jeremy Irons, la Berlinale continua sent aquell festival en què el discurs polític sovint pesa més que l'artístic. L'al·legat en contra de la pena de mort de la iraniana There is no evil ha guanyat aquest dissabte un Ós d'Or que no ha pogut recollir Mohammad Rasoulof, director de la pel·lícula, a qui les autoritats del seu país no han permès viatjar a Berlín. A més, l'amenacen amb un any de presó per haver-se saltat la prohibició expressa de rodar. Es torna a repetir la situació de fa cinc anys, quan l'iranià Jafar Panahi va guanyar el màxim premi del festival per Taxi, que va rodar mentre pesava sobre ell una prohibició de fer cinema. El palmarès es converteix, doncs, en un al·legat en si mateix: una denúncia de la infàmia d'un país que censura i reprimeix la llibertat d'expressió dels seus creadors.\nThere is no evil és un film episòdic de quatre històries autoconclusives amb petits lligams i un fil temàtic comú: les persones encarregades d'executar les sentències de mort a l'Iran, un país on cada any es condemnen centenars de persones a morir. Rasoulof no planteja directament el debat sobre la pena de mort, sinó que aborda successivament els dilemes morals, les pressions i el cost personal que paguen els botxins, dirigint la reflexió al deure moral de desobeir les ordres injustes. "L'únic poder que tenim és el de dir que no", afirma un dels personatges, una frase que es projecta en la decisió del director de rodar la pel·lícula malgrat el veto oficial. "Berlinale, vosaltres també heu dit que no amb aquest premi", ha exclamat un dels productors al recollir el premi en nom de Rasoulof. "No hi ha cap mur en el món que pugui aturar les idees". Mentrestant, un dels actors plorava a llàgrima viva al pati de butaques. L'Ós d'Or a There is no evil és un premi que ajudarà a fer visible la persecució dels cineastes iranians i la injusta i dramàtica situació personal de Rasoulof, però no és un reconeixement proporcional als mèrits d'una pel·lícula un pèl efectista i amb moments fulletonescos –que es disculpen per la seva voluntat combativa–, molt lluny artísticament d'obres com First cow, de Kelly Reichardt, o Days, de Tsai Ming-liang, que el jurat ha deixat fora del palmarès incomprensiblement.\nAlmenys els dos altres premis importants han sigut per a obres notables: el de millor direcció, per a Hong Sang-soo per The woman who run –el primer que guanya el coreà a Berlín–, i el Gran premi del jurat, per a la nord-americana Eliza Hittman per Never rarely sometimes always, un drama sobre l'avortament adolescent que ha sigut la gran revelació indie del festival. Els Óssos de Plata interpretatius se'ls han endut la pirotècnica interpretació d'Elio Germano al biopic sobre el pintor Antonio Ligabue Volevo nascondermi i Paula Beer pel melodrama de Christian Petzold Undine, un premi que la confirma com l'actriu del moment del cinema alemany. Per arrodonir el palmarès, el jurat s'ha inventat un premi especial de la 70a edició per a la comèdia del festival, la francesa Effacer l’historique, una divertidíssima farsa humanista contra la tecnologia.\nUna gran edició\nLa valoració de la primera edició de Chatrian és, en qualsevol cas, molt positiva. No ha sigut la revolució total que alguns anhelaven –i d'altres temien–, però sí un gir claríssim cap a una idea moderna d'autoria cinèfila, sobretot en la competició oficial, la millor de l'última dècada, tot i els gripaus que s'han empassat els programadors per complir la quota de tres produccions alemanyes. Ara mateix la Berlinale podria competir amb Canes de tu a tu pel que fa a qualitat, però encara porta les de perdre a l'hora d'atreure produccions de Hollywood que donin lluentor a la catifa vermella.\nHong Sang-soo per The woman who ran\nÓs de Plata a la millor actriu\nÓs de Plata al millor actor\nDamiano D'Innocenzo i Fabio D'Innocenzo per Favolacce\nÓs de Plata a la fotografia\nJürgen Jürges per Dau. Natasha\nÓs de Plata especial de la 70a edició\nEffacer l’historique, de Benoît Delépine i Gustave Kervern\nIrradiated, de Rithy Panh


