23 d’agost 1918\nEscenes d’un primer amor.\nLes famílies barcelonines Roca i Pujades estiuejaven a Calella. Eren de les més antigues de la colònia —les primeres. Ambdues s’hi havien afincat. Les cases que hi posseïen estaven situades a dins de la població; eren cases de pescadors que hom havia modificat —probablement empitjorat— per establir-hi un estiueig petitburgès, mansoi i crepuscular. Les cases eren veïnes, però eren incomparables. La de la família Roca era a pis i tenia un jardinet. La de la família Pujades era a dos pisos, però de jardinet no en tenia pas: tenia purament una eixida una mica asfixiada.\nAquella tarda —era a l’hora baixa i sobre Calella hi havia una gran xiscladissa d’orenetes— la senyora Roca preguntà finalment a la senyoreta Pujades si era cert el que li havien dit: això és, si era cert que tingués relacions formals.\n—Sí, és cert!… —digué ràpida, radiant, la senyoreta Pujades—. El meu promès es diu Martí Valet i Cases.\n—¿Dius que es diu Martí Valet i Cases? —preguntà la senyora Roca.\n—Sí, senyora: Martí Valet i Cases.\n—¿I qui és, Concepció, aquest Martí Valet i Cases?\n—¿Què vol que li digui, pobra de mi? És un jove molt educat.\n—Que no sigui el fill de don Narcís Valet i Roig, el notari…\n—No, senyora. A casa seva tenen gènere de punt…\n—És clar, és clar! Filla, et felicito! Has fet sort. La família és excel·lent.\n—Ara estudia la carrera d’advocat…\n—¿Està gaire avançat?\n—Estudia el quart curs. Modèstia a part, té disposició…\n—Ah!, no m’estranya… Els Valet sempre han estat molt trempats.\n—La mamà diu que som molt joves.\n—¿Quina edat té el Joan?\n—Martí, dispensi… Ara ha fet dinou anys. Jo vaig per divuit.\n—Concepció, una mica de calma!\n—Sí, senyora. Els faré pel maig.\n—Encara falten vuit mesos. Quina manera de córrer, Verge Santa!\n—El temps passa volant…\n—Això sí… No me’n parlis! ¿I també és poeta com son pare?\n—¿Que no ha vist els diaris?\n—Sí; però, filla, tenim tantes coses! Aquest hivern, amb la mort del meu pobre sogre, no hem estat, com aquell que diu, per res…\n—Doncs miri: ha fet el seu primer llibre de versos i tothom l’hi ha elogiat.\n—¿Inspirat? No em faci riure! Si el Martí la sentís! Ara no estan pas per poesies inspirades.\n—Nosaltres, Concepció, som d’una altra època, tant és dir com no dir.\n—Oh, no volia pas dir això, senyora Roca!\n—Som uns ignorants, per dir-ho clar. En el món només s’hi és una vegada.\n—Senyora Roca, ¿vol callar? Jo només dic una cosa: que els versos que fa m’agraden.\n—A mi, els versos sempre m’han agradat. Però el que s’escriu ara és tan estrany! Per a la poesia no hi ha com Mossèn Cinto, desenganya’t!\n—Què vol que li digui… El Martí sempre parla de Baudelaire…\n—Baudelaire és molt anticlerical…\n—Ho sembla, però no és pas veritat. És molt més formal del que la gent es pensa…\n—No sé, no… Em sembla haver-ho sentit a dir l’estiu passat.\n—Es diuen tantes coses! Jo he llegit Les flors del mal i no hi he trobat res de particular.\n—Val més així, Concepció, val més així… La premsa fa molt de mal.\n—Quines flors més boniques que té avui, senyora Roca!\n¿No me’n deixarà fer un ram?\n—¿Un ram? Tants rams com vulguis, Concepció. No ho has pas de demanar.\n—Moltes gràcies! ¿Que irà a rosari aquest vespre?\nPerò la senyora Roca no sentí la pregunta. S’havia acostat al pou a buscar una galleda d’aigua. En aquella hora regava les seves flors amb una regadora de color verd de menta que, en mullar-se, semblava un verd acabat de pintar.\nAquell primer amor era, dins un dels grups de la colònia, l’amor d’aquell estiu —d’aquell estiu tan calorós, dit sigui de pas. Eren, tant l’un com l’altre, l’admiració general. Semblaven fets a mida per agradar-se. Ell era un xicot cepat, amb la cara quadrada, pàl·lid, la pell picada de barbs, que marxava amb unes maneres una mica gallofes i feia veu de nas. Conxita era una noia poc construïda, esprimatxada, la pell d’un rosa passat, els ulls inexpressius, una dent posada graciosament sobre el llavi, amb un nas que la naturalesa havia exagerat. Era molt curiosa, tastaolletes i trapella, i l’aire que tenia de voler ésser més gran i de tenir més seny del que li marcaven els anys li donava un aspecte antipàtic que tenia tothom encisat. Havent sopat, asseguts en dos balancins, festejaven d’esquena a la casa i de cara al mar en aquell terreny que no és ni passeig ni platja —a la zona marítima, per dir-ho clar. Era el començament de l’idil·li.\nEn aquella hora jo solia donar una volta per la població. Arribava, sovint, fins als Canyers. De vegades, un amic m’acompanyava. Sovint el passeig era solitari. En passar per davant de l’idil·li dels balancins, la perplexitat sovint m’aturava. Em trobava davant d’un primer amor —d’un amor que madurava.\n—¿Què vols, Martí?\n—¿No trobes que s’està bé?\n—No me’n mouria mai…\n—Mira el mar…\n—És una preciositat…\n—Fa una mica d’humitat…\n—No diries qui he trobat avui…\n—Ai, que ets pesat!…\n—Sempre dius el mateix. ¿Per què no t’hi cases?\n—No se’t pot dir res, Conxita.\n—¿Els sonets de Dalmau?\n—Sí, avui me’ls ha enviat.\n—¿Aquell tanoca també fa sonets?\n—Pobre xicot! ¿Per què parles així?\n—Com que ho és…\n—Jo me’n recordaré sempre més…\n—¿No fas cap distinció?\n—Mira la mosca morta…\n—¿Saps que aquest vestit blanc t’està molt bé?\n—¿Trobes que m’està bé?\n—Els Manegat se’n van a dormir…\n—¿Com ho saps?\n—Hi ha llum a la seva habitació.\n—Si comences me n’aniré…\n—Si ho saps, de més a més.\n—¿Que vols que m’enfadi?\n—¿Què farem demà?\n—¿I al matí?\n—¿No pujarem a Sant Sebastià?\n—Hi pujarem un moment, si vols, cap al tard…\nÉs cert: jo, com els grans i admirats mestres de la literatura romàntica, he sentit el desig d’escriure alguna cosa sobre el particular. Més clar encara: he volgut escriure un primer amor mitjà indígena. El tema és suggestiu i es presta a fer filigranes. Però el cert és que tots els esforços que he fet per escriure una cosa passable no m’han, per ara, donat cap resultat. Em sembla haver trobat la causa d’aquesta impossibilitat: crec, en efecte, que només poden dir sobre el tema alguna cosa estimable els escriptors dotats de gran imaginació, i jo, d’imaginació, no n’he tinguda mai. Si haig d’ésser franc, diré, a més, que els clixés que circulen sobre els primers amors em semblen absolutament falsificats. Hom hi veu, en el curiosíssim fenomen, una quantitat de vaguetat, d’embadaliment i de tendresa que no pot ésser més real. Però jo crec que aquests estats no són pas originats per les causes que generalment s’admeten com a necessàries. Em sembla clar que els elements d’exaltació i de cordialitat que contenen els amors primerencs no són pas deguts a una concentració obsessiva especial. Més aviat crec que provenen d’un estat de martiri. Probablement un enamorat primerenc és el que s’assembla més a un individu de la martirologia. La seva lluita és una lluita típicament heroica: és la lluita que una persona que no té res a dir ha de realitzar per dir alguna cosa. Aquestes lluites són desagradables a tot ser-ho, i els homes i les dones les porten a cap, generalment, fent trampa. La seva timidesa és el que dissimula el fracàs del seu esforç verbal. El seu embadaliment fa oblidar la buidor de pensament dels primers enamorats. La tendresa amaga una impossibilitat gairebé total per confegir i per parlar. L’origen d’aquest mutisme és degut i mantingut pels estats de retenció dels instints. Aquests estats es troben, a més, influïts per coses extravagants. Això és tan cert que, tot i ésser un primer amor una delirant temptativa amorosa, el més segur és que si els interessats la poguessin realitzar no la portarien a cap. Un enamorat primerenc és gairebé un ésser inversemblant: es passa el dia lluitant contra el que li vindria més de gust i el que li és més natural. Problemes així, per als autors sense imaginació, per als autors que necessiten treballar sempre sobre la veritat, són completament improductius. No em sap pas greu el temps que he perdut cremant-me les celles sobre els primers amors, però sospito, en tot cas, que l’hauria aprofitat més si m’hagués dedicat als amors tardorals.\nI encara: les situacions de mutisme, en la vida, estan dominades per elements d’atzar. Les primeres converses són les més difícils. La impossibilitat d’establir una comunicació crea situacions tan desagradables que, si gosessin i fos correcte, dedicarien una part del seu festeig a escometre’s intermitentment amb mitja dotzena de cops de puny tendres i cordials. Després d’aquest desvaporament, originat no per l’odi ni l’animositat, sinó per la necessitat absoluta de crear un altre ambient, la fluència verbal es produiria amb molta més suavitat i abundància.\nArriba un moment, però, que es produeix entre els enamorats un fet estrany, arbitrari, impensat. És un fet imprevisible i d’una cronologia totalment imprecisa. En virtut d’aquest fet, els enamorats tenen la sensació que la imatge de l’un ha penetrat en l’interior de l’altre i viceversa, i que aquestes imatges s’hi han fixat. Encara queda molt camí a fer, però el glaç s’ha trencat, i es produeix, entre ells, un terreny de confiança.\nLa meva experiència em porta a creure que la producció d’aquest fet, sensacional en un primer amor, està unit amb el descobriment d’alguna feblesa. Quan l’atzar fa que us descobreixin alguna feblesa i aquest descobriment, en lloc de revoltar la persona que teniu al davant, es resol en un augment de cordialitat, de llàstima o d’admiració, les condicions objectives de l’amor han començat. En les relacions personals, el coneixement de les febleses alienes és l’element d’integració actiu. Forma un secret de dos, una zona d’ombra que fusiona les ànimes.