Joan Culla i Clarà (CAT) | Catalunya Barcelona: A Series\nEntrevistat el 22 de maig de 2018 a la sèrie de documental Catalunya Barcelona.\nSí, jo sóc Joan B. Culla. Soc professor d’història contemporànea a la Universitat Autònoma de Barcelona desde l’any 1977. Es a dir, que fa 41 anys.\nHe publicat una dotzena i mitja de llibres sobre la història contemporània catalana, espanyola i mundial.\nHe publicat més de 1500 artícles d’opinio a la premsa diària: a l’Avui, al País, Ara, etcètera.\nI, bueno, i he fet milers de classes i he tingut, aproximadament, 8000 alumnes.\ntanta a la facultat de periodisme, de comunicació, com a la facultat, diguem-ne, de lletres, de història.\nAra començarem amb unes preguntes sobre Franco. Podríes començar amb la sea vida de jove?\nFranco es fill d’un militar de la marina\nque abandona la família, doncs, quan els seus fills son encara joves. Per tant,\nell es cría en un ambien en que la figura del pare està absent\ni això, tenint en compte a més a més que el comportament del pare, el comportament del pare en materia de costums, en materia sexual,\nestava molt lluny dels cànons catòlics de l’espanya de finals del segle XIX,\ndoncs això Franco ho viurà sempre de manera traumàtica.\nCom una cosa… en fi, que procurarà sempre ocultar.\nVaja, el seu pare morirà quan ell ja es dictador d’Espanya, a principis del Franquisme. A principis dels anys 40, diría.\nEn unes circumstàncies que faràn que la censura franquista oculti absolutament el tema. Es a dir,\nel pare de Franco mor en una casa de cites, en un prostíbul.\nCosa que, diguem-ne, indica la enorme distància en quan a caràcter, en quan a personalitat i en quant a valors que hi havía entre el pare i el fill, no?\nBé, Franco segueix una mica la tradició de dedicar-se a la carrera militar.\nNo a la marina, que es un cos, en aquella època, més aristocràtic, més elitista; si no a l’exèrcit de terra, concretament a la infantería.\nBueno, fa una carrera normal, discreta, fins que es destinat al nord d’Àfrica, al protectorat espanyol del nord del Marroc.\nI allà te la oportunitat de desenvolupar una carrera militar activa.\nEs a dir, la majoría dels oficials espanyols de l’època, destinats a la península, feien unes carreres purament burocràtiques.\nNo participaven, no teníen oportunitat de participar en cap guerra, en cap campanya, no?\nAixò era molt important, perquè un oficial que participava en una campnya militar tenía la possibilitat d’obtenir facilment condecoracions i ascensos.\nMentre que si estaves destinat en una oficina a qualsevol capital espanyola – a Burgos o a Bilbao o Sevilla –\nhavíes d’ascendir per antiguitat, que era un procés lentíssim. Per passar d’un grau al superior, podíes passar-te 15 anys tranquilament. En canvi,\na les campanyes del nord d’Àfrica era ràpida i ell, Franco, va ser un exponent, potser el més notable, d’aquests ascensos rapidísims gràcies a el que es deia aleshores “méritos en campaña”, “méritos de guerra”.\nEs discutit si realment era molt valent, si tenía…\nMés que res dona la sensació que tenía molta sang freda. No tant valor per llençar-se contra l’enemic a “pecho descubierto”,\nperò sobre tot sang freda. Es a dir, una calma notable per mantenir-se dret fora de la trinxera mentres les bales\ndels moros anaven passar al seu voltant. I això\nsubordinats ho apreciaven, no? Consideraven que… en fi, bueno.\nPer tant, ell fa una carrera militar molt, molt, molt ràpida al nord d’Àfrica, fins al punt que arriva\na ser… les històries, les biografíes panegíriques en temps del franquisme deien “El general más joven de Europa”.\nJo no sé si es exactament el general més jove d’Europa, Europa tenía molts exèrcits, no? Però, en tot cas, un dels més joves, no?\nBueno, quan finalment les campanyes del nord d’Àfrica s’acaven, feliçment per Espanya, després de greus dificultats, al 1926,\nell, aleshores, al cap de poc torna a la peninsula i obté un destí prestigiós, que indica que es tracta d’algú, realment,\ndiguemne amb un bon full de serveis i ben vist per la cúpula política i militar. Se’l nomena director,\na partir de 1928, de la academia militar de Zaragoza, que es una institució nova\nperquè fins aleshores, als exèrcits espanyols hi havía academies d’armes: es a dir, infantería, cavallería, artillería, enginyers.\nNo hi havía una institució on tots els oficials de totes les armes passessin per allà.\nAixò es una novetat que crea Primo de Rivera a 1928\nI Franco es nomenat el primer director d’aquesta acadèmia, que representa una mena de cursos comuns per tots els futurs oficials, que deprés de passar dos anys a Saragossa\nvan a les respectives acadèmies de cavallería, d’artillería, etc.\nBé, per tant, la seva carrera sembla estupendament enfocada quan arriba la república.\nEll, que es un home profundament conservador, catòlic… De dretes, no?\nRep el règim republicà al 1931 sense gens de simpatía, més avviat amb hostilitat, no?\nI la hostilitat aumenta quan, al cap de poc temps, uns mesos,\nla república decideix liquidar aquesta acadèmia de Saragossa i tornar al model anterior, en que cada arma tenía la seva particular acadèmia, no?\nEl ministre de la guerra, el ministre de defensa, diríem, de la república. El primer, Manuel Azaña – que es el polític més important de les esquerres espanyoles durant aquella època –\nconsidera que s’ha de tancar l’acadèmia perquè l’academia esta polititzant els oficials encara més del que ja estaven,\ni els hi està donant un espíritu de cuerpo común, una solidaritat transversal,\nque Azaña considera perillosa, no? Ell prefereix que siguin els artillers per un costat, els de infantería per un altre costat i els de cavallería per un altre costat.\nEn aquell moment Franco, no li queda més remei que acceptar. No només que el destitueixen, si no que isolen la institució.\nPerò, naturalment, per ell això es un greuge gravíssim, que comporta una hostilitat definitiva cap al sistema republicà, no?\nLa república li dona diferents destins. Es comandant militar a les balears al 1933, aproximadament.\nEll es prou prudent per no implicarse de manera explícia en cap dels complots, en cap de les conspiracions militars que es desenvolupen\ndesde l’any 31 fins l’any 36 contra la república. Es a dir, molts oficials,\nque se senten agreujats, ferits, per el sistema republicà, conspiren.\nDe fet, al 1932 hi ha un primer cop d’estat que fracasa, no?\nUn cop d’estat de militars d’extrema dreta que fracasa, no?\nEll es manté al marge. Molt caute, molt prudent, perquè no vol arriscar la seva carrera a una jugada que pot no sortir bé, no?\nI aquesta prudència extrema es manifestarà fins al final, fins a la conspiració definitiva del 1936. Abans, al 1934,\nun govern de dretes a Madrid ja el torna a considerar un militar de confiança.\nEs, durant un temps, al 1934-35, jefe del estado mayor. Es a dir,\nno ministre perquè els ministres son civils en aquella època, però sí, en fi, número 1 de la jerarquía militar.\nActúa molt energicament desde aquest càrrec per reprimir una insurrecció obrera que te lloc a Asturies a Octubre de 1934.\nEn fi, la seva identificació amb les dretes es evident, no?\nI la seva poca simpatía per el sistema republicà, també.\nBé, per tot això, per el seu prestigi professional,\nquan comencen a preparar, comença a preparar-se un cop d’estat\na la primavera de 1936. Uno de verdad, es a dir, un en serio, no?\nEls conspiradors pensen, ràpidament, en ell com una peça fonamental. Sobre tot per una raó.\nEs considera que, perquè un cop d’estat tingui èxit, es imprescindible que\nhi participi el ejercito de África. Es a dir, les tropes espanyoles instalades al protectorat del nord del Marroc, una part de les quals son unitats mercenaries.\nLa legión extranjera, que es la copia espanyola de la Légion étrangère francesa.\nI també les unitats de mercenaris marroquís amb oficials espanyols, que es coneixen com unidades de regulares.\nAixò es la força de xoc de l’exèrcit espanyol. Son unitats que en aquell moment ja no, però durant la dècada anterior havíen estat participant en combats molt durs contra els moros rebels, contra els natius rebels.\nPer tant, es considera que aquestes unitats con crucials per decidir l’èxit o el fracàs d’un cop.\nSi están amb el cop, el cop te moltes possibilitats de triunfar, si no, no.\nI es creu, els conspiradors creuen que Franco te la clau per activar aquestes unitats.\nQue si Franco està amb el cop, aquestes unitats, els seus oficials, que li tenen un gran respecte i una gran consideració,\nseguiràn. Mentre que si ell no hi està es més dubtós, no se sap que pot passar.\nPer tant, els conspiradors festejen activament Franco. Ell es deixa estimar.\nNo es vol precipitar, no vol cometre un error.\nEs a dir, no vol comprometre’s i que després el cop surti malament.\nS’explica que en un viatge a París als anys 20 – s’explica, no està molt documentat. Però es diu\nque en un viatge professional a París als anys 20, havía vist\nalguns antics generals de l’exèrcit del Zar de Russia fent de taxistes.\nExiliats de Russia i treballant de taxistes o de porters en un restaurant.\nI que això l’havía impactat molt, i havía dit, això a mi no em pot passar.\nEs a dir, jo no puc cometre un error que m’obligui a exiliarme i a viure la resta de la meva vida en la misèria.\nPer tant, va ser molt complicat convence’l.\nFinalment, ho van lograr, no?\nEn aquells moments, en la primavera del 1936, Franco estava destinat com a comandante militar de les canaries.\nEl govern republicà, erròneament, havía cregut que la millor manera d’evitar que Franco participés en un cop era allunyar-lo de Madrid.\nI el lloc més llunyà on s’el podía enviar eren les Canaries.\nVa ser un error, perquè allunyar-lo volía dir tenir més dificultats per controlar-lo.\nEs a dir, allà abaix a les Canaries, ell podía fer una mica el que vulgués, sense estar sota la vigilància que hauria estat a Madrid o a Saragossa, o a Barcelona.\nPerò aquesta era la idea, “cuanto más lejos, mejor.” Error. Bien.\nEs clar, com que el paper inicial de Franco ha de ser sublevar, l’exèrcit d’Àfrica,\ncal un mitjà de transport segur per traslladar Franco de les Canaries a Marroc.\nPer tant, els conspiradors, en una època en que no hi ha línies regulars d’aviació, i a més a més, en fi, ell hauría hagut de justificar el seu viatge, no? Si hagués anat amb un mitja, diguem-ne, convnecional.