"Buit, ple. La ciutat arítmica" El blog de Sense ficció - TV3 "Buit, ple. La ciutat arítmica" » El blog de Sense Ficció - TV3\n“Viatge al desastre”\nNo només els comerços generen espais desocupats. També en genera la indústria.\n"Buit, ple. La ciutat arítmica" es desplaça a la comarca del Baix Llobregat per trobar exemples del que està passant en molts polígons industrials repartits per tota la geografia del país.\nLa crisi, més la falta de desenvolupament d’algunes infraestructures, ha convertit les “zones d’activitat econòmica” en unes nafres al mig del territori, una mena de xarxa de naus fantasmagòriques. És el que Francesc Ribera, director de la UPIC, Unió de Polígons de Catalunya, qualifica de “viatge al desastre”.\nQue caldrà fer a partir d’ara? Com reutilitzar o requalificar tot aquest sòl?\nEl problema també es planteja amb els polígons de primera generació integrats ara plenament en la trama urbana, com en el cas de Sant Adrià. Aquests polígons, arran de la crisi, estan en plena transformació. La petita indústria es quedarà a ciutat?\nEls ciutadans fan la ciutat\nTots aquests espais desocupats ens parlen, i molt, de la ciutat: de la seva economia, de la seva història, del seu urbanisme. I, sobretot, ens parlen de la seva gent.\nEls ciutadans, amb la seva capacitat de lluita i la seva implicació fan molt perquè els espais no es morin, o per tornar a la vida activa els que han estat desocupats. Això és el que es desprèn de les experiències personals que s’aborden en el documental.\nEn aquest sentit, se segueixen, entre d’altres, les peripècies d’un jove comerciant de 29 anys, Xavier Margalló, que després d’haver reconvertit la seva òptica en botiga de roba, al carrer Creu Coberta, es veu obligat a tancar i a buscar alternatives al seu negoci i ajudes per encarar l’endeutament que el perseguirà, diu, tota la vida. Un veí seu, Joan Escarré, porta el pes d’haver tancat el forn que la seva família tenia des de fa 5 generacions.\nTambé veiem com la Magda Pla buida la botiga que la seva mare va obrir el 1946 a les emblemàtiques Galeries Maldà, a Ciutat Vella: un taller de reparació de nines. La crisi també ha fet que es modifiqués l’espai de les Galeries i això té conseqüències en cascada.\nAnna Catalán i Enric Martínez, al capdavant de petites empreses industrials, lluiten, cadascú a la seva manera, per mantenir l’activitat en un polígon de primera generació, a Sant Adrià, mentre veuen com les naus veïnes es queden buides i tancades.\nLes situacions són desencoratjadores, però tots saben que el futur també dependrà de la seva capacitat de lluita.\nPer entendre les experiències personals cal contextualitzar la situació. Per això cal parlar d’urbanisme, de sociologia i d’economia: per què un local de característiques idèntiques pot multiplicar per quatre el seu preu de lloguer en funció de la seva ubicació uns metres més amunt o més avall d’un carrer o d’un xamfrà? Per què les Galeries Maldà estan en plena decadència quan tots els carrers del voltant són un bullir de vianants?\nQuan l’espai desocupat és patrimoni que es degrada\n"Buit, ple. La ciutat arítmica", en passejar-se per tots aquests espais buits, s’atura en llocs emblemàtics de la Barcelona industrial: Can Ricart, al Poblenou, Fabra i Coats a Sant Andreu i Can Batlló al barri de La Bordeta, a Sants. Tres casos diferents. Can Ricart, declarat bé nacional d’interès cultural, es mor, buit i degradat. L’antiga fàbrica de Fabra i Coats ha estat rehabilitada en bona part i preservada. Per recuperar Can Batlló tot un barri està ara en plena lluita.