\nConcepció i Martí estaven asseguts en un dels marges de la part més alta dels Canyers. Eren les deu del vespre. Davant seu s’endevinaven les roques de l’espadat. Més enllà, el mar. Eren encarats a llevant i havien vist sortir la lluna. El riell claríssim digitejava en la mar. Una vela es gronxava en el trèmolo de plata i or que feia sobre el líquid la llum flonja, desfibrada. En els flancs del riell hi havia una fosforescència blava. La nit era superba i les estrelles brillaven amb una puresa de diamant. Les parets de Calella semblaven un castell de somni i el far era, en aquell mar de serenitat, com una bambolla de llum pesada. Un vol d’insectes embriagats surava sobre la llum grassa dels vidres glaucs. No hi havia ni vent, ni plor, ni misteri: només se sentia la respiració cansada de la mar. La vaga resplendor del poblet s’endevinava darrere l’espadat. Més enllà, la lluna platejava els tritons de les onades sobre la platja i esquitxava d’ocre les pinedes i el roquissar. La costa s’endevinava grandiosa i alta a dins de la llum ideal. Asseguts al marge, volves microscòpiques de la nit, feia una llarga estona que tenien l’ànima suspesa —buscant la paraula mitjanament bona per sortir del mutisme que els tenia lligats. El silenci semblava purificat. El moment era tan sublim, el lloc tan ideal, hi havia sobre la terra una dolçor tan fina i un bleix tan reposat, que tot portava a pensar que s’havia de produir, d’un moment a l’altre, alguna cosa… Concepció esperava una paraula de Martí, una paraula emocionada, aletejant, inoblidable; Martí esperava de Concepció una cosa semblant. Encara passà una estona llarga… A la fi, se sentí la veu de Martí —una veu que semblà un gemec excepcionalment greu.\nConcepció esperava la producció de l’emoció amb la boca mig oberta, les dues mans tocades d’una inefable crispació —dues mans que semblaven destinades a agafar una forma aèria i viva— com un ocell que volava.\nHi havia en l’aire una gran claredat —no pas suficient, però, per veure amb una exacta precisió la cara que féu Concepció. Es veié que ella abaixava el cap desil·lusionada. El mirà després fixament una estona, i fou durant aquesta estona que Concepció passà de la desil·lusió a la llàstima. La cara se li aclarí d’afectuositat.\n—Perdona’m, Concepció, però tinc mal de queixal. És absolutament ridícul, en una nit així, dir-te que tinc mal de queixal…\n—Sí, potser sí: en Brahms…\n—Quina nit, per estimar!\n—¿Per què no em dius les coses que em vares escriure l’hivern passat?\n—Què vols que et digui… No gosava…\n—Ai, ai… ¿Que estàs espantat?\n—Tens un caràcter tan mofeta…\n—De vegades dius unes coses…\n—Bé, deixa-ho córrer… Potser no és ben bé això, tant se val…\n—Aquelles cartes eren tan boniques…\n—Bé, no exageris tant…\n—Què vols que et digui! M’agradaven…\n—¿Que no ho saps? Haurem d’operar la mamà…\n—Què dius, ara!\n—No està gens bé i l’haurem d’operar…\n—¿De quan és la notícia?\n—Oh, ja fa mesos…\n—¿Per què no m’ho deies abans?\n—Em semblava que no hi havia prou confiança…\n—Com et prens les coses, Martí! Estic tota espantada… Ets molt estrany…\n—¿Per què ho dius?\n—Bé, no et posis així…\n—¿Per tan poca cosa em tens?\n—Bé, veuràs, no m’agrada de fer patir ningú.\n—Què vols que et digui… Em sembla que tinc dret a saber certes coses…\n—I tal, Conxita… Tu diràs…\nEl canvi, com el lector veu, fou gairebé instantani. L’atzar treballa amb una rapidesa fulminant. De vegades una causa determinada produeix un efecte semblant; altres vegades, l’efecte més estrany i impensat. Aquell mal de queixal de Martí, aquell petit flegmó que se li iniciava a l’arrel d’un queixal, del qual ja sentia les primeres batzegades i que acabaria inflant-li grotescament la galta, havia creat, entre dos éssers les relacions dels quals havien estat fins al moment viciades per elements estranys, un primer moment de relació de conversa normal —humana.\nSigui com sigui, en el cas de què estem parlant el canvi fou instantani. Tinc l’avantatge de poder-ho assegurar, i dic de poder-ho assegurar per les següents raons: una vegada la meva falta d’imaginació m’hagué demostrat la meva incapacitat per escriure un primer amor, vaig decidir salvar-me reduint la meva feina a una transcripció acurada d’elements reals. El meu primer amor és —cal subratllar-ho— un primer amor completament veritat. Els sentiments, les situacions, les paraules, han estat transportats per mi sobre el paper amb una preocupació de fidelitat. És per això, probablement, que tot plegat és tan vulgar. ¿Què hi puc fer jo, però, si les coses són com són? Els homes i les dones reben a les escoles educacions acurades: hom els ensenya la història i la gramàtica, l’aritmètica i la física, la gimnàstica i el francès. Jo no sé per què no han de rebre lliçons d’idealisme, de cordialitat i d’amor. Els programes escolars són suficientment poc pràctics perquè aquestes assignatures s’hi poguessin afegir sense que en patís la moralitat general. Mentre el Romeu i Julieta de Shakespeare no formi part dels programes escolars, els homes i les dones sortiran de les escoles savis però vulgars. I els novel·listes dedicats a esbrinar aquests misteris no tindran més remei que ésser o mentiders o adotzenats.\nAquell dia anaren a barquejar. Triaren l’hora més dolça de l’estiu: de sis a vuit de la tarda. Era bonic de veure’ls asseguts a la popa de la barca. El brandeig suau els fregava la ratlla de l’horitzó darrere l’esquena. El sol s’havia post i tot era lineal. La mar no es movia. La darrera ramiola de vent s’havia perdut i tot just s’iniciava l’aura nocturna de la terra, moradenca i fosca. La població, a contrallum indirecta de la clarícia de ponent, semblava una estampa antiga. Estaven embadalits, agafats de les mans. El mariner, que vogava a la cia, xiulava, sil·labejant, encantat.\n—Digue-m’ho tot, Martí!\n—No trobo paraules, Concepció.\n—¿Tu, que ets poeta, no trobes paraules?\n—Ja ho veus.\n—Tu no em dius mai res…\n—¿Què vols que et digui més? T’ho he dit mil vegades…\n—¿Per què fas aquesta cara?\n—Un mosquit m’ha picat al clatell.\n—¿I, quan serem a Barcelona, què?\n—No me’n parlis. Em fas estar trista…\n—Si deixes les lliçons de piano, ens podrem veure molt poc…\n—Ja mirarem d’arreglar-ho.\n—Ah! ¿Que no ho saps? Ahir el papà em digué: «Sembla que la Concepció t’agrada…».\n—¿I tu què vares respondre?\n—Digue-m’ho, no siguis egoista.\n—¿Tu què hauries contestat?\n—Si la mamà m’ho demanés, encara… Però, el papà!…\n—Doncs jo vaig dir: «Sí, la Concepció m’agrada».\n—Em sembla que està ben contestat.\n—¿I el teu pare què va dir?\n—Em sembla que feia bona cara.\n—Veuràs, noia, som joves.\n—¿I què vols dir, amb això?\n—Jo només estudio el quart any.\n—¿I què té a veure una cosa amb l’altra?\n—¿A casa teva no te n’han parlat mai?\n—¿De què vols que em parlin? No és pas que no sigui clar…\n—¿Et sembla que els agrada?\n—Ja ho saps: aquestes coses no agraden a ningú.\n—Però quan les persones s’estimen…\n—Doncs, s’estimen, i llestos!\n—Ai, ai! Quines teories més estranyes!\n—Això és la realitat.\n—T’he dit mil vegades que la realitat no m’agrada.\n—A mi tampoc, ja ho saps.\n—I bé, acaba…\n—¿Ens veurem sovint, a Barcelona?\n—Mira, el papà és a la barana…\n—És estrany que porti l’americana. No se la posa mai.\n—El teu papà és molt agradable.\nPer no complicar el treball de lectura d’aquest primer amor he suprimit a posta les explicacions, interpel·lacions i descripcions que les persones del ram posem en els diàlegs que inventem perquè semblin reals. Com que aquests diàlegs no són imaginats, sinó que són simples transcripcions de la realitat —l’original dels quals, per una sèrie de circumstàncies, fou pres taquigràficament una vegada pel mateix autor d’aquest llibre—, he cregut que l’utillatge complementari sobrava. Però seria un error de creure que el diàleg va descabdellar-se amb la mateixa facilitat amb què es pot llegir. Aquests diàlegs sortiren després d’un esforç que només saben els que el patiren. Jo, que en vaig ésser espectador, vaig perdre diverses vegades la paciència, i només l’obligació sagrada que tinc de fer passar una estona als meus lectors em féu aguantar la tabarra. Les pauses foren infinites; la dificultat de confegir, molt gran, i moltes vegades les paraules sortiren en una atmosfera de ràbia. Els estats d’esperit, malgrat la seva inconcreció, s’endevinen: por, estranyesa, sensació de no saber ben bé el que hom diu, temor de fer el ridícul, preocupació de no comprometre’s, turment de no endevinar la frase. És un fet absolutament cert que el que ha sortit més perjudicat d’aquesta pobresa de material ha estat l’autor mateix. Sempre és bonic de poder demostrar als amics que hom sap escriure una tirada elevada.\nPotser algun lector es queixarà de la falta de malícia dels meus personatges. La queixa, però, no té fonament de cap classe. Els meus personatges són bons i tan maliciosos com els que ho puguin ésser més: el que hi ha és que no ho demostren. Els meus personatges són de la nostra època i avui les passions són rares. En altres èpoques les passions eren iguals i si semblaven més fortes era perquè la gent tenia molta més instrucció i més facilitat de paraula. La primera cosa que es necessita per sentir una passió és saber-la expressar. És indescriptible fins a quin extrem ens hem tornat curts, espessos i ignorants. Som uns perfectes ases. Però això no vol pas dir que mai les passions hagin tret la gana o la son de la gent corrent. Martí i Concepció menjaren, begueren, dormiren i somniaren, en el punt més àlgid del seu primer amor, com en els dies més normals. Que estaven enamorats ho demostrava només el procés de la formació d’una imatge i la concentració de gairebé tota la seva memòria més viva en un punt determinat. Eren maliciosos com tothom, ¿quin dubte hi ha? Totes les concentracions de memòria sobre una imatge precisa segreguen voluptuositat. Però, com que havien tingut sempre bones companyies, no havien estat contaminats de cinisme, i la seva vitalitat física era simplement corrent; no sabien, com aquell que diu, què fer dels seus desigs. Fora d’això, eren persones com les altres i exactament igual que som tots plegats. En general eren delicats, i en particular, si no hi havia més remei que cometre una ximpleria o una petita crueltat, tiraven al dret, i en paus.\nHavent dinat, estaven asseguts al corredor. Hi havia a l’aire la frescor pesada de la marinada. Les taques de sol ballaven a les parets blanques. A les escletxes de les portes la llum explosiva s’irisava. Conxita, asseguda al balancí, entresuada, es ventava. Martí, en cos de mànigues, amb el coll de la camisa esbatanat, portava descordats els botons alts dels pantalons.\n—Conxita, he fet una altra cançó.\n—Quan passen els moments bons s’han d’aprofitar.\n—Tens raó: d’enamorat només se n’està una vegada…\n—¿No trobes que és bonic estar enamorat?\n—No comencis altra vegada.\n—No comencis, et dic!\n—El que passà ahir no vull que es repeteixi…\n—Oh, només et vaig besar dues vegades!\n—Després la gent parla, i no m’agrada.\n—Deixa-la estar, la gent.\n—Mira, el pocavergonya.\n—Avui t’he somniat, Conxita.\n—¿Et recordes del que em deies en una carta?