\nBueno, doncs lloguen un avió, un petit avió.\nAnglès. Que vola des de Londres fins a les Canaries. Allà recull en secret Franco i el transporta fins el nord d’Àfrica.\nFins a… prop de Tetuàn, em penso que es.\nAixò es el divendres 17 de Juliol de 1936. Allà, ja en presència de Franco, comença la sublevació.\nPer tant, ell… En aquell moment, encara ningú pensa que ell serà el Caudillo, el generalísimo, el cap de la sublevació, ningú no ho pensa, ningú no ho ha previst.\nNi ell, jo diría. Però, en tot cas, sí que se li reconeix un paper fonamental per activar el cop, no?\nUna cosa que acabes de comentar es això, que en un principi no es considerava que Franco arribés a ser el que va ser. Ens podríes comentar durant el cop i la guerra com va canviar això?\nBueno, es un tema molt interessant, no?\nAviam, d’entrada, la figura més antiga, més gran en edat, en currículum,\nentre els conspiradors era un general que es deia Sanjurjo, que ja havía estat el líder d’una primera sublevació antirrepublicana\na l’estiu de 1932. Aquesta sublevació havía fracasat.\nEll havía sigut detingut, jutjat i condemnat a una llarguíssima pena de presó.\nPerò després d’un parell d’anys se l’havía amnistiat i ell s’havía exiliat a Lisboa.\nEll vivía, Sanjurjo vivia exiliat a Lisboa.\nEll, durant els mesos de preparació del cop, apareix com el senior, no? Com la figura amb més autoritat per encapçalar el poder una vegada el cop hagi triunfat.\nTothom preveu que la figura, amb el títol que sigui, es igual, presidente de la república, el que sigui. El títol no el sap ningú. Però la figura serà Sanjurjo, no?\nBueno, succeeix que quan el cop ja ha començat practicament, Sanjurjo considera que no pot continuar a Portugal, que s’ha de traslladar a Espanya per estar al frente de los acontecimientos.\nI surt d’un aeròdrom a les afores de Lisboa amb un petit avió, molt petit, en una avioneta practicament.\nEs diu, amb massa equipatge.\nEs diu que Sanjurjo volía portar tots els seus uniformes de gala, totes les seves medalles, els seus sables i tot, això es diu.\nEn tot cas, la carrega del petit avió era excessiva i en el moment de l’enlairament l’avio que el porta s’estrella i moren el pilo i Sanjurjo, que eren els únics que viatjaven.\nPer tant, la figura que estava previst que encapçalés el poder després de la victòria del cop, queda neutralitzada.\nAquest es un primer… una primera expressió de la bona sort que Franco tindrà en moltes coses, no?\nEl seu principal rival, aquell que estava predestinat a ocupar el lloc que després ell, Franco, ocuparía,\ndesapariex per un accident.\nLa guerra es posa en marxa. Com t’he dit abans, l’element militar fonamental, la peça militar més forta dels sublevats es el ejercito de África.\nI tothom considera que el líder natural del Ejercito de África es Franco.\nAixò li dona una posició destacada entre els diversos generals.\nEll sap maniobrar molt bé amb l’ajuda del seu germà Nicolás per, en fi, per guanyar-se voluntats, per neutralitzar adversaris, no?\nDe tal manera que entre el Juliol i finals de Septembre de l’any 36,\ndoncs ell no para de intrigar, de maniobrar, per apareixer davant dels seus colegues com\nel millor número 1 que poden triar.\nBé, i efectivament, després de, repeteixo, moltes maniobres, el…\na finals de septembre de 1936 hi ha una reunió de generals en un lloc, en fi…\nen un aeròdrom de Castella, on s’ha de decidir…\nEn aquell moment, ningú diu qui serà el cap de l’estat per tota la vida, si no qui serà, durant la guerra, el número 1.\nEs clar, un exèrcit, i més un exèrcit que està lliurant una guerra civil, però qualsevol exèrcit es una organització piramidal.\nPer tant, les jerarquíes son molt importants. En una organització militar, saber qui es el número 1 es molt important.\nPotser ho es en totes les organitzacions, però especialment en una de tipus militar.\nPer tant, els militars consideren que ha d’haver-hi un que estigui per sobre dels altres.\nI, finalment, designen a Franco. Insisteixo, no per casualitat, si no en una operació previament treballada per, sobre tot, per el germà de Franco, el nicolàs, que després serà molts anys embaixador a Lisboa.\nPerò, però, l’acord que prenen aquests generals, reunits en un aeròdrom de castella, es que Franco serà desginat jefe del gobierno del estado español.\nAquesta es, exactament, la expresió que s’aprova.\nI que es redacta en un document i que un motorista porta a la impremta de burgos perquè s’editi en el diario oficial l’endemà.\nMisteriosament, durant el trajecte del motorista, el document canvía\ni passa de dir jefe del gobierno del estado español a dir jefe del estado español.\nAixò va ser una maniobra, naturalment. Algú va para al motorista li va dir, déme el papel, le tenemos que hacer un toque.\nI li va canviar. Però clar, no era un canvi, en fi, accidental, ni… ni anecdòtic.\nFranco era anomenat jefe del estado, no jefe del gobierno.\nBé, a partir d’aquell moment ell va decidir que d’aquesta posició ja no el treuría ningú.\nNaturalment, podría haver passat una altra cosa, però ell es va fer el propòsit de conservar aquest estatus.\nEncara va tenir més sort, l’any 1937. Un altre dels generals que havien tingut un paper molt important en la sublevació,\nEmilio Mola, va sofrir un altre accident aeri i va morir també.\nEn aquest cas l’accident es més discutit, però en fi.\nEn tot cas, Mola probablement no hauría sigut un rival. Però en tot cas era algú que\npodría haver-li fet ombra, no? Que podría, en un moment determinat, haver jugat un paper.\nVa desapareixer. De manera que tots els altres generals, al llarg de la guerra, van anar acceptant – uns amb més entusiasme i altres més resignats-\nla idea de que Franco era el líder, de que Franco era el número 1.\nI ell va anar, diguem-ne, desenvolupant durant la guerra ja, un cult de la personalitat. Es a dir, ràpidament es va començar a editar propaganda, cartells, etc. Banderoles, etc.\nQue deien, bueno, la bandera Italiana i el Duce. La bandera nazi i el Führer. La bandera espanyola i el Caudillo.\nNazi, Führer, Caudillo. Lo mateix, no? Es a dir, van anar situant Franco en la mateixa categoría que els dictadors alemanys o italià.\nI ell va començar, encara durant la guerra, instalat a Salamanca,\nva començar a rembre embaixadors amb una pompa com si fos un rei, no? Etcètera, etcètera.\nBueno, com que va guanyar la guerra… Es a dir, tot això, si hagués començat a tenir fracasos militars i derrotes i tal,\nhauría quedat questionat i no sabem com hauría acabat.\nCom que l’exit militar el va anar acompanyant, quan la guerra es va acabar l’1 d’abril del 39, ja ningú, entre els seus, ningú discutía que Franco era,\nen fi, l’amo. Que era… la màxima autoritat, que tenía la legitimitat que li havía donat la victòria i ara sí que el cult de la personalitat es va desfermar, diguessim, no?\nPer tant, va haver-hi tota mena de… es va utilitzar tota mena de recursos per associar la idea aquesta de Franco salvador de España, etc. Que era la forma de legitimar el seu poder, no?\nPerò això es una cosa que duraría fins al final. A la pregunta, si algú s’hagués fet alguna vegada la pregunta, a l’any 55 o 64 o 71, Franco perquè governa espanya?\nPerquè no l’ha votat ningú, no? Llavors perquè governa?\nLa resposta era: porque ganó la guerra. Aquesta era la resposta del règim absolutament. O sigui, la font de legitimitat del règim era la victòria.\nLa font de legitimitat de l’autoritat de Franco era la victòria.\nEl règim de Franco es dificil de classificar, creantse el terme de regim autoritari per el regim franquista. Nos podríes parlar d’això?\nAixò que acabes de plantejar es un tema que, entre els historiadors, ha hecho correr ríos de tinta que es diu. Es a dir, ha donat lloc a artícles i llibres i debats i tal.\nEs el que en díem, nosaltres en díem, la naturalesa del franqusime.\nHi ha qui diu, el franquisme es una dictadura feixista, com les de Hitler i Mussolini.\nHi ha qui diu no, no, es un regim autoritari. No totalitari si no autoritari.\nHi ha, fins i tot, hi ha hagut, sobre tot en vida de Franco, qui deia, bueno, no, es un règim de pluralisme limitat.\nPerquè en el franquisme hi havía diferent families polítiques, no tothom era exactament igual. Hi havía monarquics, hi havía carlins, hi havía falangistes. Per tant, hi havía un cert pluralisme. Això sí, limitat, no?\nJo, davant d’aquest debat, sempre dic el mateix.\nSi el règim franquista pogués ser descrit, definit, amb una sola etiqueta, no hauría durat 40 anys.\nEntens que vull dir?\nEs a dir, si el regim franquista hagués sigut un règim feixista i prou,\nhauría caigut al 1945. Com els altres.\nSi hagués sigut una simple fotocòpia de Hitler i Mussolini. Es ben cert que desde l’any 36 o 39 fins al 45 va ser un règim absolutament, diguem-ne, feixistitzat.\nEs a dir, que es va mimetitzar, com els camaleons, es va mimetitzar amb el feixisme. Perquè llavors el feixisme era el que dominaba Europa i lo que semblava que tenía futur.\nPer tant, durant els anys de la guerra civil i de la segona guerra mundial, sobre tot fins el 43-44, el franquisme es un règim feixista.\nPerò te la suficient capacitat de transformació, de canviar de pell com les serps. No de naturalesa, però sí de pell.\nCom per, quan al 44 i 45, sobre tot el 45, es veu que això del feixisme s’ha acabat. Això no només no te futur, si no que es una cosa que està perseguida, criminalitzada,\nFranco inicia un cambio de rumbo, suau, suau, per desfeixistitzar el seu règim. Continua sent una dictadura, per descomptat, per descomptat.\nDe sobte, la falange comença a perdre paper, no? Els uniformes, els rituals, no? El saludo brazo en alto. Durant…\nDesde el 36 fins al 45 la salutació feixista era obligatoria a espanya. L’any 45 es publica un decret que, com si fos per causalitat, diu, a partir d’avui, la salutació “a la romana” que es deia, deixa de ser obligatoria.\nObligatoria per els militars, per els fucionaris públics, per el públic que anava al cinema, era obligatoria. Bueno, doncs ara ja no.\nFranco arracona als falangistes i comença a nominar ministres catòlics de dretes.\nQue ja no van amb uniforme, si no amb traje y corbata.\nI, quan al cap de molt poc, 46-47, comença al mon aquesta nova etapa històrica que un perìodista nord-americà batejarà com “the cold war”, la guerra freda.