\nEls tres recintes tenen dos punts comuns: la implicació ciutadana per defensar-los i les conseqüències de la crisi, que han alterat definitivament el present i el futur d’aquests espais.\nEl documental recorda, també, com a finals dels anys 80, uns pioners, van recuperar una primera fàbrica tèxtil al Poblenou que a partir d’aleshores es coneixeria amb el nom de Palo Alto. Els artífexs d’aquella recuperació, entre altres el dissenyador Javier Mariscal, evoquen aquella part de Barcelona que es degradava i recorden com van donar vida a un recinte fabril que ara s’ha convertit en exemple de referència a l’hora de recuperar espais.\nReflexions sobre una cara poc coneguda de Barcelona\nLes reflexions de l’arquitecta Itziar González, de la urbanista Maria Buhigas, del catedràtic d’Economia José Garcia Montalvo, de la geògrafa i historiadora Mercè Tatjer i del director del Museu d’Història de Barcelona, Joan Roca, acompanyen aquest recorregut per una Barcelona que ens ensenya una cara poc coneguda: la Barcelona dels espais buits, degradats, la Barcelona en plena transformació i també la Barcelona reciclada.\nUn documental de Montserrat Besses i Pere López\nDirecció de Fotografia – David Bou\nProducció - Roser Costa i Laura Navalpotro\nDocumentació - Miracle Tous\nGrafisme – Xavier Sindreu\nPostproducció víideo – Eva Arinyo, Oriol Abella i Jaume Jordana


Tu també pots crear un videojoc - MetaData\nTu també pots crear un videojoc\n“El llistó està molt alt i una cosa és passar una bona estona creant un videojoc i una altra ser un professional”\nDimarts, 1 de juny de 2021 | 08:00h\nMolts dels jugadors de videojocs hem somiat en algun moment en convertir-nos en creadors. Als inicis, això no era trivial, ja que no existien eines comercials per poder-ho fer, llevat de petites eines fetes pels mateixos desenvolupadors experts. Cal tenir en compte que es tractava de sistemes molt limitats en memòria (per exemple 32K, 64K, com 1.000.000 de vegades menys que ara!). I tot espai dedicat a tenir carregada una eina era memòria que no podies dedicar al videojoc en si.\nAmb l'evolució dels ordinadors, i a mesura que es fan cada vegada més potents, aquesta limitació desapareix a poc a poc. Igual que en altres eines informàtiques (processament de text, dibuix, etc.), es van incorporant noves capacitats. A mesura que els jocs es van fent complicats, té sentit que les mateixes companyies creïn entorns de treball que permetin agilitzar el procés de desenvolupament de diferents jocs sense haver de tornar a començar des de zero cada vegada. Primer com a utilitat interna, com el vell SCUMM que LucasArts feia servir per crear les seves aventures gràfiques, però després ja com un model de negoci, llicenciant-la a altres estudis. Per exemple, Epic Games té el seu Unreal Engine, que fa servir per als seus jocs, entre ells l'arxifamós Fortnite, però també disponible per a tercers. I ja hi ha empreses que s'especialitzen en fer només eines, i no jocs. Ja siguin gegants com el cas d'Unity, una de les empreses més populars actualment en aquest sentit, o més petites, com Raylib Technolgies (made in Catalonia).\nPerò per crear videojocs, no cal saber programar? Si pensem en algú que vol crear un videojoc complet, la resposta curta és: sí, cal saber-ne. La resposta llarga és que, estrictament, hi ha eines que poden simplificar bastant el procés mitjançant metàfores o sistemes assistits gràfics, sobretot si el joc a crear és molt senzill. Per exemple, Unity Playground, GameMaker o fins i tot Choicescript. Aquest darrer és realment molt senzill i serveix per crear llibres de "tria la pròpia aventura", on la part important està en la narrativa.