\n—Que somniar és immoral. ¿Qui t’ho va dir? ¿En López-Picó?\n—No, l’Esclasans. ¿I què vols dir, amb això?\n—Em penso que l’arròs m’ha fet mal.\n—Era massa fort.\n—A mi, l’arròs només m’agrada amb bacallà desfilat…\n—¿Per què no ho deies, Conxita? L’arròs de peix, a casa, no agrada a ningú. Si l’hem fet és perquè ens pensàvem que a tu t’agradava.\n—Quan serem casats el menjarem sempre amb bacallà.\n—Ai, que vas endavant!…\n—Què vols que et digui! M’agrada parlar d’aquestes coses…\n—¿A on t’agradarà de viure més, a Sant Gervasi o a Sarrià?\n—Tot té prou inconvenients i avantatges.\n—No me’n parlis…\n—¿Per què no em llegeixes la cançó? ¿Com es titula?\n—Li he posat un títol que no hi té res a veure, però que a mi m’agrada.\n—¿Com li has posat?\n—«Cançó de l’elegia epigramàtica».\n—Fa molt bonic.\n—És una cosa una mica maragalliana.\n—Potser queda una mica nou, comprens?\n—¿Penses escriure’n sempre, de versos?\n—Si puc, sí; ¿per què ho preguntes?—Tota la vida seràs un home enquimerat.\n—M’agrada i no m’agrada.\n—¿Ets molt gelosa, oi, Conxita?\n—Molt més del que et penses.\n—¿I tu, que no n’ets, de gelós?\n—Mal iríem, si no en fos. De vegades, quan et veig parlar amb segons qui, no sé què et faria…\n—Ets molt estrany… Martí!\n—¿Què vols, Conxita?\n—Tinc una mica de coragre. Do’m un vas d’aigua.\nDemostraven una resistència admirable. Tot patint parlaven hores i hores, incansables. Cada frase era un turment i cada paraula un drama. Al vespre, quan se n’anaven a dormir, estaven allomats. Naturalment, de mica en mica s’acostumaren al martiri. Tot tendeix a esdevenir una funció mecànica, fins les converses més delicades. No té res d’estrany, doncs, que els seus diàlegs es convertissin, amb el temps, en senzilles repeticions de paraules i de frases. Els homes i les dones poden arribar a ésser d’una monotonia definitiva. Hi ha països en què la monotonia és per a la gent una cosa més necessària que el pa i les patates. El nostre país ocupa en aquest punt un lloc molt important.\nAra: confesso que quan vaig posar-me a planejar un primer amor ho vaig fer amb la idea d’escriure una pàgina d’exaltació ideal i romàntica. Essent, com sóc, un escriptor de facultats tan pobres i de recursos tan migrats, vaig imaginar-me que l’elecció d’un tema tendre, emocionant i delicat em proporcionaria —almenys— unes petites ales. Si la meva cultura literària no té gaire consistència, això no vol pas dir que a força d’insistència no hagi arribat a tenir una certa orientació. Sí, conec els bons autors i sé, amb força claredat, com el tema hauria hagut de tractar-se. En realitat era per demostrar d’una manera factible la bondat de les meves orientacions que volia escriure una pàgina de perfilada exaltació i de tendresa càndida. Si no he pogut realitzar el meu desig ha estat perquè la meva imaginació no ha estat prou forta per transformar en nacrada irisació lumínica aquesta densa concentració de grisalla cendrosa i opaca. Rompre la pressió de la vida vegetativa és molt difícil. Per amenitzar el nostre sedentarisme intel·lectual només coneixem el recurs de renyir amb els veïns. Contra aquesta petitesa, ¿com lluitar-hi? La nostra ancestral seriositat no tolera ni el més petit joc mental, ni la crítica més lleugera, ni la remarca més enraonada. L’aventura no ens diu res i l’ordre ens embafa; no servim ni per obeir ni per manar. Tot això té un pes terrible i forma part de la psicologia dels meus personatges. Amb aquests elements es podria escriure una novel·la grisa i llarga. El que no es podrà escriure mai, amb això, serà un primer amor ardent i delicat.\nLa lluna feia el ple. La mar no es movia. A tall de llongada només se sentia el glu-glu de l’aigua fonent-se amb la sorra. Sobre Calella hi flotava una claror esgrogueïda, ja tocada per la declinació del mes d’agost. En les ondulacions de la terra, sobre les muntanyes, hi havia una punta de boirina blavissa, molt tènue, que es fonia amb la pàl·lida grogor de la lluna espectral. Sortiren a barquejar. El poble s’adormia en una calma xafogosa i pesada. Parlo de molts anys. Sobre el mar cremaven, exhaustos, els focs de les traïnyes. Del poble en venia el soroll escandalós d’un gramòfon rogallós. El grau d’humitat era molt elevat. El mar feia una bravada intensa de mar.\nEl bot era fondejat al racó de garbí. S’hi embarcaren. Deixaren en banda les cordes del fondeig. Concepció s’assegué a popa de l’embarcació. Martí armà els rems al banc d’arborar. En la quietud de la nit se sentia el xipolleig dels rems en l’aigua. Concepció tenia a la cara un toc de vaga somnolència, i en el cos, una distensió de deixadesa lànguida. Martí vogava més aviat amb poca traça, però amb unaire de xicot trempat. Passaren uns moments de silenci. L’embarcació no anava enlloc: només s’allunyava de la platja. Concepció mirava enlaire —semblava mirar les estrelles mig esborrades en la vaguetat. Martí, tot vogant, mirava la sentina del bot, que feia una mica d’aigua —l’habitual. La llum de la lluna donava al món exterior un aire de misteri aturat, i tot semblava idealitzat. L’aire era immòbil. El rogall musical s’havia allunyat. La lluna navegava amb una magnificència suau.\n—Martí, rema, rema més fort!…\n—Jo diria «voga!» —contestà el jove amb una rialleta de suficiència—. És més nostrat!\n—M’és igual! Absolutament igual! Voga més fort, Martí!\n—¿I per què vols que vogui més fort? Mira que som molt lluny…\n—I ara! Encara es veuen cases… Aquesta nit voldria que em portessis a l’infinit… Voga més fort, Martí!\n—¿On vols anar? En mar, Conxita, no es poden fer imprudències. Creu-me a mi. De vegades, es paguen cares.\n—¿I què? Sempre seràs el mateix. Hi ha moments que et trobo tan poca-solta, tan aturat, tan… no sé com dir-ho, tan ensopit, que no t’hi puc trobar més. No em comprens gens, Martí, gens!\n—Et desconec, Conxita!\n—¿Tots els homes són com tu? ¿Tan ensopits com tu?\n—Quines preguntes que em fas… M’atabales! No sé com contestar-te.\n—Vine a seure al meu costat!\n—¿Vols dir? Els rems no es poden pas deixar. Ja saps que no sóc gaire pràctic.\n—No, realment… —digué Concepció en veu baixa com si parlés amb una persona invisible i llunyana.\n—Fa una nit molt agradable… —digué el jove després d’una pausa.\n—No me’n parlis! Fa una nit agradable, però és absolutament igual…\n—Fa molta humitat…\n—A la platja en feia. Ara trobo que no en fa tanta…\n—¿Per què ets així, Martí? —digué Concepció amb un somriure amarg que la llum de la lluna empastà.\n—¿Però com vols que sigui? Em sembla que sempre he estat igual…\n—És veritat… —digué Concepció, desolada.\n—Martí! —digué amb això Concepció.\n—¿Per què sempre ets tan igual? ¿Per què sempre ets tan ensopit i aturat? ¿Per què no em pots comprendre mai?\n—Avui no m’agrades gens…\n—No diguis això, Concepció! Em fas mal…\n—M’agradaria que fossis d’una altra manera.\n—¿Com voldries que fos?\n—¿Vols que vingui a seure al teu costat? Jo remaré amb un rem i tu amb l’altre…\n—No facis imprudències! ¿I si el bot es tomba i caiem a l’aigua? Som molt lluny de la platja…\n—¿Veus com no m’agrades? Ets insuportable, espès, badoc. No em comprens ni em comprendràs mai.\n—Prou, Conxita, prou! Ja m’ho has dit massa vegades.\n—Ja pots anar dient que les nits són agradables… M’ofego, tinc calor, no sé què em passa…\n—Treu-te el jersei…\n—¿El jersei? ¿Què parles del jersei, si no el porto? ¿Encara no has vist com vaig vestida? Ets un poca-solta. El jersei! No en volia saber d’altra…\n—Com que els altres dies el portaves…\n—És inútil. No m’agrades.\n—¿Però vols fer el favor de dir-me com hauria de ser per agradar-te?\n—Ets una ànima de càntir…\n—Hauries de ser més murri… Vine a seure al meu costat!\n—Ja t’he dit el que fa al cas.\n—Tens por del que diran…\n—I pel que em deies de la murrieria, gràcies!\n—Sí senyor! Ho tinc per dit. No saps ni de la missa la meitat. Avui m’agradaries murri i ets un babau!\n—Conxita, perdona! No siguis vulgar!\n—I ara et sembla que havent dit això ja està tot arreglat… Que n’estàs d’equivocat!\n—¿Però què et passa, Conxita? Et trobo canviada…\n—Un dia o altre m’hi havies de trobar… I, fent una transició brusca i ràpida:\n—¿Vols venir o no vols venir a seure al meu costat?\n—Tornem-hi! ¿Vols que caiguem tots dos a l’aigua?\n—Déu meu, que ets pesat! ¿Vols venir o no vols venir a seure al meu costat? No? Doncs gira la barca i tornem a casa.\n—No t’ho prenguis així, Conxita!\n—Tornem a casa de seguida, et dic! No puc més. Tinc mal de cap.\n—Sempre porto pastilles d’aspirina i avui me les he deixades.\n—M’has de perdonar…\n—Però si no parlava pas de les pastilles…\n—No me les descuido mai i avui me les he descuidades…\n—Prou, Martí! Tornem a casa!\nConcepció abaixà el cap. El bot avançava lentament, en el silenci de la nit, devers la platja. De tant en tant la pala d’un rem alçava un xarbot d’aigua. Les llums de Calella cremaven pobrament. La resplendor de la lluna donava a les parets blanques del poble un aire d’immobilitat irreal. Dues palmeres altes i esveltes es dibuixaven sobre les parets encantades. Tot d’una se sentí el lladruc d’un gos. Quan el gos callà, els arribà el bruel irrisori del gramòfon enrogallat.\n—Els Fiol encara toquen el gramòfon… —digué Martí, encuriosit.\nArribats al racó de garbí, fondejaren el bot com pogueren i desembarcaren amb una certa dificultat. En Martí estigué a punt de caure a l’aigua. Un cuixot dels pantalons li quedà moll i enravenat. Tot regalimava d’humitat. Sobre la sorra de la platja hi havia una llum flonja i vaporosa, com un borrissol de llana. Els focs de les traïnyes cremaven com cuques de llum sobre el mar. El ventet de la terra, que llavors entrava, portava una bafarada seca i calenta de rostoll, de sureda i de cigales.\nSeguiren les parets de les cases que donen a la platja. Caminaren en silenci. No trobaren ningú. Parlo de molts anys. Martí, amb el cuixot de les calces moll, semblava que coixejava. Concepció mirava a terra. De vegades es dibuixava en els seus llavis una rialleta trista. Quan arribaren a la porta de casa seva digueren «bona nit» i es separaren.