\nFranco, inmediatament, diu, ei perdonen, la guerra freda?\nAh, ara a Washington, a Londres i a París diuen, han descobert, que el comunisme es molt perillós? Ho han descobert ara?\nDoncs miri, jo ho vaig descobrir l’any 36. Fa 10 anys. I desde el 36 fins avui, he liquidat milers de comunistes. Per tant, benvinguts al club dels anticomunistes, però jo soc el degà d’aquest club.\nFaig una… Però es això. I això el salvarà. Perquè a Washington i a Londres i a París, però sobre tot a Washington, que es la gran potencia occidental a partir d’aquell moment diuen, bueno, clar, Franco efectivament es un dictador impresentable.\nEs un tipo del qual tenim imatges, películes i fotos desfilant al costat de Hitler mentre passa revista a una guardia d’honor de la wehrmacht, no?\nNingú de nosaltres, al departament d’estat i a la casa blanca diuen, ningú de nosaltres aniría ni a prendre café amb aquest tio, evidentment. Menys aniría de picnic ni de weekend.\nPerò, però, si fem alguna cosa per fer caure Franco, qui ens asegura que en sis mesos, en un any o un any i mig, no tenim a Madrid un govern comunista.\nQui ens ho assegura? Durant la guerra civil ja va estar a punt de passar.\nQui ens assegura que els espanyols, que son uns bèsties, no hi tornin i d’aquí, un cop haguem fet caure Franco, al cap de poc tempts tinguem un règim roig Madrid.\nDoncs mira, saps que? Més val Franco conegut que una incognita per resoldre. Mes val que espanya estigui en mans d’un dictador impresentable, tot el que tu vulguis. Però\nd’un anticomunisme probat que no pas correr riscos.\nPer tant, quina serà la política dels estats units en relació a Franco? Suposo que això us podría interessar.\nBueno, d’entrada una actitud displicent, cap entusiasme. A partir del 45-46, quan la ONU condemna el règim de Franco, Estats Units retira el seu embaixador de Madrid com molts altres paisos.\nPer tant, cap fervor, cap pressa per venir a Madrid a festejar amb Franco, en absolut.\nQuan a l’any 49 es crea la OTAN, Espanya no hi es acceptada. Perque en principi, en principi, la OTAN es un grup de paisos democratics. Bueno, això es relatiu, eh. Perque, en canvi, hi entra Portugal, no?\nPero bueno, Portugal, la dictadura portuguesa, no va ser instaurada amb l’ajuda de Hitler i Mussolini. La de Franco sí.\nLa de Portugal van ser els portuguesos, que mira. Lo de Franco sí, no? Per tant, a la OTAN no.\nPerò, com que el valor estratègic que per els Estats Units te la península ibèrica es molt gran, en el context de la guerra freda,\nL’any 1953… L’OTAN ha sigut el 1949, doncs al cap de 4 anys, Washington firma uns acords bilaterals amb Madrid, en virtud dels quals Franco permet la instalació de bases militars\nRota, Zaragoza, Torrejón de Ardoz, bases americanes a Espanya. Permet la construcció d’oleoductes per subministrar combustible als avions,\nestacions de radar, xarxes de comunicacions, etcètera.\nPer tant, a la OTAN no perquè els noruegs i els anglesos ens diran, home, però per favor, a qui ens portes aquí? No veus que es impresentable aquest tío? Però, d’una altra manera, l’incorporem al club, no?\nIncorporem a Espanya el dispositiu de defensa occidental pel cas que un día els sovietic decidisin\nenvair Europa occidental. I a l’any 59… al 59, eh. Els acords s’han firmat al 53. Al cap de sis anys, per tant sense cap pressa,\nEl president Eisenhower decideix atendre les reiterades peticions de Madrid.\nFranco, desde que s’havíen firmat els acords havía estat dient, i el president dels Estats Units no podría fer una escala a Espanya? Perquè a mi m’agradaría molt coneixer-lo i fotografiarme al seu costat i tal.\nLa casa blanca, bueno, en fin. Finalment, al 59, que ja està acabant el mandat, Eisenhower diu, bueno va, vinga, va.\nDins d’una gira Europea fa escala a Madrid, i Franco te la satisfacció de desfilar per el paseo de la Castellana, en un Rolls descobert, al costat d’Eisenhower.\nEn aquell moment – això ja ho dic jo, m’ho invento-\nFranco debía pensar, mira tú, en el 40 desfilé al lado de Hitler i ahora, al cabo de 19 años, al lado de Eisenhower. Para que luego digan que soy tonto.\nEntens que vull dir? Clar, el que passa es que La sort de Franco va ser la guerra freda. Si no hi hagués hagut la guerra freda, Franco no hauría passat del 46 o del 47.\nPerò la por al comunisme, la por a la inestabilitat, etc, va fer que occident, ja dic, i els americans en primer lloc, diguessin, escolta, dejemoslo ahí. Mirem de treure-li tot el possible, d’obtenir tots els advantatges que puguem, i ja està.\nNos pots contar que va ser l’incident de l’Alt Llobregat?\nBueno, l’incident, els historiadors diem l’aixecament de l’Alt Llobregat, sí.\nMira, avíam. Brevemente, eh.\nAixò es 1932. En aquells moments, a Catalunya… En aquells moments no, desde la dècada de 1910, el moviment obrer a Catalunya estava sota la absoluta hegemonía anarquista.\nAquí el marxisme havía tingut molt poc exit, i la gran opció ideològica dels obrers organitzats era\nla opció llibertària, no? Que s’havía concretat en la CNT, la Confederacion Nacional de Trabajo, el gran sindicat llibertari.\nDins d’aquest sindicat, sempre havíen existit dues sensibilitats diferents, la anarquista i la sindicalista.\nLa radical i la moderada, no? Amb l’arribada de la segona república, al 1931, aquesta tensió interna entre aquests sectors s’agreuja.\nI, després d’una pugna per el control de comitès, etcètera. Finalment, el sector radical, el sector anarquista, es fa amb el control del sindicat.\nAquest sector considera que no s’ha de donar temps a la república, al règim republicà, de consolidar-se.\nQue la caiguda de la monarquía i la instauració de la república ha afeblit les estructures de l’estat espanyol, no?\nPerquè han arribat al poder uns republicans que no tenen experiència governant.\nQue cal aprofitar això, aquesta inseguretat, aquesta feblesa dels governants republicans per anar inmediatament a l’assalt del règim i a la destrucció del règim.\nDel règim polític i del capitalisme i de la propietat privada i de tot plegat.\nAleshores, comença, a principis de l’any 32, per part de la CNT, una tàctica insurreccional que Els pròpis anarquistes que la promouen anomenen gimnàsia revolucionaria.\nQuè vol dir això? Vol dir que no, ja sabem que el primer intent, ni el segón, ni el tercer, no aconseguirem l’èxit.\nEs tracta d’anar fent gimnàsia, es a dir, d’anar musculant l’organització i als obrers. D’anarlos entrenant en el xoc contra l’exèrcit i la policía.\nD’anar-los habituant a la represió. Perquè es vagin enfortint. Igual que el que va al gimnas i es passa allí hores fotent peses per fer músculs, no?\nL’aixecament de l’alt llobregat es el primer i el més important d’aquests ejercicios de gimnasia revolucionaria.\nEn una zona de Catalunya, no es ni una comarca. Es un àrea de 4 o 5 municipis caracteritzats per la existència de mines, i per tant per la existència d’un tipus de classe obrera molt poc frecuent a Catalunya.\nA Catalunya predominen els obrers de fàbrica textil, allà en canvi son miners, miners del carbó o de la potassa.\nQue son, a tot arreu del mon, son uns obrers durs, no? Uns obrers molt curtits, molt… En fi, que utilitzen la dinamita com a eina de treball, etcètera.\nDoncs aprofitant això, amb reforços vinguts de Barcelona, una matinada de l’hivern de 1932 els anarquistes prenen el poder en aquests cuatre o cinc municipis. Vol dir, ocupar els ajuntaments, es fan amb el control dels destacaments de la guardia civil. Aconsegueixen armes, unes quantes armes i tal.\nProclamen el comunisme llibertari. Diuen que la moneda está abolida, que ja no hi ha moneda. Que ja no hi ha propietat privada, tot això.\nI llavors, es clar, al cap d’unes hores comencen a arribar desde baix, desde Barcelona o desde Manresa o desde tal, columnes de guardies civils\ni darrere dels guardies civils, columnes de soldats. Per reprimir, per esclafar la insurrecció.\nHi ha unes hores de combats que acaben, obviament amb la derrota dels subllevats, perquè allo era una cosa molt… en fi, molt rudimentària.\nI llavors, bueno, hi ha alguns morts, centenars de detinguts. Però en la lògica dels que promouen aquesta mena d’accions, això ja va bé.\nPer què? Perquè la represió… La seva teoría es, la represió es la millor escola de revolucionaris.\nUn obrer no gaire format, no gaire conscient, si li foten una bona pallissa, si el torturen i després l’envíen a no se quin presidi, ja voràs quan surti si tindrà consciència revolucionària o no.\nAquesta es la lògica. Una mica, es la mateixa lògica que després els marxistes van fer servir al Vietnam, etcètera; quan en van dir desencadenar el cicle acció repressió.\nBueno, això els anarquistes no ho teníen tant teoritzat, però una mica era la mateixa idea. Bé, doncs això. Després va haver-hi alguns altres episodis semblants però més dispersos per tota espanya, a l’any 32, 33. però cap d’aquestes coses no va tenir exit.\nUna cosa que ens han comentat en alguna entrevista es que simultaneament amb la insurrecció minera a asturies, a Catalunya es van produir una serie de… Ens pots parlar del tema?\nL’Octubre del 34 va haver-hi una gran crisi a nivell de la república espanyola.\nUna crisi que tenía uns origins polítics i que va ser aprofitada per una part de les esquerres obreres per intentar, en alguns llocs concrets, un moviment revolucionari, una insurrecció obrera.\nA Catalunya, hi havía un conflicte de caracter polític\nentre les institucions Catalanes, entre la Generalitat i el govern central. Perquè la generalitat estava en mans\nde partits d’esquerres, mentre que el govern de la república, desde feia un any aproximadament, estava en mans de partits de dretes.\nPer tant, hi havía un antagonisme ideologic, que es va convertir en un conflicte institucional.\nEl Parlament Català va aprovar una llei que Madrid va considerar que no era vàlida, la va anular, i això va generar un conflicte així.\nA Catalunya, però, la gran organització obrera, que era la CNT com ja he explicat,\nno estaba per la labor, en aquests moments, d’iniciar cap insurrecció ni res d’això.\nLa idea de la insurrecció era més que res dels socialistes i dels comunistes, que a Catalunya eren absolutament marginals.\nEn canvi, eren molt poderosos a Asturies i una mica menys a Viscaya, al País Basc.