\n“Hi ha eines que poden simplificar el procés de creació d’un videojoc mitjançant metàfores o sistemes assistits gràfics”\nPerò un mínim de pensament computacional per crear la lògica del joc és imprescindible, per simple que sigui. I encara que comencis amb aquests ajuts, al final sí que surt més a compte començar per aprendre a programar. Cal comptar que avui dia això no és una mala inversió, la programació ja es considera una de les habilitats transversals pel segle XXI (21st century skills), i fins i tot hi ha des de fa anys eines per fer videojocs pensats per a la quitxalla, com Scratch.\nAvui dia hi ha moltes eines que el públic general pot llicenciar a un preu molt assequible o, fins i tot, gratuïtes per a ús personal, i no massa complicades d'aprendre si un està disposat a fer l'esforç. Això ha rebaixat increïblement la barrera d'accés a qualsevol persona que vulgui crear un videojoc des de casa com a afició. La complexitat està en aprendre l'eina, no en saber exactament com funciona un ordinador per dins, com fa 35 anys.\nÉs clar, un altre tema, però que molt, molt diferent és parlar de crear un joc de qualitat i exitós. Avui dia el llistó està molt alt i cal ser conscient que una cosa és passar l'estona i una altra és ser un professional. Si bé encara hi ha virtuosos capaços de crear tots els elements d'un joc, no és l'habitual, i et caldrà un equip. També, cal explicar que, encara amb el talent i amb totes aquestes eines, no ho faràs en una tarda Però si unim les eines que hi ha avui dia al gran èxit de les plataformes de distribució digital, com Steam per a PC o la Play Store d'Android, vivim en un moment en què es pot dir que, estrictament parlant, qualsevol que s'ho proposi pot fer un videojoc i publicar-lo. I no sempre fa falta alguna cosa molt complicada per ser famós, vegem el cas del Flappy Bird! Internet i les xarxes socials són així.\nRealment, si vols, pots.


Es convoca una nova edició del curs de Responsables de Grup CRE adreçada als col·lectius de bestiari i diables, que tindrà lloc el proper dissabte 6 d’abril al Centre Cívic Sant Martí de Barcelona (C. Selva de Mar, 215). S’adjunta el programa provisional de la jornada formativa, amb horaris i ponències.\nPer a fer-ho, cal enviar escanejats al correu info@bestiari.cat o junta@diables.cat els vostres inscripcions. . La inscripció tindrà validesa un cop hagueu rebut confirmació per part de l’Agrupació.\n← Federacions nacionals\tintercanvi de colles →


El Manresa FS es desplaça a Castelldefels, on el líder invicte CCR ja podrà ser campió - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nEl Manresa FS es desplaça a Castelldefels, on el líder invicte CCR ja podrà ser campió\nSito Rivera va ser tècnic del Manresa arxiu/jordi biel\nSito Rivera va ser tècnic del Manresa\nEl CCR Castelldefels es podrà proclamar demà (12.45 h) campió matemàticament al seu pavelló si aconsegueix els tres punts davant el Manresa FS. En cas d'empat o derrota, haurien d'esperar, com a mínim, una jornada més. Els manresans, però, també tenen un objectiu prou potent, com és el d'aconseguir mantenir la segona posició o baixar a la tercera, en el pitjor dels casos, si vol tenir accés a la propera edició de la Copa del Rei. Paco Cachinero disposarà d'una plantilla justa, després de la lesió de llarga durada d'Òscar i de la baixa de Carles Güell (ara al San Mauro de futbol), fet pel qual haurà de tirar de juvenils.\nEl CCR, ara entrenat per l'extècnic del Manresa FS Sito Rivera (a Divisió de Plata), pot presumir d'estar invicte en la competició, amb només tres empats. A la primera volta, 6 a 8 al Pujolet.\nEn juvenils, Manresa FS-Barça\nA la Divisió d'Honor juvenil, enfrontament atractiu aquesta tarda al Pujolet (18.15 h) entre el Manresa FS i el líder FC Barcelona. Els manresans, que dijous van eliminar el Sala 5 a la Copa Catalunya per penals (2-2), ocupen una meritòria cinquena plaça a la lliga.