\nA la fi, certament, es casaren. I ell és avui un professor estimat. Es casaren al cap de set anys justos. El procés d’aquest resultat no té gaire interès. Quan la imatge de Martí Valet i Cases s’hagué completament dibuixat en el cor de Conxita, els observadors pogueren adonar-se que s’emportaria la imatge a la tomba. La seva seguretat fou granítica i es pot dir que no donà ni un pas. En el cor de Martí el procés fou més llarg. L’interès se li afluixà moltes vegades; altres vegades se li concentrà. Arribà a poder presentar una escollida col·lecció d’arguments a favor i en contra del matrimoni. Els arguments eren tan fins, tan reals i tan ben trobats, que quan parlava d’aquestes coses semblava un apotecari pesant dosis insignificants. L’equilibri de les balances era perfecte. No cal recordar-ho: un dia el col·locaren a dins d’un cotxe de dos cavalls i el varen casar. Després, amb el cap ple d’arguments, anaren a donar un tomb per diverses ciutats continentals.\nForen feliços, ¿quin dubte hi ha? La fortalesa última dels matrimonis, en els casos de persones normals, depèn de l’abundància de coses que es tenen per enraonar. Parlo, és clar, dels matrimonis sense fills, com aquest en fou cas. Mentre hi ha diàleg hi ha matrimoni. Ara bé: per tenir possibilitats de conversa abundant només cal tenir poca salut, esdevenir una persona una mica desgraciada. La salut de Concepció, que mai no fou res de l’altre món, empitjorà després del matrimoni i s’estabilitzà en un estat sempre delicat. Del seu cantó, Martí, una vegada hagué arribat a la situació a què aspirava, es tornà una mica tifa. No molt, no molt, certament; una mica seria impossible de negar-ho. Una semblant constitució mental és positiva des del punt de vista matrimonial: és una posició conservadora, perquè el tifa, per poc vernís que en tingui, no torna mai enrere del que ha realitzat una vegada. És un home que no s’equivoca mai. Ara bé, el diàleg d’un home que no s’equivoca mai té tres característiques: és segur, és seguit i és inacabable. Són les tres mateixes característiques d’allò que no s’acaba mai: la mediocritat, la impressionant mediocritat.\nEscrit dins de amor, caràcters, persones i personatges, moral, relats, societat | 1 comentari »\n22 d’agost 1918\nAhir féu un mal dia. Vent del car1 de llevant. Pluges intermitents. Els estiuejants no saben què fer. Les cases són massa petites per aguantar una gotellada. Els pescadors anaven amb esclops tot el dia. Estranya novetat del retruny dels esclops pels carrers. Avui la gent ha tornat a les espardenyes. Tot s’ha eixugat i assecat. Aire de tramuntana viu, cel blau, tot sembla ressuscitat i nou. Ja no fresqueja. De tota manera, l’aire és més prim i més fi, la xafogor sembla esvaïda. El ventet és tan agradable que produeix, a la cara, la mateixa sensació de l’aigua fresca.\nHermós enllesteix un palangre a l’ombra d’un bot, assegut a la sorra. Em fa un crit i m’hi acosto. S’ha tret la gorra de patró de bou i ensenya una calba allargada, d’un color blanc groguenc. Unes gotetes de suor, petites però individuades, li piquen la clepsa. Té una cara ferotge i peluda, els narius arremangats, la boca molla, d’australopitec.\n—¿Diu que s’acaba la guerra? —fa mentre clava un ham a la rebava de la cofa.\n—¿Qui ho ha dit?\n—Ho ha dit un senyor que portava sabates, al cafè…\nHi ha una pausa llarga i després diu:\n—De tota manera, és una mala notícia.\n—¿Dir que s’acaba la guerra és una mala notícia?\n—Sí. Les guerres porten el peix.\n—Et dic que sí! És l’experiència. He fet fer una moixonera nova. Ara la tenyiré. Si s’acaba la guerra, bona nit moixons. No se’n veurà ni un per medecina… El peix vol soroll, remor, canonades, estropicis…\nDe vegades, el contacte amb la gent deprimeix.\nHermós ha dit tot això amb uns ulls que a mesura que ha anat parlant se li han anat entristint —és dir, amb uns ulls de creure-ho. La depressió ha anat d’augment. Són coses davant de les quals jo no sé què dir.\nAls pescadors els agrada el cant —sobretot les cançons amb una lletra que doni gust a la boca i una musiqueta gronxada en el balanceig.\nUn pescador de Calella, afeccionat a cantar, em diu:\n—M’agradaria més saber tocar la guitarra que tenir panteó…\nParlant d’un seu company, que al seu entendre canta sense tenir-hi toc, diu:\n—Quan canta sembla que es cala foc…\nAl vespre, passo una llarga estona parlant de peixos amb els pescadors.\nA les dues, un home s’alça de la cadira i sento que diu:\n—Nois, demà hi ha matines. Me’n vaig a dormir. Bona nit. Immediatament després d’haver dit «bona nit», agafa la primera cadira que es troba al seu abast i fa, tot asseient-s’hi:\n—Pepet, porta un remenet!… Després encén un caliquenyo.\nEn retornar a casa contemplo una estona la lluna. Navega pel cel lleugerament tocat de boira fina en una suspensió inconsútil, dins d’una flonjor suavíssima. La llum i la boira es fonen en una mena d’èxtasi silenciós i passiu.\n3. Car d’enfora: mar que ve de lluny sense fer sentir els seus efectes a la costa; cast. car de fuera. Car de terra: mar que ve de la banda de terra; cast. car de tierra. Tenim vent de car de terra, Ruyra Pinya, ii, 55. Loc. —Anar amb el car a proa: estar embriac (Sta. Eulària d’Eivissa). Refr. —«Lleva-ho del car, posa-ho a la pena, tot és antena» (or., val.); «Treure-ho des car i posar-ho a sa pena, tot queda a s’antena» (Men.). Es diu parlant de coses que poden sofrir cert canvi sense perdre res ni mudar gaire. Fon.: káɾ (or., val.); káɾt (St. Feliu de G.); сáɾ (Palma, Manacor); сá (Llucmajor); kár (Men.). Etim.: del gr. κάροιον, mat. sign. (cf. Vidos Storia 301. DCVB [↩]\nEscrit dins de caràcters, persones i personatges, clima i meteorologia, geografia i paisatges | 2 comentaris »\nEscrit dins de botànica, moral, societat | 2 comentaris »


Vikings exist: El lleó que menjava animals\nEl lleó que menjava animals\nPotser aquests dies haureu llegit a internet o a facebook l'escàndol de la girafa Màrius al zoo de Copenhaguen. Dic escàndol perquè s'ha convertit en poques hores en això, no\nperquè a mi m'ho sembli. Per si no esteu al cas del drama, us en faig cinc cèntims. Al\nzoo hi havia una girafa mascle de dos anys, en Màrius, que formava part, com\ntotes les altres girafes del zoo, d'un programa de reproducció en captivitat. En un floc de girafes no hi pot haver més d'un mascle, i en Màrius era el segon. Han intentar vendre'l a altres zoos sense èxit de manera que al final l'han hagut de sacrificar. Primer el van adormir i després li van disparar. El van trossejar i van donar de menjar als lleons els trossos en qüestió. I tot això ho van fer en horari de portes obertes, de manera que tota la gent que va voler (va ser molta) va anar a veure-ho.\nResulta que és escandalós que matin a una girafa i que els lleons se la mengin i els nens s'ho mirin.\nSembla ser que els mateixos danesos que ho troben aberrant no troben aberrant que dels molts milions de porcs que viuen en aquest país, la majoria visquin en condicions pèssimes. Se'ls jalen cada dia i es deuen pensar que el bacon el fan en una fàbrica i ves de ves a saber on. Fa unes setmanes a la tele van passar un documental sobre els porcs danesos (els de color rosa), producte nacional d'exportació, i fins i tot el ministre va reconèixer que moltes coses havien de canviar per poder arribar a uns mínims de decència. Però els porcs no fan peneta perquè no són tan monos com les girafes. Ni els porcs, ni les gallines ni les vaques.\nAquesta mateixa gent que està indignadíssima amb els responsables de "l'assassinat del bebè Màrius" els és igual que cada dia mengin animals que ja voldrien haver tingut els dos anys de vida guais que ha tingut en Màrius. És més, aquesta gent s'oblida que tant mamífers són ells com els lleons, i que sempre dels sempres, el peix gran s'ha menjat el petit, i que ells ho fan cada dia.\nEntenc que el debat pot anar molt més enllà, que es pot qüestionar l'existència dels zoològics i que en tindríem per hores només amb això. I que sí, el món animal és cruel perquè ens mengem els uns als altres, però ho acceptem, o mengem verduretes, que són molt bones. Em sembla d'una hipocresia brutal que la gent es posi a demanar que tanquin el zoo i coses per l'estil, potser es pensen que els únics lleons que mengen animals són els del Serengueti de la tele, i que els altres mengen pizza o què?\nIndsendt af Carolina kl. 10.43\nSi Carolina, però la girafa petita -hem vist video- un animal estimat i visitat pels nens, matar-lo i escuarterar-lo davant d'ells i com sembla, amb voluntat didàctica, és una violència afegida a la que sofreixen altres animals i incomprensible en un context social i de respecte a la natura com aquest. Quina raó han donat? Eliminar el dèbil per millorar l'espècie? Uf!\nI Carolina, entenc la teva queixa, però per arribar a doldre'ns de com viuen i moren els porquets i els pollstres que no veiem vius ni com els maten, abans, per lògica, ens hem de doldre per la mort violenta d'un animal com la girafa, que s'ensenya, li hem donat nom propi un nom i que es fa estimar, oi? A patir d'aquest dol, podem arribar als altres.\nDe vegades hi ha coses que es contradiuen.Els danesos que,al menys en teoria,constitueixen un país modern i civilitzat,recordo que fa un parell ò tres d'anys(un grapat de individus d'aquesta nacionalitat) van fer una cacera terrible em sembla que era de foques.Va sortir a la premsa,a internet,etc..I ara lo de la girafa.Ja sabem que els lleons també han de menjar però crec totalment innecessari fer-ne espectacles.\nHe de dir que els nens que van veure-ho van anar-hi expressament i no ho van veure per casuslitat. A mi no em sembla cap espectacle, és que la natura és així de crua, els animals mengen cadàvers que tenen carn i ossos, no em sembla res que s'hagi d'amagar, per trist que sigui.\nI tan trista em sembla la mort d'un porc com d'una girafa, potser el problema és que es desanimalitza la indústria alimentària fins al punt que el capítol de la girafa sembla una monstruositat. Insisteixo en que em sembla d'una hipocresia enorme no reconèixer el que s'amaga darrere d'una cuixa de pollastre del supermercat\nEfectivament;tan trista es la mort d'un porc com la de una girafa.També estic d'acord en que no hem de ser hipòcrites en totes aquestes qüestions ,però també crec adient no fer-ne espectacle de la mort dels animals.\nAh!. I no únicament hem de reconèixer el que s'amaga darrere una cuixa de pollastre, si no també hem de reconèixer el que s'amaga darrere una cuixa de gallina.No discriminem ,no discriminem.\nI no hagués sigut millor que els lleons haguessin caçat la jirafa viva? Així practiquen una mica, no?\nPons, és molt agut el que dius: posats a seguir la natura, que la facilitin deixant que els animals s'eliminin a la seva manera.