\nBé, quan el 4 d’Octubre del 34 s’anuncia un nou govern a Madrid encara més de dretes,\nels partits obrers espanyols, PSOE i partit comunista, ordenen a les seves bases anar a una vaga general revolucionària.\nA la major part del territori, a Madrid, tal… Aquí no va haver-hi, això va tenir cap repercusió.\nA Madrid i en altres llocs va ser sofocada ràpidament, però a Asturies es va convertir en un autèntic aixecament obrer.\nAmb milers d’obrers armats que van formar una mena de milícia roja, d’exèrcit roig, no?\nQue van fer-se amb el control de les regions, de les comarques mineres d’aquell país, d’aquell territori, d’Asturies.\nI després van asaltar la capital, Oviedo, que va quedar mig destruida. Perquè els obrers no teníen artillería, però utilitzaven la dinamita.\nCom a arma més poderosa. Per tant, això, bona part del casc antic d’Oviedo va quedar en ruines.\nI va caldre movilitzar el exèrcit. Portar tropes d’Àfrica, les forces de xoc aquelles que abans et deia, per esclafar això després de dues setmanes de combats duríssims. Una autèntica guerra.\nAquí, en canvi, davant de la formació a Madrid d’aquest govern encara més de dretes, el president de la Generalitat va decidir\nproclamar el que en aquell moment ell va dir-ne l’Estat Català de la República Federal Espanyola. Que no era la independència, en absolut. No ho era.\nSinó era un intent de convertir la república en federal.\nAixò era un gest polític. Companys no pretenía iniciar cap insurrecció ni cap aixecament armat ni res de tot això.\nMadrid va reaccionar ordenant a l’exèrcit destinat a Barcelona reprimir el moviment. Va haver-hi uns tirotejos durant la nit, la nit del 6 al 7, i a les 6 del matí s’havía acabat tot.\nAlgun mort, no gaires, uns pocs.\nPerò això no va tenir res que veure amb Asturies, no?\nEs a dir, va ser una crisi també, i va acabar amb l’empresonament del president companys i dels seus consellers, amb la suspensió de l’autonomía, etcètera. Però, comparat amb Astúries, això va ser un joc de nens.\nQuins van ser els motius perquè la llei de reforma agrària va ser tant problemàtica?\nHome, es molt fàcil.\nEntre les grans reformes que la republica, en mans de les esquerres, va voler posar en marxa al 1932-32,\nentre les 4 o 5 o 6 grans reformes, hi había la reforma agrària.\nVa ser tan problemàtica perquè va topar amb una resistència ferotge per part dels terratinents, per part dels grans propietaris.\nQue van considerar que allò era un expoli. La reforma agrària preveia l’expropiació dels latifundis amb indemnització.\nVal a dir, per tant, no era una llei comunista, en absolut.\nEl que passa, que esclar, la república va tenir la mala sort de coincidir amb una època de recessió econòmica mundial.\nI en aquelles condicions, la disponibilitat de diners per pagar les indemnitzacions, era escassa.\nI, per tant, el procés de expropiació, indemnització, repartiment de les terres entre els camperols, va ser lentíssim.\nLa qual cosa va exasperar als pagesos, a Andalucía, Extremadura, i tal,\nque feia tota la… segles, que esperaven que un día els hi repartíssin la terra. I quan aquest día semblava que ja havía arribat, ara resulta que no hi había prou diners, i això era lentíssim, i que passaven sis mesos, i un any,\ni dos i tres. Però al mateix temps, la lentitud del procés no va calmar gens als terratinents.\nQue van trobar que el que ja era intolerable era el principi, la idea, la llei mateixa. Encara que això després fos molt lent,\nsí, sí, molt lent però un día ens tocarà. I per tant, això no es pot acceptar.\nLa combinació entre la impacència dels jornaleros, que no veien arribar el día en que els hi donaven un tros, deien, això es teu.\nI la alarma dels terratinents, que pensaven, bueno, més aviat o més tard, ens expropiaran les finques, va fer un coctel explosiu.\nI això, explicat molt ràpid, sería el que explica la gran conflictivitat d’aquest tema.\nQue van ser les Juntes d’Ofensiva Nacional-Sindicalista?\nSí, les Juntes d’Ofensiva Nacional-Sindicalista, bueno, en castellà, las Juntas de Ofensiva Nacional-Sindicalista, son un petit,\nmolt petit, partit feixista.\nAquest sí que feixista en el sentit estricte.\nCreades al 1932 si la memòria no em falla. Es a dir, en els primers temps de la república, primer any, dos anys, de la república,\nper part de… dos personatges. Un d’ells, Ramiro Ledesma Ramos, era un…\ncom ho direm, un petit agitador de pagesos a Valladolid a Castilla la Vieja, Castilla-León que es diu ara.\nCatòlic, molt de dretes. D’un mon rural alarmat per la reforma agrària.\nEn principi la reforma no havía d’afectar als petits propietaris, però la idea aquella de “la república nos quiere quitar las tierras”,\nsi a sobre hi afegies, “la república persigue a la iglesia”,\nera un còctel explosiu en aquell mon.\nPer tant, Onésimo Redondo… T’he dit aquest nom? Ara no m’en recordo. Potser m’he equivocat. Onésimo Redondo es aquest, que després el fraquisme va titular Caudilo de Castilla, no?\nPerquè va morir a l’any 36, al començament de la guerra. Per tant, otro rival menos para Franco, diguessim, no? Bueno, doncs…\nOnésimo redondo havía creat una cosa que es deien “Juntas Castellanas de Actuación Hispánica”.\nQue es el precedent de les JONS, no? Amb seu a Valladolid.\nUna cosa molt local i molt petita, que devien ser…. 80 o 100 militants, no més.\nAl mateix temps… Insisteixo, el creador de las Juntas Castellanas de Actuación Hispánica es Onésimo Redondo. Llavors, hi ha un altre personatge que es diu Ramiro Ledesma Ramos.\nAquest es un més intelectual que ha estudiat a Alemanya.\nQue parla alemany, llegeix alemany. Perquè ha passat als anys 20, amb una beca o el que sigui, un temps, uns anys, estudiant a una universitat alemanya.\nI que, per tant, ha descobert el nazisme i s’ha enamorat del nazisme.\nI, per tant, a principis dels anys 30 ja de tornada a Espanya, doncs, en fi, contempla amb gran indignació la proclamació de la república, la democràcia burgesa, bueno, i totes aquestes coses, no?\nI acaba confluint amb… el castellà, amb Onésimo Redondo.\nI transformen les Juntas Castellanas de Actuación Hispánica en Juntas de Ofensiva Nacional-Sindicalista, ara ja amb seu a Madrid.\nEs a dir, una cosa una mica més grossa.\nLlavors, Per tant, existeix aquest grup. Es un grup feixista, més aviat d’inspiració nazi, no? Que te una força modestíssima, que publica una revisteta insignificant, en fi.\nParalelament amb això, Un personatge molt més important que aquests dos que t’he dit, que Onésimo Redondo i que Ramiro Ledesma,\nJose Antonio Primo de Rivera… Perquè dic més important? Perquè era el fill del que havía sigut dictador d’Espanya desde 1923 fins 1930 que era don Miguel Primo de Rivera, general i marqués.\nQuan el seu pare mor al 1930, Jose Antonio Primo de Rivera, hereta el títol de marquès. Per tant, es l’únic líder feixista del mon que es un aristòcrata.\nGeneralment els líders feixistes -Hitler, Mussolini, etc- son uns morts de gana.\nEs a dir, uns que, literalment, han passat gana. Literalment, en la seva joventut, no? Literalment.\nI després, bueno, han arribat, en fi. Jo sempre explico el mateix. Jose Antonio Primo de Rivera, sempre havía dinat i sopat en un palau,\namb una minyona amb guants que li havía servit el menjar i ell, amb uns coberts de plata, menjava el primer plat, el segon plat, el tercer plat i el postre.\nPer tant, la seva experiència vital, no tenía res a veure amb la de Hitler, amb la de Mussolini, amb la del… el líder feixista romanés, el… Codreanu. Res a veure.\nEra algú ben relacionat, ben situat, amb amics intelectuals, aristòcrates també, poetes, etc.\nJose Antonio Primo de Rivera -repeteixo, en paralel amb el que abans t’he dit de les JONS-\na l’Octubre de 1933 crea a Madrid un altre partit feixista, Falange Española.\nAl cap de 4 o 5 o 6 mesos, a principis de l’any 34, es considera que no te sentit que existeixin dos partits petits feixistes, competint per el mateix espai, que es un espai molt modest,\nI es produeix la confluencia de la Falange i les JONS, que dona lloc a Falange Española de las JONS.\nQue es, desde no se si es el març o abril del 34, el partit feixista fonamental a espanya.\nEncapçalat per Jose Antonio… Onésimo Redondo es un home discret, no? Ja dic, més aviat rustic, diguessim. De pagès. Per tant, no es cap problema, no es cap amenaça.\nEn canvi, Ramiro Ledesma es un tío més complicat. Que es considera intelectualment superior a Jose Antonio, no? Que considera que Jose Antonio es un senyorito\nde buena família, cosa que es certa, no?\nI, per tant, hi haurà una pugna que acabarà l’any 35 amb la sortida d’Onésimo Redondo del partit\namb alguns dels seus seguidors. Per tant, hi ha un moment… però això ja es una cosa molt erudita, molt per grans especialistes.\nHi ha un moment a finals del 35, principis del 36, que hi ha la Falange, que ara es diu Falange Española de las JONS, però hi ha un grupet de JONSistas,\nque consideren que ells son els autèntics. Que lo altre no es de veritat, que ells son els genuins feixistes, etc, etc.\nTambé, Ramiro Ledesma morirà assassinat al començament de la guerra, i per tant…\nNo, el gran… Es un afegit que faig, eh.\nCom et deia abans, Franco va tenir molta sort. Perquè a l’hora de fabricar-se, ja durant la guerra, un partit únic.\nEll era un militar, no era un polític. Però quan va considerar que necessitaría, que li aniría bé tenir un partit únic,\nes va trobar que dels tres líders del que havía sigut el modest feixisme espanyol,\ndos ja eren morts, Ramiro Ledesma i Onésimo Redondo havíen mort a l’estiu del 36,\ni el tercer i més important, Jose Antonio, estava pres a alacant i l’afusellaríen en Novembre del 36.\nPer tant, ell va poder apropiar-se el feixisme espanyol sense haver d’apartar a ningú, perquè els dirigents, els tres dirigents amb pedigrí,\nja els havíen mort. Els havíen mort, los rojos, per tant, perfecte.\nA vegades es llig que alguns membres de la dreta política propagaven el rumor que la república era una invenció Judeo-masònica, que es deia, i que intentava convertir espanya en un país ateu i bolshevic. Pots comentar?\nSí, bueno, aviam.\nPrimer. L’associació entre bolshevisme i judaisme, es una cosa que no es un invent espanyol, es una cosa molt anterior.