Amb aquest títol i el subtítol Reivindicació laboral i repressió política a Mequinensa i la conca minera (1889-1963), l’Institut d’Estudis del Baix Cinca acaba de publicar un llibre de Jacinto Bonales Cortés que m’ha resultat de gran interés. Per diversas raons.\nLa primera, per motius familiars. El meu sogre, Valero Chiné Bagué, cenetista, va ser miner en les conques del Baix Segre i el Baix Cinca. I va protagonitzar algunes d’aquestes reivindicaciones i patir la repressió a què fa referenciales el llibre. Aquests dies estic enderiat enviant les seves memòries a biblioteques, centres de documentació o persones a qui crec que poden interessar.\nEn segon lloc, pel seu contingut. Un estudi rigorós d’una qüestió poc tractada, sobretot pel que fa a les mobilitzacions obreres de la immediata postguerra i, en concret, les protagonitzades per la CNT. Com ara la redada del 1946 en aquestes conques mineres, en què més de dos-cents miners, entre elles el meu sogre, foren detinguts, i molts d’ells torturats, per militar en la CNT.\nI, tercer, per l’àmbit territorial analitzat. Mines a les des bandas de la frontera artificial que separa les terres catalanes de la Franja i el Segrià. Una mostra del poder que té la realitat dels Països Catalans sobre la ficció administrativa. Tot i les ferides que aquesta divisió administrativa pot fer a la llarga –i ara som en un moment crucial–, els ligams personals i económica són encara prou forts per sobre els imperatius divisoris de la ratlla fronterera.\nFinalment, destaca, de la feinada que hi ha fet Jacinto Bonales Cortés, el recull de biografíes de moltíssims mequinensans, que ocupa una part molt important del llibre. Alguna d’elles va servir a Jesús Montcada a l’hora de teixir l’entramat de personatges de la seda extraordinària Camí de sirga.


Amb la ministra de Salut de El Salvador – Gustau Alegret\n20/05/2011 10/10/2014 Cat El SalvadorEntrevistaMaría Isabel RodríguezPobresa\nAmb la ministra de Salut de El Salvador\nEl Salvador, (San Salvador). – La visita que la setmana passada vaig fer a El Salvador va començar amb diverses sortides al camp per copsar la realitat d’una part de la seva població — la més vulnerable, la més pobre. Després d’entrevistar mares, doctors i infermeres [l’objectiu del viatge era produir dos reportatges per explicar les conseqüències de la pobresa en la salut i el paper que pot juga l’ajuda al desenvolupament], vaig buscar l’opinió governamental. La ministra de Salut, María Isabel Rodríguez, em va rebre al seu despatx.\nRodríguez forma part de l’actual govern d’esquerres de El Salvador des de fa dos anys, quan el periodista Mauricio Funes va guanyar les eleccions com a candidat de l’antiga guerrilla FMLN (Front Farabundo Martí d’Alliberament). Era la primera vegada després de vint anys que un govern d’esquerres governaria el país. En el seu programa, Funes va prioritzar de seguida la salut, que va deixar en mans de Rodríguez.\nBen formada acadèmicament —té un doctorat en medicina i dos postgraus—, aquesta ministra és una dona revolucionària, de llarga trajectòria acadèmica i cultural, àmpliament acceptada per la major part de la societat salvadorenya. Va ser degana de la Facultat de Medicina de la universitat de El Salvador i després en va ser primera rectora en els 160 anys d’història del centre. Quan va arribar al ministeri tenia 87 anys. Diuen els que la coneixen que és “incansable” i que “en moltes reunions sembla que s’adorm, però sempre revifa per fer la pregunta adequada i estratègica”.