Jorge Rodríguez: “El sector tèxtil valencià és un dels grans motors de la reindustrialització” | Valencia Extra\nLa participació nacional en Heimtextil consta de 117 expositors, dels quals 71 són de la Comunitat Valenciana i d’ells 45 de la província de València, amb presència majoritària d’empresaris de la Vall d’Albaida, que compta amb 34 estands a Frankfurt. La rellevància de la tèxtil llar en terres valencianes es posa de manifest amb les dades de 2016, on el sector, amb prop d’1.400 empreses, va registrar més de 22.000 ocupacions directes, amb una xifra de negoci d’1.950 milions d’euros.\nRodríguez, que ha seguit d’a prop el renaixement de la indústria tèxtil valenciana com alcalde d’Ontinyent, ha destacat en terres alemanyes la “capacitat del sector per a reinventar-se” en temps de delicada conjuntura econòmica, així com “la innovació i l’esperit emprenedor d’aquests empresaris que mantenen molt viva la indústria valenciana del tèxtil i la seua projecció en l’exterior”.\nEixa projecció es reflecteix en les xifres d’exportacions de les empreses valencianes de la tèxtil llar el passat any, per damunt dels 800 milions d’euros. En paraules de Rodríguez, “aquest és un sector internacionalitzat, amb un valor afegit molt alt per a València i les seues comarques, que a més comença a invertir la tendència de la crisi i a generar ocupació”.\nEl president de la Diputació ha recorregut els estands valencians en Heimtextil al costat del regidor de Política Econòmica d’Ontinyent, Pablo Úbeda, i els representants de l’Associació d’Empresaris del Tèxtil de la Comunitat Valenciana (ATEVAL), que han coincidit amb Rodríguez a l’hora d’assenyalar que aquest sector “vertebra el territori valencià, amb un clúster molt potent localitzat en les comarques centrals”.\nLa Fira Tèxtil de Frankfurt inaugura el calendari firal de l’any en el sector i sol ser el termòmetre per als empresaris del ram, que enguany compten amb “una expectativa de creixement alta”, segons apunten fonts d’ATEVAL, que en Heimtextil s’encarrega de cercar espais favorables per al posicionament dels empresaris del tèxtil valencià.


"A través de la memòria, tenim eines per intentar frenar el que està passant ara mateix amb els lloguers" - directa.cat\nManel Aisa, llibreter i escriptor\nFotografies Freddy Davies Text Vicent Almela La_Directa\nFins a 100.000 famílies obreres -segons l’historiador Nick Rider- van deixar de pagar la mensualitat, tot responent a la crida feta des del Sindicat Únic de la Construcció de la CNT, l’any 1931. La primera vaga de lloguers arribava pocs dies després de la instauració de la Segona República, i en un context social d’atur i precarietat extrem per a les classes populars –sobretot en el sector de la construcció–, que molt aviat es va desencantar amb el nou govern del canvi. De tot això parla Manel Aisa Pàmpols (Barcelona, 1953) al seu llibre La Huelga de Alquileres y el Comité de Defensa Económica (El Lokal, 2014). Seiem a dialogar amb ell sobre aquell moment històric i els paral·lelismes amb el present, envoltats dels documents i arxius sobre el moviment obrer que omplen les estanteries de l’Ateneu Enciclopèdic Popular de Barcelona.\nQuin era el context polític i social a Barcelona quan s’inicia la vaga de lloguers l’abril de 1931?\n“La immigració en aquell moment parteix principalment del Mediterrani, la majoria són murcians, gent d’Almeria i valencians”\nLa ciutat es trobava en un moment de crisi. Ja havien acabat totes les grans obres que s’havien iniciat després de la primera guerra mundial, passant per les obres del metro i de l’Exposició Universal, i que havien necessitat una forta demanda de gent que emigra a Barcelona per executar-ho. En cap moment les institucions es plantegen cap tipus de millora per aquests obrers arribats de fora, excepte l’any 1920 que se n’adonen que falten cases pels obrers i fan a corre-cuita les cases barates a diferents barris. Aquesta mesura en absolut serveix per pal·liar el que significa l’allau de persones que han vingut a treballar a Barcelona. La immigració en aquell moment parteix principalment del Mediterrani, la majoria són murcians, gent d’Almeria i valencians. A tota aquesta gent no se’ls té en compte, ni de com treballen ni com viuen. L’explotació és evident. La gent en situació d’atur no pot pagar el lloguer i comença a organitzar-se a barris com Guinardó, Horta, el Clot, Hospitalet, Badalona… és en la perifèria on comença la vaga.\nQuè suposa per als obrers l’arribada de la República?\nQuan arriba la República, els obrers pensen que trobaran un interlocutor vàlid, és a dir, gent més sensible al seu corrent que els donés la possibilitat de dialogar per poder rebaixar els lloguers en aquest context de crisi. Però es troben amb què la República no ha vingut per aquest motiu, sinó a pegar pelotazos d’altra manera, i sobretot, a defensar la propietat privada. El moviment obrer, en un primer moment, no busca l’enfrontament, però se’l troba. Pensa que els republicans no faran cap tipus de concessió política ni social, i encara a sobre es dedicaran a fer lleis contra el moviment obrer, com la Llei de Defensa de la República i més endavant la Llei de Vagos i Maleantes, que són lleis repressores contra el moviment obrer. La premsa burgesa critica al moviment obrer per impacient, però la impaciència del moviment obrer és que, en un context de crisi i de fam, no hi havia cap tipus de prestació. L’únic que hi havia era anar a les cues del Paro Forzoso, que significava anar a les cues de la indigència. Amb això, et donaven un vale i tenies un àpat al dia. La gent lluitava per aconseguir aquest vale i això creava un malestar. Era l’única prestació que podies tenir en aquella època.\nAmb aquest context, com esclata la vaga?\nÉs des del Sindicat de la Construcció de la CNT, el sector més afectat per la crisi i el més dinàmic en aquell moment, des d’on es proposa el tema de la vaga de lloguers l’1 de maig de 1931. S’ha d’entendre que el 14 d’abril va ser una festa. La gent ha sortit de les presons i és un moment efervescent i d’eufòria per a les classes populars. És el sindicat el que converteix un míting de la CNT en una assemblea. Aquell primer de maig es parlen diferents punts, i es decidiran les demandes principals de la vaga. Una de les principals és el 40% de rebaixa del preu dels lloguers, que és el que considera just en aquell moment. I també la recol·locació del 15% de la gent que està a l’atur a les fàbriques que estiguin funcionant. Aquests són els dos eixos principals, tot i que es parlen d’altres punts. En aquesta primera assemblea ja hi ha un primer enfrontament a la plaça Sant Jaume, quan van entregar-li a Macià els acords als quals han arribat. La premsa burgesa parla que no hi havia cap policia a la plaça, però de fet hi ha un policia mort. A partir d’aquí comença un altre cop la repressió. Si havien buidat les presons el 14 d’abril, l’1 de maig ja comencen una altra vegada a omplir-les d’obrers!\nCom es desenvolupa la vaga?\n“És important remarcar que seran les dones les que portaran endavant la resistència davant la policia”\nEl Comitè de Resistència Econòmica, que es crea principalment amb l’objectiu de fer front als desnonaments, comença a fer estudis barri per barri de la mitjana que s’està pagant per cada habitatge i el que hauria de ser segons els seus càlculs. El Sindicat de la Construcció, a partir de veure que no hi ha un diàleg directe ni entre les autoritats ni amb la Càmera de la Propietat, dirigida per Joan Pich i Pon, planteja un dia de permanència al seu local del carrer Mercaders perquè tota aquella gent que vulgui participar en la vaga, ja sigui assessorament, com articular-se, com defensar-se, com actuar…I també planteja que siguin les dones i també els nens els que portin la iniciativa. Per tant, és important remarcar que seran les dones les que portaran endavant la resistència davant la policia. Va ser el govern de la República el que comença a executar desnonaments per la força, perquè abans no era així. És a partir d’agost del 31 quan comença a estar operativa la Guàrdia d’Assalt, que és la força pretoriana de la República, i començaran a utilitzar la violència per desnonar la gent.\nQuin és el moment àlgid de la vaga i com actua la gent?\nEl moment àlgid de la vaga és l’agost i el setembre de 1931. A l’agost aquí hi ha un anglès, Nick Rider, que parla d’unes 100.000 famílies que participen en aquesta vaga. Tenint en compte no només Barcelona, sinó també els voltants. La vaga passa per diferents fases. Per exemple, amb el tema dels desnonaments en un primer moment eren els mateixos treballadors dels jutjats els que organitzaven caixes de resistència per no haver de desnonar la gent. Però clar, a mesura que hi ha molts desnonaments aquesta iniciativa perd el sentit. A partir d’aquí, la mateixa gent que passa pel carrer, quan veu un desnonament, ajuda les famílies a tornar a pujar els mobles al pis.\nI davant aquest èxit de participació i suport mutu, quina va ser la reacció del govern?