\nDesde la revolució rusa, desde la revolució rusa, desde 1919-20-21, s’havía propagat per tota Europa -Alemanya, en fi, per tota Europa- la teoría de que la revolució bolshevic era cosa, fonamentalment, de jueus,\ni que els rusos no jueus eren simplement la tropa, no? Els pobres desgraciats que feien bulto i que posaven la vida o\nel que fos, però que els cervells dirigents del règim de Lenin, eren tots jueus.\nQue n’hi havía bastants, però certament no eren tots, ni de bon tros.\nPerò en tot cas, aquesta sinonímie, bolshevic i judaisme siginifiquen el mateix, això,\nja dic, va arribar aquí… Va arribar aquí, ja dic, als anys vint procedent d’Europa.\nO sigui, es una idea que la dreta alemanya, la dreta polonesa, la dreta… en fi, totes les dretes més o menys extremes d’Europa,\ncompartíen aquesta condició.\nAquí, quan es proclama la segona república, aquest discurs pren una nova embranzida.\nPerquè ara ja no es parlar d’un perill hipotètic, o llunyà. No, no, ara es “la segona república es obra dels jueus i dels masons”. Que també, en la…\nen la visió conspirativa de la dreta, venía a ser el mateix.\nO sigui, segons aquestes teoríes, per dir-ho d’alguna manera, la masonería era un invent jueu. Simplement que per disimular una mica, per tenir no un sol braç, si no dos,\nen un moment determinat havíen creat la masonería, però era tot el mateix.\nLlavors, això, el contubernio judeo-masónico marxista.\nHi ha tota una literatura, de llibres, de follets, etc. D’artícles de premsa.\nDesde l’any 31 fins el 36, a Barcelona i Madrid i tal, alimentant aquesta teoría.\nLa república judeo-masónica… Clar, tenía merit perquè masons aquí si que n’hi havía, però jueus ben pocs.\nPerò bueno, això era igual, no? Les teoríes conspiratives tenen una relació amb la realitat\nmolt particular, no? Es a dir, si la realitat encaixa bé, i si no encaixa també, no passa res.\nPer tant, Això era absolutament així. A Barcelona va existir, durant aquests anys 1931-36, una editorial\nespecialitzada en publicar llibres i follets al voltant d’aquesta teoría. Es deia Ediciones Antisectarias.\nPerquè la masoneria era anomenada en aquests ambients “La Secta”.\nPer tant, antisectarios vol dir antimasónicos.\nBueno, llavors, tot això, naturalment… I perquè la masonería i el judeísme i tot plegat, han volgut, han treballat perquè espanya\npasés de la monarquía a la república.\nHome, pos pequè es el primer pas en un procés que desembocarà en la bolshevización de espanya,\nen la instauración a España de un modelo como en Russia.\nOn les esglesies han estat destruides i arrasades, on els capellans han sigut liquidats tots, etcètera. I, per tant, hi ha l’ateisme com a doctrina oficial…\nAquest era el fantasma. Aquesta era la paranoia.\nBueno, es clar… De fet, aquest discurs,\nes un dels grans legitimadors del cop militar del 36.\nEls generals que el fan, Franco el primer, participen d’aquest pensament, per dir-li d’alguna manera.\nD’aquesta visió, no? “Ens hem de sublevar perquè si no ho fem ja, aviat serà tard.” Els masons, els jueus i tots aquests, hauràn convertit ja espanya en una nova Russia\naviat serà tard. Els masons, els jueus i tots aquests, hauràn convertit ja espanya en una nova Russia\ni d’aquesta manera ja no hi podrem fer res. I ens passarà com als russos blancs, que van haver de fugir. Es a dir, que es van haver d’exiliar perquè si es quedaven allà els pelaven, no?\nO sigui, Abans que això passi, hem d’actuar. Hem de ser, en aquest sentit, més…\nmés efectius que els… que els russos, que les classes conservadores russes. Elles, quan van voler reaccionar, ja era tard.\nNosaltres no. Nosaltres ho hem de fer abans, i hem d’impedir aquesta cosa. Sí, sí, això…\nDiguem-ne, naturalment, després durant el franquisme dels anys 40, 50 i 60 aquesta idea s’anirà diluint, però mai no desapareixerà.\nEn el seu últim discurs, menys de dos mesos abans de morir, a l’Octubre de 1975,\nFranco, desde el balcón del palacio de Oriente, encara parla del contubernio aquest famós.\nNo diu judeo, perque… perque, en fi, potser els americans hauríen dit alguna cosa, no?\nPerò… ara no recordo la expressió textual, es… el contubernio… marxista no se qué.\nBueno, en fi, la idea del contubernio, que va ser un concepte classic en el franquisme, es manté viva en boca del dictador fins l’últim discurs públic que farà en sa vida.\nI, naturalment, en la retórica del règim, també.\nQuin va ser el paper de Durruti durant l’aixecament i que el va fer una icona tan gran?\nAvíam. Bueno, ell no era un desconegut abans, eh. O sigui, era un anarquista de xoc\ndesde els anys 20, desde principis dels anys 20.\nDe xoc vull dir un anarquista d’acció, no? Un d’aquests que portaven el que ells en deien la pipa, es a dir, la pistola, sempre a la butxaca i disposats a utilitzarla i a jugarse la vida i a matar i morir, no?\nBueno, jo crec que el seu paper al Juliol del 36\nno va ser, el seu paper personal, no va ser particularment decisiu. Vull dir, jo crec\nque, de fet, la idea aquella tant èpica que han reflectit pel·lícules i novel·les i tota mena de materials, no?\nAquella idea tant èpica, tant novel·lesca, de el cop militar a Barcelona el derrota, el venç el poble en armes, es falsa.\nO sigui, el factor fonamental de la derrota del cop militar el 19 de Juliol del 36 a Barcelona\nes l’actitud de la guardia civil i la guardia de asalto.\nQue eren els que tenien armes i els que teníen experiència de combat, no?\nPerquè, es clar, per enfrontar-se amb, no gaires eh, però 1000 o 1200 o 1300 militars sublevats, que anaven amb fusells i metralladores,\nla pipa del durruti no servía per res.\nM’entens? Es a dir, no servía per res. Si algún anarquista se li va acudir, que no ho se,\nenfrontarse amb uns soldats amb la pistola, hostia, pos debía quedar com un colador, m’entens? Perquè l’abast d’una pistola, d’un revolver, en fin, bueno.\nPer tant, el paper fonamental del matí-migdia d’aquella jornada, el va tenir la guardia civil i la policia a les ordres de la generalitat,\nque es van mantenir lleials a la legalitat i que no es van sumar al cop. I no només no s’hi van sumar, si no que s’hi van enfrontar.\nVa ser a partir del moment que els militars es van començar a rendir,\nno tots de cop, per grups, quan el poble, per dir-ho així, va començar a conseguir armes.\nEs a dir, el procés d’armament popular es paral·lel al procés de desarmament dels militars sublevats.\nCom més armes tenía el poble, menys militars sublevats quedaven, perquè si no, no hauríen conseguit les armes, saps que vull dir?\nPer tant, la imatge del poble en armes a Barcelona, es del 20, 21, 22 de Juliol, no del 19.\nNo de les hores decisives. Però bueno, en tot cas les armes es van conseguir, i n’hi havía moltes, més de 30.000 fusells, bueno.\nDurruti havía tingut un paper, bueno, diguem-ne… previsible, durant els comats. Ell i altres anarquistes, naturalment havíen sortit al carrer i tal.\nPerò quan ells comencen a fer-se notar al carrer, el cop, pràcticament, ja està vençut.\nQueda alguna bosa de resistència, algún reducte, algún cuartel que no es vol rendir.\nI el paper de Durruti i d’altres, un dels germans Escaso, i tal, es aquest.\nEl paper de Durruti es, sobre tot, després.\nQuan es converteix en un dels líders i en una de les icones, potser la mes poderosa de les icones, d’aquest poble en armes.\nD’aquests milicians, d’aquests obrers revolucionaris.\nQuan nove… a finals d’Octubre, sí, principis de novembre del 36, la ciutat de Madrid sembla a punt de caure en mans dels sublevats, i es decideix desde Barcelona enviar una columna\nde reforç, per ajudar a defensar Madrid, Durruti es posa a capdavant d’aquesta columna, que passarà a la història com la columna Durruti, no?\nPrimer havíen anat a Aragó. Quan van veure que el front d’Aragó estava més o menys estabilitzat i hi havía la urgència d’anar a Madrid, van anar a Madrid.\nI, Durruti va morir en el front de Madrid, tot fa pensar que per una bala disparada desde les seves pròpies files accidentalment.\nPerò bueno, el cas es que va morir. Naturalment, la versió oficial de la CNT va ser que havía mort lluitant cara a cara contra el feixisme i tal. Llavors, mort, es va produir la mitificació.\nUn enterrament amb centenars de milers de persones al carrer,\nrebatejar la vía Laietana com vía Durruti, en fi, de tot. Cartells, segells, de tot.\nPerò ja dic jo que, home, en vida no havía sigut un del montón, havía sigut una figura destacada d’aquest anarquisme d’acció, no?\nNo era un ideòleg, no era un teòric. No es coneix cap quartilla escrita per ell. Era un home d’acció.\nPerò, sobre tot, la seva elevació a la categoría de mite, es pòstuma.\nEn el llibre de Jackson, l’autor diu que la furia anticlerical va ser major a Barcelona que a Madrid. Ens podríes parlar d’aquest fenòmen?\nAvíam, era un fenòmen molt antic a Catalunya. O sigui, a Barcelona, la primera crema de convents i la primera gran matança de frares\nde l’època contemporànea es produeix al 1835. Es a dir, més d’un segle abans de la guerra civil.\nAl cap de molts anys, al 1909, hi havía hagut una cosa coneguda com la Setmana Tràgica.\nQue havía sigut una altra explosió de violència anticlerical, sobre tot contra els edificis. Molt poc contra les persones, però s’havíen cremat 50-60 convents, esglèsies, etc. Per tant,\nen la… en la cultura popular obrera urbana, l’esglesia era percebuda com el pitjor dels enemics.\nSería molt llarg analitzar perquè, però en la llista dels enemics, per davant de la burgesía,\nper davant del capital, per davant dels jutges, per davant de l’exèrcit, per davant de la guardia civil;\nhi havía l’esglèsia. I, per tant, cada vegada que el poble se sentía amo del carrer,\ncada vegada que el poble tenía la sensació que podía fer el que li donés la gana, la primera idea era anem a cremar convents i esglèsies.\nAixò va passar tres vegades en un segle, per tant, ja es una tendència.\nL’any 36, això a més a més passa en un context revolucionari. En un context en que, a partir del 20-21 de Juliol, hi ha desenes de milers d’armes en mans de tothom que les ha volgut.\nI, per tant, això te una gran dimensió violenta, no? No només destrucció d’esglesies, de centenars d’esglesies, de símbols religiosos,\nde imatges, etc.; si no també la liquidació física de milers de membres del cler, no?\nPerò ja dic, això no es una cosa… una novetat de la revolució de 1936, no. Cent anys abans, això ja havía passat.