\nLa meva entrevista havia de durar deu minuts, però vam acabar parlant més de quaranta. És culta i coneixedora de la realitat del seu país. Ha vist món perquè l’ha viscut. És conscient de la importància que té “la cobertura universal i gratuïtat” pels salvadorenys pobres, i no té dubtes de que “cal un canvi transcendental en l’atenció de la salut de la població com a mecanisme per assolir el benestar i el desenvolupament sostenible del país”.\nA la seva edat, no té pèls a la llengua. Quan li pregunto específicament per un dels principals problemes de les adolescents salvadorenyes —“la maternitat prematura”— em respon sense por: “és un crim! Abans es pensava que quan més jove fos la mare, era millor». «Cal més educació. Aquest tema no és només és un tema de nenes; també ho és de l’homenet (varoncito) que sent realitzada la seva virilitat —jo diria el seu masclisme— per pensar que pot deixar embarassada a una nena tan aviat”, conclou.\nQuan he entrat al seu despatx, m’han presentat com el catalán. Li pregunto ara per l’ajuda al desenvolupament i m’explica que durant la seva vida ha “tingut una llarga tradició de treball” amb Catalunya — “quan era rectora, [les universitats catalanes] em van ajudar molt”. Ara, des del ministeri, em diu que ha “tingut molt recolzament en diversos projectes, particularment amb [centres de] Barcelona”. Coneix la realitat catalana i també valora l’ajuda d’altres zones de l’Estat, com la de la “cooperació Andalusa i els bascos”.\nNo puc estirar més la conversa perquè ha de marxar. L’espera un avió que la portarà a Ginebra on, en qualitat de Primera Vicepresidenta, pronunciarà el discurs d’inauguració de la 64ena Assemblea Mundial de la Salud. Te 89 anys i una energia envejable.


Les gaiates omplin de llum els carrers de Castelló - À Punt\nLes gaiates omplin de llum els carrers de Castelló\nLa Desfilada de Gaiates ha omplit de llum i color els carrers de Castelló en l´acte que ha tancat el dia gran de les Festes de la Magdalena.\nDesfilada de Gaiates a Castelló.\n04 de març 2018 - 10:46\nAquests monuments singulars han desfilat pels carrers de la ciutat, plens de gent, una vegada se n´ha anat la pluja que ha marcat la part final de la Romeria. Els veïns han pogut gaudir de les gaiates que han preparat cadascun dels 19 barris o sectors de la ciutat. Una votació elegirà oficialment la millor el pròxim dimarts.\nLa Desfilada de Gaiates és l´acte que tanca un dia intens, que ha començat ben d´hora amb la tradicional Romeria de les Canyes. El volteig de la campana Vicent i el repartiment de canyes i cintes a la plaça Major de Castelló han donat l´eixida a una jornada molt emotiva i molt esperada.\nUn total de 123.000 persones, segons fonts municipals, han participat en la Romeria, per a la qual s´han repartit unes 28.000 canyes. Els romers s´han concentrat de bon matí a la plaça Major per a esperar l´eixida de la comitiva oficial, encapçalada per l´alcaldessa de la ciutat, Amparo Marco, i el president de la Generalitat, Ximo Puig. Tots dos han fet una crida per a animar la gent a viure intensament la Magdalena.\nEn acabar la missa de romers, que han oficiat en la veïna cocatedral de Santa Maria, la comitiva ha eixit de l´Ajuntament i, segons és tradició, ha començat la Romeria. Una romeria que ha avançat entre carrers i camins plens de gent fins a arribar a l´ermita de la Magdalena. La Tornà, ja a la vesprada, i la Desfilada de Gaiates han posat el punt final a la jornada.\nLes festes de la Magdalena commemoren la fundació de la ciutat. Recorden el trasllat històric dels primers pobladors, que es van desplaçar de la muntanya a la plana fèrtil el 1252 gràcies al privilegi atorgat pel rei Jaume I. Va ser declarada Bé d´Interés Cultural el 2017.