\n“Com a curiositat dir que al 36, el carrer Mercaders va passar temporalment a anomenar-se 5 de setembre en record a aquesta vaga”\nLa resposta de l’Estat va ser la repressió. Primer el governador civil de Barcelona, Oriol Anguera de Sojo, decideix detenir al cap del Comitè de Defensa Econòmica i a una cinquantena d’obrers de la construcció com a presos governatius. Aleshores aquests presos, dintre de la Model, munten una vaga de fam, i al governador civil no se li ocorre una altra cosa que anar allà a riure’s d’ells. Arran d’això, el que fan aquests presos és incendiar la Model i fer un motí. El govern va enviar als Guàrdies d’Assalt a la presó i la repressió va ser bestial. A partir d’aquí, a Barcelona s’organitza una vaga solidària, el 5 i el 6 de setembre de 1931, on hi ha un enfrontament armat per tota la ciutat, sobretot als carrers del centre. El local del Sindicat de la Construcció, al carrer Mercaders, és assaltat per la Guàrdia d’Assalt i hi ha vuit morts -Solidaritat Obrera diu que n’hi ha una vintena, però jo n’he localitzat vuit, que ja són molts. Tot el Sindicat de la Construcció entra en comitiva a la presó, i els que queden fora passen a la clandestinitat. Com a curiositat dir que al 36, el carrer Mercaders va passar temporalment a anomenar-se 5 de setembre en record a aquesta vaga.\nUn cop criminalitzat i reprimit el moviment obrer, com continua la vaga?\nPrimer, cal tenir en compte que molts cops la propietat és el mateix veí del costat, molts cops són gent d’Esquerra Republicana que ha fet alguns diners comprant alguns pisos i després llogant-los. La gran majoria són petits propietaris en aquest moment, però també hi ha especuladors. També és important que moltes de les cases no estan declarades ni registrades, ja que els propietaris si en tenien tres, en declaraven una i mitja. Per això molts llogaters van començar a negociar una rebaixa dels preus per la seva banda, també a través de les associacions de veïnes, i el 1932 ja es crearia la Unió de Llogaters de Catalunya. Aquesta iniciativa és interessant, però ja no té la força i la rebel·lia del moviment llibertari. Bàsicament es dediquen a intentar pactar amb l’administració, que és una altra manera d’entendre les coses.\nQuines millores s’aconsegueixen en aquests mesos de lluita?\nTothom es dóna per guanyador, i jo crec que no hi ha guanyadors. El que hi ha són grans derrotes. El moviment llibertari perd, com a mínim, vuit persones, i moltes altres que entren a la presó. Per altra banda, Santiago Bilbao fa una reflexió i calcula els milions de pessetes que s’han estalviat deixant de pagar els lloguers durant aquests nou mesos i que han servit per alimentar i vestir als fills de les famílies obreres, que en aquell moment no era poca cosa.\n86 anys després continua havent-hi desnonaments diàriament a la ciutat…quines similituds hi veus?\n“S’ha de pressionar als carrers per aconseguir revertir les lleis i que aquestes tornin a ser favorables al poble”\nCada vegada ho veig més semblant. Quan vaig escriure el llibre i veia el que estava passant, i havia conegut a gent com el Severino Campos o Abel Paz, que havien participat de nens en aquesta vaga, i te l’explicaven sense donar-li massa importància, perquè ells van viure altres moments insurreccionals molt potents i per ells això era el mínim. Jo creia que era important donar-ho a conèixer, i donar eines a la gent a través de la memòria per intentar frenar el que està passant ara mateix amb els lloguers. S’ha de pressionar als carrers per aconseguir revertir les lleis i que tornin a ser favorables al poble.\nDes de fa uns anys, la gent s’està començant a organitzar per combatre aquests processos, i han sorgit iniciatives com els sindicats de barri o el Sindicat de Llogaters. Com veus aquestes respostes veïnals?\nCrec que estem en un moment en què fan falta totes les iniciatives, i per a mi el més important és aconseguir que es canvien les lleis. Si no es canvien, això acabarà molt malament. Si no hi ha una reflexió des de l’administració, que de moment a Madrid jo crec que no la tenen i aquí tampoc massa, això acabarà amb molta gent a la presó perquè intentaran criminalitzar tots aquests moviments. És una problemàtica que afecta cada cop més gent, tot i que moltes persones encara no se n’han adonat. Pensa que en el context de la vaga de lloguers, la Càmera de la Propietat era igual de radical, o més, que el Sindicat de la Construcció de la CNT. És a dir, que la radicalitat pot estar pels dos extrems, i a partir d’aquí és una lluita infernal.\nAls carrers es comença a sentir parlar d’una altra vaga de lloguers si la situació continua així… Creus que és possible?\nImpossible no hi ha res, però primer fa falta fer un treball previ. És un altre concepte de societat, i per tant és difícil traçar camins paral·lels… Tot i que cada cop hi ha més coses semblants. El que sí que fa falta és treballar més la solidaritat entre les persones, que és el que ajuda a què passin aquestes coses. Passar perl carrer i ajudar a pujar els mobles a la família que està sent desnonada, avui en dia és més difícil que succeeixi. Recuperar aquesta inèrcia costarà una mica… Però els temps estan per canviar-los! Jo espero que es pugui fer i si cal presentar batalla, endavant! De moment, a la Càmera de la Propietat no li està agradant que es parli d’això… I això ja és bon senyal. Haurem de preparar bé la resposta perquè, com ja van fer al 1931, intentaran criminalitzar i reprimir tot moviment.\nlloguers Manel Aisa vaga de lloguers\n« La Seguretat Social, forçada per via judicial a reconèixer una incapacitat permanent\nLa flama que no s’apaga »


Arxiven la causa contra part dels metges i treballadors del Cas Traiber | Canal Reus TV\nArxiven la causa contra part dels metges i treballadors del Cas Traiber\n14:10 - 17 abril 2018\nDiego Álvarez de Juan, jutge encarregat de la macrocausa del Cas Innova, ha decidit arxivar la causa contra part els metges i treballadors de Traiber imputats en aquesta peça per falta d'indicis. Les diligències continuen obertes contra els càrrecs directius de l'empresa\nMés novetats en relació al Cas Innova, i en concret, a la peça que investiga les pròtesis presumptament defectuoses de l'empresa Traiber.\nEl magistrat del cas, Diego Álvarez de Juan, acorda l'arxiu provisional de la causa en relació a diversos metges i treballadors de Traiber al no existir suficient prova contra ells. Les diligències segueixen contra la resta d'investigats sobre els que la causa continua oberta.\nSegons explica el Jutge a l'Auto al que ha tingut accés Canal Reus TV, un cop practicades les diligències d'instrucció, els indicis que van donar lloc a la imputació de les persones acusades no s'han vist reforçats i per tant, se n'ha procedit a la desimputació.\nD'aquesta manera, s'arxiva la causa respecte 37 dels 47 metges de centres hospitalaris de tot Catalunya que estaven investigats per haver cobrat, presumptament, comissions a canvi de col·locar pròtesis de Traiber als pacients. També es desimputa a 10 treballadors de l'empresa Traiber perquè es considera 'que no tenien capacitat real de decisió' en aquest assumpte.\nAquesta resolució no és ferma i es pot interposar recurs de reforma en el propi jutjat número 3 de Reus.\nAlerta sanitària a tot l'estat\nRecordem que l'alerta sanitària que va provocar el cas Traiber a finals del 2014 va obligar a posar sota vigilància a més de 6.000 pacients de tot l'estat. L'Hospital Sant Joan concentra 1.400 d'aquestes persones afectades per pròtesis defectuoses.\nSegueixen investigats per aquest cas, entre d'altres, Luis Márquez, propietari de l'empresa Traiber, Eduardo Correcher, soci de Màrquez i Mercè Carmona, coordinadora tècnica.\nDP 3121-12 PIEZA SEPARADA 15 (AUTO.ARCHIVO MEDICOS).pdf


J.002.001, J.002.002, J.002.003 i J.002.004 – Centre d’Estudis Santa Maria de Vallclara\nSeu electrònica del Centre d'Estudis Santa Maria de Vallclara\nJ.002.001, J.002.002, J.002.003 i J.002.004\nRelleu sobre un carreu que mostra una hexapètala integrada dintre d’una altra hexapètala de fulles més grans. El relleu té un diàmetre de 16 cm, i el rivet que el voreja té una amplada de 2 cm.\nEl carreu on es troba aquest relleu amida 40 cm de longitud per 23 d’alçada. Des del seu extrem esquerre hi ha un espai de 6 cm fins al relleu, 2 cm des de l’extrem superior i 3 cm des de l’inferior.\nDatació aproximada de la peça: segles VI-VII.\nRelleu sobre un carreu que mostra una hexapètala integrada dintre d’una altra hexapètala de fulles més grans, exactament igual que la J.002.001 El relleu té un diàmetre de 16 cm, i el ribet que el voreja té una amplada de 2 cm.\nEl carreu on es troba aquest relleu amida 50 cm de longitud per 26 d’alçada en la seva cara que dóna al carrer Penedès (on s’aprecia el relleu), i 56 cm de longitud per 26 d’alçada en la cara que dóna al carrer Major. Des del seu extrem dret hi ha un espai de 4 cm fins al relleu, 3 cm des de l’extrem superior i 7 cm des de l’inferior.\nEl relleu es troba molt deteriorat i el carreu que el conté presenta un cop al seu cantó dret inferior que amenaça d’anar desgranant-lo. Es troba a ras de terra, la qual cosa el fa vulnerable a tota mena d’accidents.\nRelleu sobre un carreu que mostra una svàstica del tipus lau buru (vegeu la fotografia addicional J.002.003A per a un esquema del relleu) amb una rotació en direcció a les agulles del rellotge. El relleu té un diàmetre de 16 cm, i el ribet que el voreja té una amplada de 2 cm.\nEl carreu on es troba aquest relleu amida 42 cm de longitud per 26 d’alçada en la seva cara que dóna al carrer Major (on s’aprecia el relleu), i 21 cm de longitud per 24 d’alçada en la cara que dóna al carrer Penedès. Des des de l’extrem dret de la cara que conté el relleu hi ha un espai de 10 cm fins al mateix, 3 cm des de l’extrem superior i 7 cm des de l’inferior.\nEl relleu es troba molt desgastat.\nRelleu sobre un carreu que mostra una estrella de sis puntes amb una rotació contrària a les agulles del rellotge. El relleu té un diàmetre de 20 cm, i el rivet que el voreja té una amplada de 2 cm.\nEl carreu on es troba aquest relleu amida 32 cm de longitud per 40, i està integrat com a dovella en l’arc J.002.005. Des des de l’extrem dret de la cara que conté el relleu hi ha un espai de 6 cm fins al mateix, 2 cm des de l’extrem superior i 7 cm des de l’inferior.\n© 2021 Centre d'Estudis Santa Maria de Vallclara • Funciona gràcies a GeneratePress