\nPer tant, es una cosa molt atàvica, molt antiga… molt, molt, molt antiga. Segurament, explicable perquè\nl’esglèsia catòlica a espanya havía mantingut una actitud molt d’aliança amb els poderosos, amb els grans propietaris, amb el poder.\nI, per tant, això li havía valgut un odi profund per part dels sectors populars.\nEs a dir, que era un odi superior, fins i tot, al que sentíen per altres enemics.\nI això, cada vegada que… Clar, a més a més, home, anar a asaltar una caserna sempre es una mica més perillós. Anar a assaltar un convent o una esglèsia, generalment no estan defensats, no estàn armats,\ni per tant tampoc es un objectiu gaire heroic, no es necessita cap gran… en fi.\nTot aixo de que venía? Ah, sí, de la cita del Jackson. Bueno, sí, evidentment sí.\nAixò es una cosa que als historiadors nord americans, desde fa 60 anys, sempre els hi ha cridat molt l’atenció, i ho entenc.\nPerquè en la seva cultura això no ha passat mai, diguessim, no?\nHi ha una historiadora nord Americana, que ja deu ser morta fa molts anys, Joan Connelly Ullman, va fer un… un llibre que va ser el clàssic durant molt temps sobre la setmana tràgica.\nI Gabriel Jackson, entre altres, va estudiar l’anticlericalisme dels anys republicans, dels anys de la guerra civil. No, això de Madrid i Barcelona.\nAviam. Sí, per una raó. Aquí, l’anticlericalisme violent de l’any 36 va ser més intens que a Madrid per una raó molt simple.\nAquí, durant setmanes, potser durant 3 o 4 mesos, els anarquistes armats van poder fer el que van voler\nsense cap amenaça militar enemiga. El front, els fronts, estaven molt lluny de Barcelona.\nA centenars de kilòmetres de Barcelona. A Madrid no.\nA Madrid, desde l’estiu del 36, les tropes de Franco es van acostant a la capital i, a princpis de Novembre, gairebé l’encerclen.\nEs clar, l’existència d’un enemic a les portes, fa que la gent digui, escolta, potser que enlloc d’anar a cremar la parroquia del barri, anessim a veure si parem els feixistes, no?\nPotser sería més urgent. La parroquia ja la cremarem, temps hi haurà. Saps que vull dir? En canvi aquí no hi havía aquesta urgència, no hi havía una amenaça militar.\nJo crec que es l’explicació.\nDe quina manera es formaven les milicies que després anaven al front d’Aragó i als diferents fronts?\nDe la manera més caòtica i improvisada que et puguis imaginar. Es a dir,\nen el moment en que, com et deia, un cop vençut l’aixecament militar.\nTothom que diu, “company, un fusell”, té un fusell i una caixa de bales.\nHi ha una part dels treballadors que decideixen que el que els hi va es això, anar a lluitar contra el feixisme allà on sigui, no?\nHi ha uns altres que diuen, escolti, que jo m’en torno a la fàbrica, que jo tinc família i tinc tal.\nPerò es una divisó, no sé, espontànea. Difícil de explicar en termes científics.\nDepén de les actituds personals, dels lligams familiars, de la manera de fer.\nBueno, llavors, Tot això es fa d’una manera absolutament improvisada. Perquè a més a més, com que la principal força obrera a Barcelona era la CNT,\nque era una organització llibertària, anarquista,\nLa seva cultura era contrària a tota idea de jerarquia.\nQue hi ha uns que manen i uns que obeeixen. Això els resultava repugnant, als anarquistes. Culturalment repugnant.\nPer tant, allò va ser, tothom que va dir, “jo m’en vull anar al front!”\nMolt bé. Homes i dones. Als primers temps, homes i dones. O sigui, sí, companya, només faltaría.\nNaturalment, aquesta gent van pujar amb tota mena de vehícles. Requisats, no? Camions, autocars, turismes. I en trens.\nI van marxar cap Aragó com si anessin a fer una costellada a les planes.\nLiteralment, o sigui, veus fotos i pel·lícules, i veus algú que porta una cantimplora, i dius, collons, aquest sí que era previsor.\nPerquè la majoría no, la majoría… I quan tinguem set? No sé, ja vorem, no?\nO sigui, la improvisació més… Anaven, com era l’estiu, anaven amb espardenyes.\nSaps que vull dir? Amb uns pantalos i una camisa. Res més.\nQuan aquestes milicies es van trobar amb la realitat, i la realitat era que a l’altra banda hi havía un exercit,\nallò va ser, en fi, una debacle, una desbandada. Molts, van començar, hostia, aquí encara em mataràn, em torno a Barcelona.\nVan haver de treure la majoría de les dones, perquè es clar, allò s’havía convertit… en fin.\nI, sobre tot, la idea aquella de, no, aquí no mana ningú. Aquí, si s’ha de decidir alguna cosa, aquí farem una assamblea.\nEscolta, això era incompatible amb qualsevol guerra digna d’aquest nom.\nPer tant, això es va anar, poc a poc, no d’un día per l’altre, lentament,\naquest espontaneisme inicial, aquesta idea de aquí tots som iguals i no hi ha uniformes i no hi ha galons i no hi ha res,\nes va haver de deixar de banda perquè així era impossible fer res de bo. I, de fet,\nsegurament, si les milicies que havíen sortit de Barcelona haguessin sigut una mica més…\nen fi, més, més disciplinades, i haguessin tingut experiència de combat, etcètera, probablement haguessin pogut conquerir les primeres setmanes les tres capitals, Osca, Saragossa i Terol, no?\nVan estar prop. Així que els franquistes es van organitzar una mica, no hi havía color, diguessim. La manca de simetría entre els dos bandos era tal.\nNos pots comentar un poc la crisi dels lloguers de Barceona i que es va fer en el període del 36 al 37?\nNo es un tema que conegui especialment bé, ja us ho dic d’entrada.\nAviam, la crisi dels lloguers era perque desde feia molt temps,\nla construcció de vivenda nova estava pràcticament paralitzada a Catalunya. Sobre tot la crisi del 29 l’havia acabat de paralitzar.\nPer tant, durant els anys de la república gairebé no es van construir habitatges nous.\nLa gran, la inmensa majoría de les persones -no només els treballadors, també les classes mitjanes i…- vivien de lloguer.\nLa idea del pis de propietat no era…\nNomés hi havía de propietat els que eren propietaris de tota la finca, per exemple, no?\nUna finca de l’Eixample, i vivíen al principal. Però la gran majoría, fins i tot metges, advocats, vivíen de lloguer.\nBueno, sobre tot en els habitatges obrers, la manca d’oferta, la població creixía poc o molt.\nLa manca d’oferta nova va fer que els preus dels lloguers comencessin a pujar i que hi hagués protestes i…\nmanifestacions, i en fi, una certa conflictivitat.\nBueno, quina política va fer la revolució entre cometes? Doncs, bueno, jo crec que més que una política planificada, el que es va donar va ser una realitat nova.\nMolts propietaris d’habitatges, de molts habitatges, no?\nO bé van ser assassinats, o bé es van amagar.\nPer tant, en molts casos simplement es que no hi había un amo que vingués a cobrar el lloguer.\nI, per tant, el llogater va dir, doncs, de moment, jo no pago.\nSaps? Es va prendre alguna mesura, que ara no sería capaç d’explicarte en detall perquè em podría equivocar,\nperò jo crec que, fonamentalment, el que va passar va ser això. Així com en moltes empreses també el propietari havía desaparegut,\ni per tant, es va haver de posar en marxa la col·lectivització una mica per necessitat,\nen el cas dels pisos de lloguer va passar una cosa semblant. En molts casos, eh.\nEs a dir, que la desaparició total o momentània del propietaris, va facilitar que durant molt de temps la gent digues, escolta, tú, això es estupendo, no hem de pagar lloguer.\nLlavors, després, al final de la guerra va haver-hi els seus problemes, perquè alguns propietaris, que van reapareixer, van dir, escolti, que aquests tíos em deuen aquí tres anys de lloguer.\nQuan preguntem a la gent sobre la vida durant els règim de Franco ens parlen d’una ciutat gris. Podríes explicar com sería una ciutat gris per els que la relacionen amb sol?\nJo crec que la grisor era literal, però sobre tot era metafòrica.\nEs a dir, que la gent que parla de la barcelona grisa dels 40 i part dels 50, que es molta,\nes refereix, sobre tot a l’ambient. Es a dir, per exemple, hi ha un text que tinc a sobre la taula ara d’un…\ndirigent franquista català de l’any 59, que diu, la diferència entre Madrid i Barcelona, en aquest terreny, es molt gran.\nMentre que a Madrid es nota una certa alegría de viure, en canvi aquí a Barcelona, això, la grisor, la tristor i tal.\nHome, aviam. Hem de considerar varies coses. Una, el poder adquisitiu dels salaris,\nsi agafem com a base el que teníen el primer semestre de l’any 36 abans de la guerra,\nel poder adquisitiu no es recupera fins al cap de gairebé 20 anys. Fins a finals dels 50.\nD’acord? El poder adquisitiu, no les pesetes, perque les pesetes…\nEl poder adquisitiu, si es 100, un index 100 a la primavera del 36, no recupera aquest nivel fins el 57 o 58.\nPer tant, val dir, la gent, la majoría de la gent, no disposava de gaires diners.\nI això sempre augmenta la grisor, perquè si no disposa de gaires diners, no pots anar a un café a prendre un nosequé.\nT’ho pensaràs tres vegades abans d’anar al teatre o d’anar al cine, o de comprar el que sigui.\nDesprés hi havía, bueno, com diríem?\nLa dictadura, la censura, imposaba, per exemple als mitjans de comunicació, un uniformisme molt remarcable.\nEs a dir, no hi havía… Tu anaves al quiosc i tots els diaris deien el mateix.\nPerquè? Perqué no tenien més remei, no?\nPer tant, no hi havía la diversitat de tal.\nA més a més, el paper premsa era escàs als anys 40 i tal. Per tant, a més a més, teníen molt poques pàgines. Les revistes,\nles poques revistes que hi havía igual, no? Molt poc paper, naturalment sense color.\nPer tant, tot, en aquest sentit, la grisor també era aquesta, no?\nL’uniformisme dels mitjans de comunicació. La censura afectava a tot. Als espectacles també, naturalment.\nThe parallel, which had been the Barcelona Montmartre for decades,\nara, els espectacles de pit i cuixa diguessim, d’unes senyoretes que ensenyaven la carn,\nestaven rigurosament controlats i censurats.\nI apareixia un funcionari als camerinos, amb una cinta mètrica que deia, este escote tiene que ser 3 centímetros más alto,\ni esta falda un palmo más larga.\nEntens? Clar, això tampoc contribuía a donar gaire alegría, diguessim.\nEtcétera. Es a dir, que hi havía un cúmul de factors, l’estat de la cartera de la gent, la disponibilitat econòmica escasa, excepte…\nPerdona, el racionament alimentari dura fins 1952.\nVale? I les restriccions electriques fins el 56.\nPer tant, la idea aquella d’uns aparadors il·luminats nit i día,\nno hi havía electricitat ni per iluminar les cases nit i día.\nDurant la nit, m’enrecordo que jo això encara ho he conegut de nen, les restriccions electriques.\nDes de les 10 de la nit fins les 6 o les 7 del mati seguent no hi havia electricitat.\nEl meu pare s’afeitava amb una espelma, saps que vull dir?\nPer tant, jo crec que son elements que expliquen perfectament la idea aquesta.\nAixò canviarà a partir dels anys 60 quan les carteres es comencin a omplir de diners,\nquan, en fin, s’acavin les restriccions, s’acavi el racionament, i en fi, comenci un cert consumisme i, bueno.\nUna certa abundància.\nHi ha un bust de Francesc Cambó a la Vía Laietana.\nJo no diría va donar suport a la dictadura de primo de Rivera amb aquesta frase.\nJo crec que s’hauría d’explicar amb més matisos i de manera més llarga, però tampoc… no tenim temps.\nDiguem que ell no es va oposar a la dictadura de Primo de Rivera.\nDonar-li suport, ell era prou astut com per no donar-li suport.\nMira si ho era d’astut i informat, que es preparava el cop de Primo de Rivera a l’any 23, ell va organitzar les coses de manera que\naquell día, el 13 de septembre 1923, ell estava…\ntenía un barco, un yacht de collons.\nDoncs, amb uns amics, estaven visitant ruines a Turquía, vale?\nEn fi, desconectats del món, no hi havía movils ni hi havía res.\nPer tant, després ell va poder dir, quan algú li va dir, escolti vosté,\nva dir, no, perdoni, jo em vaig enterar del cop de Primo de Rivera al cap d’una setmana.\nQuan vam arribar a la primera ciutat una mica important i vam veure uns diaris extrangers,\ni vam dir, escolti, que diu aquí? En turc, que diu?\nNo, que hi ha hagut un cop d’estat a espanya, ah.\nElls, per tant, no. Ell era massa hàbil com per puguer dir, va donar suport a Primo de Rivera.\nNo s’hi va oposar, i a partir d’un moment determinat va començar a criticarlo.\nSense fer res, eh.\nEl cop de Franco, no tampoc. Cambó no va donar suport al cop.\nQuan el cop a Catalunya va fracasar i va donar lloc a la revolució i a l’assassinat de burgesos i de capellans i la crema d’esglesies, etc,\nCambó va considerar que havía de donar suport a Franco perquè Franco guanyés la guerra i posés fi a aquella revolució que amenaçava\nles vides dels seus amics. La seva no perquè ell ja estava a l’extranger, però les vides dels seus amics.\nels patrimonis de tot el seu entorn, etc.\nPer tant, ell no va donar suport al cop, va donar suport al bàndol franquista durant la guerra, per el que ell va considerar -no ho estic defensant, ho estic explicant-\nell va considerar que era una questió de supervivència.\nEs a dir, si Franco no guanya,\nno podrem tornar mai més a Catalunya. De fet, ell tampo hi va tornar. No va poder o no va voler.\nPerò la idea era, no jo, ell a Europa i Amèrica vivía de conya. Vull dir que no…\nNo, no, no volía dir ell, volía dir el seu mon.\nLa gent de la lliga, etc. Si Franco no guanya, tota aquesta gent es convertiràn en exiliats com els russos blancs que dèiem, no?\nPer tota la vida, els seus fills, els seus nets, perquè no podràn tornar mai.\nAixò s’havía d’impedir. Per tant, va movilitzar diners, contactes, influència de tota mena per contriubuir a la victòria de Franco pensant\ni amb això es va equivocar totalment,\nque quan Franco hagués guanyat la guerra amb la seva ajuda, entre altres la seva,\nell podría anar a veure Franco i dir-li, bueno, mi General, que yo le he ayudado mucho.\nSupongo que ahora usted serà agradecido, no?\nI que li podría demanar a canvi concessions polítiques.\nEs va equivocar, perquè això era no conèixer a Franco. Franco, un cop es va sentir amo i senyor,\nva oblidar a tots els que l’havíen ajudat, fossin Cambó o fossin qui fossin.\nEls va oblidar completament.\nO sigui, ara ell era l’amo i feia lo que li donava la gana. I no\nacceptava demandes de ningú. Bueno, si alguna demanda li arribava i ell trobava que li convenía sí.\nI estes demandes que cambó li va plantejar indirectament després de la guerra, no…\nFranco no les va considerar en cap moment. Per tant, per això Cambó va acabar, va morir a Buenos Aires amargat, diguessim, perquè va veure que aquella jugada seva…\najudem aquest tío primera perquè ens interessa per salvar els mobles, diguessim, i després perquè ens estarà agrait, doncs això, va ser un calcul trucat.


SENTITS - Llar d'infants MARE DE DÉU DE FÀTIMA\nLes nostres educadores segueixen la pauta que els infants es desenvolupen a través de la seva intel·ligència i enginy. Realitzem diferents tipus d'experimentació on tots els sentits són importants: tacte, gust, vista, olfacte i oïda\nCamí sensorial: on el sentit principal amb el que experimentem es el tacte... però no ho fem amb les mans sinó amb una altra part dels cos... ELS PEUS! és una activitat molt divertida on els infants passen per diferents cubetes plenes de coses diverses, des de gespa artificial, roba de feltre, fulles seques, paper de diari arrugat fins a ferradures.\nExperimentació amb fulles de tardor... la tardor es una estació de l'any que a la nostra llar d'infants dona molt joc, des de celebrar la tradicional festa de la Castanyada on tastem les castanyes, moniatos i fem panellests fins a les fulles seques, qui no ha trepitjat i jugat amb elles quan cauen dels arbres? a l'escola no poden faltar.. als infants els encanta tirar, trepitjar i sentir el crec crec, olorar-les, veure els diferents colors que tenen... en aquesta experimentació hi ha diferents sentits en joc i a part es molt divertit!!\nExperimentació amb xocolata desfeta! o xocoterapia com diem a la nostra llar.. jajaja... els infants poden experimentar lliurement amb la xocolata, olorar, tastar, tocar amb totes les parts del seu cos la viscositat de la xocolata, s'ho passan d'allò més bé, clar que després toca una dutxa per treure tota aquesta xocolata, però val la pena per veure com riuen i gaudeixen amb l'activitat!\nI com aquestes activitats moltes més, tastar diferents aliments, jugar amb paper de diari, paper de wc, gelatina, pintura, estampació amb diferents materials (esponges, pinzells, patata, taps de suro..), fang... la manipulació es una de les millors formas de descobrir el món!


David Bueno: “Persistir és avançar. Resistir és quedar-nos on som”\nDavid Bueno i Torrens (Barcelona, 1965) és doctor en biologia i professor de genètica a la Universitat de Barcelona, i un brillant divulgador, com saben els lectors de l’ARA. Acaba d’escriure un llibre que no és d’autoajuda ni d’optimisme per decret, sinó de com el nostre cervell està entomant la quantitat abassegadora d’incertesa que li ha caigut al damunt amb el covid-19. El llibre es titula L’art de persistir (Ara Llibres, 2020), i l’autor hi diu que vol contribuir a desenvolupar una societat amb un nivell més alt de responsabilitat individual i col·lectiva. Per què? Contesta Bueno: “Penso que se’ns tracta com si encara fóssim adolescents o nens quan ens fan fer coses sense explicar-nos per què les hem de fer. Una societat que no empodera la seva gent perquè facin les coses per convenciment propi, en el fons l’està infantilitzant”.\nA vostè el van contactar per si volia participar en un d’aquests vídeos que corren per les xarxes i cantar una estrofa del Resistiré, i va dir que no. Com és això?\nQuan vaig començar a mirar la lletra, que diu que resistiré els cops que m’estan donant, vaig pensar “¿jo haig de resistir que em donin cops, o haig d’evitar rebre’n?” Resistir és quedar-te amb el que no m’agrada. Evitar rebre cops és tenir un objectiu.\nI què és persistir?\nPersistir és continuar avançant. Resistir és quedar-nos on som, és enrocar-nos per suportar alguna situació que no ens és favorable, cosa que implica acabar anant enrere, per un motiu molt simple: vivim en un món dinàmic i, si jo em quedo on soc, acabo quedant-me enrere. És com a Alícia a través del mirall, en què els habitants del país de la Reina Vermella han de córrer molt perquè el terra es mou tan ràpid que si no corren es queden enrere. Persistir és tenir un objectiu, el que sigui, i treballar per anar-t’hi acostant. Potser no hi arribes mai, potser t’hi acostes més a poc a poc, però anar avançant ja evita com a mínim que tiris gaire enrere.\nEn les circumstancies de pandèmia actuals, en què tot és incert, en què consistiria persistir?\nEn no conformar-nos. Seguir les normes que se’ns donen per evitar grans contagis però no creure’ns-les de manera submisa sinó entendre per què ho fem. Prendre consciència de per què fem les coses.\nLa gent a qui li han tancat el bar o el teatre, com pot persistir?\nAmb un punt d’optimisme, que és difícil en situacions com aquesta: veure què pots salvar, ajuntar-te amb els altres, protestar i mobilitzar-te davant el que significa haver de pagar la quota d’autònoms si no tens ingressos, i dir-los que ens ho han de rebaixar tant sí com no, perquè sinó no aguantarem. Tot menys dir-te que no hi ha res a fer. I recordar que el que fa el grup ens influeix, però el que fem nosaltres també influeix el grup.\nPer què ens costa tant gestionar la incertesa?\nPerquè portada a l’extrem és una amenaça. I, per tant, m’haig de protegir. Però en l’altre extrem també pot ser una oportunitat. I si la veig com una oportunitat haig d’estar pendent de poder-la aprofitar perquè, si no n’estic pendent em passarà de llarg.\nD’entrada, la pandèmia té més d’amenaça que d’oportunitat.\nAquest és el problema: que l’amenaça de la pandèmia és múltiple (de salut, econòmica, personal, familiar, social) i sabem que hi ha molta gent que no li ha anat bé, per la qual cosa encara veiem l’amenaça amb més intensitat. I el nostre cervell respon a les amenaces amb l’emoció de la por, que ens porta a amagar-nos o a fugir, o amb l’emoció de la ira, que ens porta a defensar-nos agressivament.\nI com se supera la por o la ràbia?\nPrimer, pensant que les oportunitats tornaran. Per això cal persistir, perquè si estem convençuts que les oportunitats tornaran, la manera com el nostre cervell gestiona la situació és a través de la curiositat, veure què puc aprofitar d’aquesta oportunitat. Pot trigar més o menys, depèn de quan tinguem la vacuna, però les oportunitats tornaran i, sabent-ho, cal estar alerta perquè quan arribin no ens passin de llarg. Pensa-t’ho bé abans d’abaixar la persiana, amb tot el respecte per les decisions de tothom. Perquè, a veure, la situació que ha creat la pandèmia no és fàcil ni per als investigadors.