Competicions esportives, un mercat nou per a "Startups"\nA "Startups", Yolanda Pérez ens presenta Lluís Generó, fundador i CEO de Racetick, una empresa que ofereix als usuaris informació i inscripcions en línia a centenars de competicions esportives de diferents disciplines. Aquest mercat, nou per a "start-ups", i amb molt terreny per explorar, permet que els esportistes trobin la informació unificada, i s'estalvia temps i esforços. La plataforma, fundada l'any passat, ha anunciat una ronda de finançament de 600.000 euros, amb l'objectiu de consolidar la seva posició al mercat espanyol.\nAl 2021 tindrem exosquelets per ajudar a caminar\nA la secció "Bstartup", Yolanda Pérez ens presenta l'Alfons Carnicero, CEO i fundador d'Able Human Motion, un "spin-off" de dispositius mèdics de la Universitat Politècnica de Catalunya adscrita al programa Bstartup Health. Amb ells parlem d'una interessant proposta tecnològica en la qual estan treballant: un exosquelet que ben aviat es podria comercialitzar i que pot canviar radicalment la vida dels lesionats medul·lars i de moltes altres persones amb mobilitat reduïda.\nCreatSens: tecnologia contra la insuficiència renal\nYolanda Pérez, a la secció "Startup", ens presenta un interessant projecte que forma part del programa Bstartup Health, sobre empreses del món de la salut. Amb el seu CEO i fundador, Adrià Maceira, coneixem CreatSens, una spin-off de la Universitat Rovira i Virgili, que desenvolupa un prototip de diagnòstic de la malaltia renal crònica. A través d'eines tecnològiques d'última generació, pot controlar el progrés de la malaltia i estalviar així els costos que se'n deriven.\nADmit Therapeutics: per canviar la vida de les persones amb Alzheimer\nYolanda Pérez, a "Startup", ens porta un projecte revolucionari que vol canviar la vida de les persones amb Alzheimer. Amb Marta Barrachina, directora general i cofundadora d'ADmit Therapeutics, coneixem en què consisteix aquesta iniciativa que desenvolupa un test per al diagnòstic precoç d'aquesta malaltia, que, ara per ara, no té cura. La clau del projecte és avançar la detecció per poder iniciar abans el tractament i així endarrerir els seus efectes.\nLaura Urquizu aconsegueix una ronda de 38 milions de dòlars per a Red Points\nA la secció "Bstartup", Yolanda Pérez ens porta Laura Urquizu, que fa uns mesos va ser escollida una de les 50 dones empresàries més influents en la indústria tecnològica europea. Consellera delegada de Red Points, ve al "Revolució" per parlar-nos d'una important ronda d'inversió que acaben de tancar: 38 milions de dòlars, una xifra espectacular per a aquesta empresa líder en el seu sector, amb seu a Barcelona, que ofereix solucions per detectar i eliminar infraccions de pirateria i falsificacions a internet.\nArrodoniment solidari: ja s'han fet més d'un milió de donacions\nA la seva secció, Yolanda Pérez ens porta l'arrodoniment solidari, la nova proposta solidària de la "start-up" Worldcoo, que ja ha aconseguit més d'un milió de donacions. Amb Cesc Carbó, responsable de Fundraising, i Anna Moragas, responsable de Comunicació de Worldcoo, veiem la trajectòria d'aquesta empresa que l'any 2017 va guanyar la Marató d'Emprenedors organitzada pel "Revolució 4.0".\nPier Paolo Rossi: "El futur és prendre decisions amb les dades del consumidor"\nA la secció "Startups", Yolanda Pérez ens presenta Pier Paolo Rossi, director d'Intel·ligència i Desenvolupament de Negoci del Banc Sabadell, per fer balanç del 4YFN i per parlar de les oportunitats de negoci que els han cridat més l'atenció. També ens expliquen la cuina del 4YFN i quina és la gran tendència del futur: el data driven, que consisteix a prendre decisions estratègiques basades en l'anàlisi de dades i la seva interpretació.\nMitiga: Tecnologia catalana per prevenir accidents aeris\nA la secció "Startups", Yolanda Pérez ens porta Àlex Martí, CEO de Mitiga, una empresa catalana que ha creat un software que permet a les companyies aèries saber els riscos que les erupcions volcàniques poden significar per als seus vols. L'empresa, única en el món que ofereix aquest servei, és un "spin-off" del Barcelona Supercomputing Center. Els seus plans de creixement per al 2019 preveuen expandir-se per Indonèsia, Nord-amèrica i Sud-amèrica i el nord d'Europa, zones afectades per l'activitat volcànica.\nMondo: Tecnologia innovadora i econòmica per assegurar viatges\nA la secció "Startups", Yolanda Pérez ens presenta un nou emprenedor tecnològic, Ricard Domenech, cofundador de Mondo, una plataforma digital que posa la tecnologia al servei de les assegurances de viatges. La seva intenció és revolucionar el sector, ja que l'algoritme que utilitzen permet oferir directament el producte que més bé s'adapta a les necessitats específiques de cada viatger.\nQida: "marketplace" d'atenció domiciliaria a persones amb dependència\nA la secció "Start-up", amb Yolanda Pérez, coneixem Oriol Fuentes, CEO de Qida, un "marketplace" que permet contractar cuidadors qualificats per atendre les necessitats de les persones amb dependència i millorar la seva qualitat de vida. A banda d'intentar transformar l'atenció sanitària i social, també volen revaloritzar l'status social del col·lectiu de cuidadors que acostuma estar mal valorat, mal pagat i mal format. Els seus serveis estan disponibles a tot Catalunya i el primer trimestre del 2019 començarà la seva expansió per tot l'estat espanyol.\nLa "start-up" tecnològica Homyspace triomfa amb lloguer de pisos per a treballadors desplaçats\nQuè passa quan has de canviar de ciutat per feina unes setmanes o uns mesos i no vols estar tant de temps en un hotel? A la secció "Start-up", amb Yolanda Pérez, coneixem la proposta de Homyspace, que vol ser l'Airbnb de les empreses. Parlem amb Alberto García, CMO de l'empresa ubicada a València, que ens explica d'on ve la idea, com van ser els seus inicis i quin és el seu plantejament de futur. Actualment Homyspace està present a la majoria de ciutats de l'estat espanyol i a les principals ciutats europees com París, Berlín, Roma, Porto, Lisboa, Nova York, Miami i, fins i tot, Teheran.\nPlayfilm: Fes tu mateix vídeos interactius per a la teva empresa\nA la secció "Start-up", Yolanda Pérez ens porta Playfilm, una start-up que ofereix un software perquè les empreses creïn de manera fàcil i senzilla vídeos interactius que els ajudin a vendre millor els seus productes. Per conèixer-la millor, parlem amb Raquel Valero, CEO de l'empresa, que es troba a València. Ens explica com es poden generar més i millors oportunitats de negoci estalviant temps i diners.\nForce Manager: Intel·ligència artificial per als comercials\nConeixem una proposta basada en la intel·ligència artificial que es pot convertir en el complement perfecte dels comercials. Òscar Macià, CEO de ForceManager, i Yolanda Pérez ens expliquen aquest assistent personal mòbil, dissenyat per ajudar el venedor a millorar el seu rendiment. L'app li presenta automàticament estadístiques personalitzades de la seva activitat perquè pugui fer un seguiment de qualitat i propostes informades als clients.\nSón tendència les bústies intel·ligents de paquets a les porteries d'edificis\nA la secció "Startup" coneixerem Citibox, una empresa que vol revolucionar el comerç electrònic instal·lant bústies intel·ligents a les porteries dels edificis per poder rebre les comandes. David Bernabé,CEO de Citibox, ens explica que la idea neix de l'increment de l'ecommerce i vol respondre a la pregunta de qui recull la compra que es fa si no som a casa. Quan el paquet arriba i mitjançant una app, s'envia una notificació al comprador perquè el passi a recollir a la bústia. Actualment aquest servei ja ha rebut més de 300.000 paquets, majoritàriament a Madrid, i està preparant la seva entrada a Barcelona.\nBiomedicina a Catalunya. El 2017 va aixecar 102 milions d'euros d'inversions\nA la secció "Start-up" parlem amb Josep Lluís Falcó, fundador i CEO de Génesis Biomed, una consultora que assessora "start-ups" del sector biomèdic, un dels que més creix i més inversió aconsegueix. Amb Yolanda Pérez coneixem quina tipologia de "start-ups" hi ha en aquest sector, quins avenços mèdics s'estan fent i com revolucionaran la medicina en un futur molt proper i la cura de malalties.


La dieta dels dos dies: Perd pes, recupera salut i viu durant més temps amb el secret de la dieta intermitent PDF Gratis\nLa dieta dels dos dies: Perd pes, recupera salut i viu durant més temps amb el secret de la dieta intermitent\nÉs possible menjar el que ens ve de gust durant 5 dies per setmana, perdre pes i guanyar salut? Amb la Dieta dels Dos Dies, sí! Perdre pes sense comptar calories, sense restricció daliments, sense enredar-se en dietes complicades i frustrants... Si estàs fart de provar una dieta rere una altra sense cap resultat, si no tens temps de complicar-te la vida amb menús farragosos, comença a posar en pràctica avui mateix la dieta que ha revolucionat el món: la Dieta dels Dos Dies. Avalada per milers danys de tradició però també per les investigacions més recents en matèria de nutrició, la dieta intermitent no només és la forma més senzilla i natural de perdre pes, sinó que també és molt beneficiosa per a la salut. Preparat per descobrir el gran secret de la Dieta dels Dos Dies: hem nascut per fer dejú..\nL’activitat física millora l’aprenentatge i el rendiment escolar Els beneficis de l’exercici en la salut integral del nen a nivell físic, mental i en la generació de valors. Ve, per a algú serà una xorrada però a mi m'interessa. El fet de que un actor es comprometi fins al punt de perjudicar-se la salut, com es perjudica la salut (que no ho sé exactament) i la força de...\n📘 Herido diario: Edición especial limitada\n📘 Cutr musica. Iniciacio\n📖 El asombroso spiderman 30. El origen delas especi\n📖 BURBUJAS.CUAD.NUMEROS 5\n📖 El demonio del movimiento\n📖 Matemáticas para estudiantes de química\nUna dieta excessiva en greixos provoca un augment de pes i l'aparició de malalties cardiovasculars. D’altra banda, una dieta excessivament pobra en greixos durant un període de temps molt prolongat no és aconsellable, perquè pot provocar altres problemes de salut. Les funcions dels …\nLa dieta dels dos dies: perd pes, recupera salut i viu durant mes temps amb el secret de la dieta intermitent. Sagrada biblia. La dieta dels dos dies: Perd pes, recupera salut i viu durant més temps amb el secret de la dieta intermitent (Entramat creixement i salut) Michael Mosley Tapa blanda\nha entrat en contacte amb els meus llavis, amb la meva llengua, amb el meu ... En aquest sentit de facilitar-me la gestió del temps en les hores per dedicar a la tesi, ... durant tres anys, i a la directora del Centre Sociosanitari de Vallparadís quan ... aproximació als dos enfocaments més destacats en Educació per a la salut a. El rebuig a la part més dura del referent masculí parteix de dos as- ... en una part integrant de la vida de milers de dones al mateix temps que en ... durant els últims 2 anys. 25. 19. 12. 12. 15. 14. 29. 36. El motiu per fer la dieta va ser per ... el risc de perdre l'atractiu, de ser una dona que no sap «treure partit» de si mateixa.\nSegons la FESNAD (Federació Espanyola de Societats de Nutrició, Alimentació i Dietètica), la ingesta diària de referència per a l’adult és de 60 mg, i a partir dels 60 anys s’incrementa a 70 mg per dia. Cal esmentar que les persones que tenen l’hàbit de fumar haurien de prendre quantitats més elevades de vitamina C. Durant l La Dieta Dels Dos Dies: Perd Pes, Recupera Salut I Viu Durant Més Temps Amb El Secret De La Dieta Intermitent (Tapa Blanda) Idioma Original Inglés Traductor Izquierdo Ramon, Miquel Colección ENTRAMAT CREIXEMENT I SALUT\nEl rebuig a la part més dura del referent masculí parteix de dos as- ... en una part integrant de la vida de milers de dones al mateix temps que en ... durant els últims 2 anys. 25. 19. 12. 12. 15. 14. 29. 36. El motiu per fer la dieta va ser per ... el risc de perdre l'atractiu, de ser una dona que no sap «treure partit» de si mateixa.


La Fiscalia exculpa Leo Messi i l'Advocacia de l'Estat l'equipara "a un capo criminal" - Esport3 - TV3 i Catalunya Ràdio\nLa Fiscalia exculpa Leo Messi i l'Advocacia de l'Estat l'equipara "a un capo criminal"\nLes conclusions de la Fiscalia en l'últim dia de judici apunten directament a Jorge Messi. En canvi, l'Advocacia de l'Estat manté la petició de pena per al davanter del Barça i assenyala que "potser no coneixia tots els detalls, però sí el resultat final".\n03/06/2016 - 23.24\nNo han canviat les postures en l'últim dia del judici a Leo i Jorge Messi per un presumpte cas de frau fiscal. Tal com ja va passar l'any 2013, la fiscalia no veu delicte en l'actitud del jugador, ja que estima que desconeixia que s'estigués cometent un frau, mentre que carrega tota la responsabilitat en el seu pare i administrador.\nL'Advocacia de l'estat, per la seva banda, manté la petició de pena per a tots dos, i no dóna credibilitat a les declaracions del jugador. L'advocat de l'Estat, Mario Maza, fins i tot ha arribat a equiparar el jugador amb el "capo d'una organització criminal", en el sentit que "potser desconeixia els detalls, però sabia el resultat final, que era evadir impostos. Potser tots dos eren profans en matèria tributària i no són capaços de constituir una societat, però sí que són capaços d'entendre el que és pagar impostos".\nLa fiscal Raquel Amado, per la seva banda, ha exculpat Leo Messi i ha considerat que el frau es va cometre "per decisió" del seu pare, Jorge Messi.\n"El frau s'executa perquè hi ha una decisió del seu pare", ha sostingut en la lectura dels seus informes finals la fiscal, que no veu responsabilitat penal en el futbolista i únicament acusa el pare del frau de 4,1 milions d'euros a l'Agència Tributària per haver ocultat ingressos derivats dels drets d'imatges entre el 2007 i el 2009.\nLa Fiscalia demana un any i mig de presó per a Jorge Messi, mentre que l'advocacia de l'Estat, l'única part que veu responsabilitat en el davanter del Barça, sol·licita 22 mesos tant per al jugador com per al seu pare.\nDe Jorge Messi, la Fiscalia assenyala que "no pot eludir la seva responsabilitat apuntant als assessors".\nEl judici ha entrat en el seu últim dia en el termini per a les conclusions finals i queda vist per a sentència.\nMessi diu que no coneixia les seves empreses a l'estranger i el seu pare apunta contra els assessors fiscals\nEls arguments de l'advocat de l'Estat contra Leo Messi\nRepercussió del judici de Messi als mitjans


El bisbe demana a Aznar «diàleg» i que «eviti com sigui la guerra»\nTeodor Úbeda presentà la campanya per la pau de Manos Unidas\nLl.Llorenzo | 06 febrer 2003\nEl bisbe de Mallorca, Teodor Úbeda, va demanar ahir «al govern espanyol», que presideix José María Aznar, i «a tots els governs» que «han de treballar pel diàleg i evitar en tot el possible la guerra». Úbeda va fer aquestes declaracions en la presentació de la XL campanya de Manos Unidas «El desenvolupament, camí per a la pau», que és la tercera consecutiva que versa sobre aquesta situació tan desitjada.\nEl bisbe va considerar que ell no és qui per fer propostes per solucionar el conflicte entre els Estats Units i l'Iraq però que la situació prebèl·lica «és la punta de l'iceberg de totes les injustícies i de totes les guerres. Hem de manifestar tots el mateix 'no a la guerra!'. Els problemes es resolen amb diàleg i en les institucions internacionals i no hem de caure en la trampa de les guerres preventives, si més no en la pau preventiva. Hem de dir sí a la negociació i si hi ha problemes, que n'hi ha amb determinats règims i terrorisme, aquests s'autodestrueixen».\nAra bé, tal com va indicar el bisbe, l'Iraq era la punta de l'iceberg i per demostrar-ho va aportar el testimoni del pare blanc guipuscoà Agustín Artetxe, que fa feina al sud del Sudan, un altre dels països que els Estats Units inclou dins l'«eix del mal». Artetxe, després de disculpar-se per no parlar català, va explicar que Sudan, des de fa més de 50 anys en guerra, és un país «dividit, amb un sistema legal injust i devastat. Allò que li interessa al nord del país són els esclaus i acaparar tot el país. Al nord viuen els àrabs i al sud més de 150 ètnies de raça negra. No s'admet la pluralitat al país, el nord manté la xara, la llei islàmica, que no concorda amb la manera de viure de la gent del sud.\nEls cristians són considerats de segona categoria. A més, al sud hi ha bombardeigs per dispersar la gent i deixar obert el camí cap als pous de petroli». Artetxe afegí que aquesta situació ha forçat que dins Sudan hi hagi 4 milions de desplaçats, 200.000 a la seva parròquia, on gràcies a les aportacions de Manos Unidas ha pogut «donar escola a uns 5.000 nins i nines». Precisament, el 2001 Manos Unidas recaptà uns 340.000 euros a les Balears.


Aturada de la producció durant una hora i assemblea dels treballadors de Nissan després de la renúncia de GWM\nExigeixen la "concreció definitiva" del pla alternatiu per a la reunió de la taula de reindustrialització que s'ha de fer divendres\nEls treballadors de Nissan han fet una aturada de la producció de 8.00 a 9.00 per a reunir-se en assemblea i exigir la “concreció definitiva” del pla alternatiu per a la reunió de la taula de reindustrialització prevista per divendres.\nAixí ho van acordar després de la reunió extraordinària de la taula per la renúncia definitiva de la companyia xinesa Great Wall Motors (GWM) per a reindustrialitzar les plantes de Barcelona.\nEn la reunió s’ha parlat de la carta de resposta de la companyia xinesa i els arguments que ha esgrimit per a renunciar al projecte. L’assemblea es farà a les portes dels locals del comitè d’empresa per a ampliar la informació.\nEls treballadors ja van fer una aturada de la producció l’1 de desembre d’11.30 a 14.00, que van aprofitar per a concentrar-se davant el Consorci de la Zona Franca de Barcelona (CZFB), amb la participació d’un miler d’empleats.\nLlavors exigien a les administracions més implicació per a poder avançar amb el projecte de reindustrialització amb GWM i activar amb urgència les diferents alternatives.


Els sindicats rebutgen l'esborrany de la Lomce\nEls sindicats rebutgen l'esborrany de la Lomce per constituir un "atac sense precedents"\nLa UGT considera que el nou marc legal és un "autèntic míssil a la línia de flotació del català"\nCCOO denuncia la voluntat "recentralitzadora" del Govern que "no porta enlloc"\nEls sindicats rebutgen el pla de Wert. Els secretaris generals de CCOO i la UGT, Joan Carles Gallego i Josep Maria Álvarez, respectivament, han qualificat aquest dilluns de "recentralitzador" i "espanyolitzador" el projecte de llei orgànica de millora de la qualitat educativa (Lomce) que prepara el Govern central.\nLa UGT ha rebutjat l'esborrany per considerar que suposa un "atac sense precedents" al model d'ensenyament català, "un autèntic míssil a la línia de flotació del català". El sindicat ha reivindicat una resposta social que es correspongui amb les mesures que contempla l'esborrany, entre les quals figura acabar amb la immersió lingüística i posar en joc la cohesió social.\nDesprés de la reunió que CCOO i la UGT han mantingut aquesta tarda amb el president de la Generalitat en funcions, Artur Mas, el secretari general de CCOO, Joan Carles Gallego, s'ha mostrat contrari a qualsevol "atac" al model actual d'immersió lingüística i ha denunciat la voluntat "recentralitzadora" del Govern de Madrid, que "no porta enlloc", ha dit. "Seria fer un pas enrere des del punt de vista educatiu i seria perillós des del punt de vista social", ha afirmat el líder de CCOO.\nPer Josep Maria Álvarez, l'esborrany que prepara el ministre d'Educació, José Ignacio Wert, no només és "recentralitzador", sinó també "espanyolitzador", i no fa més que "mantenir una situació de tensió a Catalunya que no té res a veure amb la realitat". Després de reafirmar el compromís dels sindicats amb el model d'immersió lingüística, Álvarez ha lamentat les "ocurrències" del ministre Wert sobre un tema com és l'educatiu, que és competència de la Generalitat.