\nNo ho sé, les borses tenen la certesa que Pfizer té una vacuna que és un 90% segura.\nEm sembla que ens ho hem cregut tots de les ganes que tenim que sigui veritat, però l’exemple del mercat borsari serveix: qui només està alerta de les amenaces, ven quan no toca i no compra quan toca. Les persones amb capacitat d’arriscar-se (no de ser addictes al joc) normalment són més optimistes i tenen un nivell més alt de motivació. Les persones que no s’arrisquen són menys optimistes, fins i tot pessimistes, i tenen molta més propensió cap a la tristor. I a vegades deixen que les coses passin i que algú els digui què han de fer perquè, si no l’encerten, la culpa serà d’una altra persona, no d’ells.\nCom és que no reaccionem igual? Aquesta propensió a la tristor ¿és hereditària?\nHi ha un component genètic hereditari, de concepció, de quan es van ajuntar els gens dels pares. Però atenció: passa que això és només una predisposició. La genètica ens diu que tothom neix amb una predisposició a l’optimisme d’un 40%. La resta dependrà de com ens han educat, de les experiències que hem tingut en la vida, de tot allò que moltes vegades no podem ni tan sols mesurar però que influeix també en la manera com se’ns ha format el cervell.\n¿I com aconseguim que l’altre 60% tendeixi a l’optimisme, també?\nS’ha vist que els infants que viuen en famílies que no els valoren, on no se senten protegits o, encara pitjor, on no s’han sentit estimats, el tipus de configuració neuronal que se’ls va formant fa que siguin molt menys curiosos, molt més propensos a la tristesa i a la depressió. O els nens amb pares inestables, que avui els renyen per una cosa i l’endemà els donen un premi per la mateixa cosa. Tot això els fa mal. En canvi, els infants que estan en famílies que els mostren confiança i seguretat, que els estimulen a arriscar-se, a decidir per ells mateixos, sabent-se protegits pel seu entorn, aquests infants quan són grans són molt més curiosos, són persones molt més segures d’elles mateixes, amb molta més capacitat de reflexió i fins i tot de gestió de les emocions. Aquest 60% el podem tocar a través de l’educació.\nPer què parla tant de la importància de la curiositat?\nCom a espècie biològica, els humans som bastant nyicris, vull dir que no tenim ni urpes fortes per esgarrapar, ni ullals poderosos per mossegar... Però si hem sobreviscut centenars de milers d’anys és perquè aprenem de l’entorn per poder-nos anticipar al passarà. Aprenem perquè som curiosos. Si no fóssim curiosos no examinaríem el nostre entorn. Per això els nens petits ho exploren tot i ho toquen tot, perquè necessiten aprendre. No és que el nen sigui desobedient, és que és curiós i per curiositat és capaç de fer fins i tot allò que li han dit que no ha de fer.\nAlguns governs ha confiat més que no pas els nostres en la responsabilitat individual dels ciutadans. Com ho han fet?\nCom a Nova Zelanda. Té molt a veure amb la tradició cultural i educativa de cada país. Hi ha tradicions educatives en què la reflexió és present des de la infantesa: l’escola no diu que les coses s’han d’aprendre perquè sí, dediquen moltes estones a discutir per què les coses són com són. Jo m’hi trobo: quan vaig a un congrés científic, els col·legues que venen de la tradició saxona ens passen la mà per la cara, perquè estan acostumats des de ben petits a qüestionar-ho tot. Nosaltres estem més acostumats a creure’ns-ho. Des de ben petits els fan reinterpretar tot el que van aprenent.\nEn el nostre cervell, ¿les retòriques del virus i la guerra quin efecte fan?\nUn efecte horrible. Totes les retòriques que ens recorden violència o autoritat, amb persones uniformades custodiant un metge, l’únic que fan és reforçar aquesta imatge d’autoritarisme, que diu que les coses es fan perquè es manen, no perquè creguem que s’han de fer així. I, de fet, un dels efectes que es comença a percebre és que hi ha més polarització de la societat, entre persones que s’han esbiaixat més cap a tendències autoritàries, que volen més mà dura, i no convenciment dialogat. Serien els policies de balcó, per exemple.\nEn sortirem molt tocats?\nUna mica tocats segur, però no té perquè ser en un sentit negatiu. Els estudis que hi ha sobre confinaments s’han fet amb presoners i, per tant, amb situacions molt més extremes de confinament, i s’hi veu una tendència a perdre curiositat, flexibilitat cognitiva o capacitat d’analitzar situacions diferents. Aquest és un dels riscos que tenim.\nConec gent que teletreballa des del març i es passa els dies amb els pantalons del pijama i les sabatilles.\nHi ha la síndrome de la cabana. La tenen les persones que han passat molt temps tancats en una habitació o en una casa, i després tenen por dels espais oberts, perquè no se senten protegits. Aquesta por ens pot portar o cap a un tancament intern, o cap a un increment d’agressivitat. Jo he vist al meu barri una filera de gent que estava fent cua per entrar a una botiga i algú que no ha vist que no hi ha cua entra i l’esbronquen d’una manera que dius: “Home, però ¿que no ho heu vist que no s’ha fixat que hi havia cua?”\nSisplau, entri en el cervell de Donald Trump. ¿És possible que estigui intentant buscar la manera de sortir guanyador d’una derrota?\nSí, hi ha persones que interpreten la derrota com un fracàs personal, i tots tenim situacions en la vida en què hem perdut i situacions en què hem guanyat, no és una qüestió personal. Hem d’aprendre a separar-ho. Trump és una persona narcisista, crec que fins a la patologia, però a ningú li agrada sentir-se perdedor i tots busquem una excusa. Fins a cert punt és sa, perquè és l’inici de la resiliència. O sigui, no m’ha anat bé però anirà millor, o no ha sigut tot culpa meva. El problema és quan això ho portes fins a l’extrem de dir que no hi ha mai res dolent que sigui culpa teva. Aquí és on hi ha la patologia.


Universitat d’Oriola | enciclopèdia.cat\nInstitució d’ensenyament superior creada a Oriola el 1569 pel papa Pius V en convertir en universitat el col·legi fundat al convent de Sant Domènec el 1547 pel bisbe d’Oriola Ferran de Lloaces i Pérez.\nEl 1592 el papa Climent VIII disposà que la nova universitat acollís totes les facultats i ciències: teologia, cànons, filosofia, medicina, matemàtiques, etc, i s’hi pogués obtenir el grau de batxiller, llicenciat, doctor i mestre. El rector del col·legi seria el canceller de la universitat. No aconseguí l’aprovació reial fins el 1646, que li atorgà les mateixes gràcies, privilegis i exempcions que a la Universitat de València. Fou la més important del regne després d’aquesta. El 1786 disposava de 24 càtedres, un claustre d’uns 100 doctors i prop de 300 estudiants. Experimentà diverses modificacions, fins que fou suprimida el 1835. Restà com a col·legi agregat a la Universitat de València.


Torneig Actius Olot 2021 CLUB ESCACS OLOT Inscrits: https://chess-results.com/Tnr574928.aspx?lan=9 DATA i LOCAL DE JOC: Diumenge 19 de setembre de 2021 Inici de la primera ronda: 9:30 del matí Hora prevista de finalització última ronda:…\nClub Escacs Olot 493\nCampionat Social 2021 Divendres 18 de juny, va començar el Campionat Social 2021 amb la participació de 31 jugadors. El torneig es juga en sis rondes i continua els dies 25 de juny i…\nCONVOCATÒRIA D’ELECCIONS A LA JUNTA DIRECTIVA DEL CLUB ESCACS OLOT 2021 Es posa en coneixement de tots els Socis del Club Escacs Olot la convocatòria d’eleccions per a renovar la totalitat dels càrrecs de…\nClub Escacs Olot 229\nLamentem comunicar-vos la mort del Sr. Bosch (Joaquim Bosch), soci fundador del club i jugador encara actiu a la passada lliga 2020 amb 96 anys. Una persona coneguda per tots els olotins i tots…\nClub Escacs Olot 356\nLamentem comunicar des del club que després d'estar unes setmanes a l'UCI lluitant contra la COVID-19, avui dia 22 de febrer de 2021, ens deixa un dels jugadors històrics del nostre club i dels…\nClub Escacs Olot 384\nAquest dissabte comencem 6 tornejos en línia de ràpides a la plataforma Lichess. Les partides seran de 3min + 2seg en un torneig amb mode Arena de les 19:15h a 20:45h. Inscripció gratuïta amb…\nClub Escacs Olot 299\nDissabte passat es va disputar la final del torneig online organitzat per la Delegació de Girona de la Federació Catalana d'escacs. El torneig consistia en un sistema d'eliminatòries en el qual el jugador que…\nClub Escacs Olot 304\nEl dissabte passat 21 de novembre es va disputar un torneig on-line, a través de la plataforma Lichess, per aconseguir donatius pel GRAN RECAPTE. En total es van aconseguir 150€ que seran ingressats al…\nClub Escacs Olot 335\nA l’Hotel Evenia de Lloret els dies 10, 11 i 12 es va disputar el campionat de Catalunya per edats. El Club Escacs Olot va presentar un equip a la categoria sub-16. L’equip format…\nClub Escacs Olot 342\nAquest passat cap de setmana es va jugar l’Open Internacional Vila de Manlleu. El torneig es va disputar a 7 rondes a un temps de 9 minuts +2 segons d’increment. Nombrosa participació del Club…\nClub Escacs Olot 352\nMagnifica la participació dels jugadors del Club Escacs Olot al torneig Poble de Vilobí. El torneig es va disputar a un ritme rapid de 5 minuts, destacar el 5é lloc de Luis Antonio Terry,…\nClub Escacs Olot 249


L'Ajuntament i LFComerç promouen les compres al costat de casa - somlesFranqueses\nL'Ajuntament i LFComerç promouen les compres al costat de casa\nEls comerciants han editat un vídeo amb la participació de bona part de teixit comercial\nDilluns, 18 de maig de 2020 | 19:10h\n"Comprar a les Franqueses és comprar al costat de casa, tenir relació directa i contínua amb el botiguer, potenciar i reactivar l'economia local i gaudir d'una gran varietat de productes i serveis".\nAmb aquesta idea, l'Ajuntament i l'Associació de Botiguers, Comerciants i Professionals de les Franqueses LFComerç han engegat la campanya #jocomproalesfranqueses #jocomproacasa, una iniciativa de promoció del comerç local que pretén posar en valor els avantatges de la compra a les botigues de les Franqueses.\nD'aquesta manera, a més, també es pretén potenciar el comerç de proximitat, sobretot després de l'aturada de dos mesos provocada per la Covid-19.\nA més de diversa cartelleria, la campanya compta amb un audiovisual en què participen diversos comerciants del municipi, a més de l'alcalde i la regidora de Dinamització Econòmica, Mercats, Comerç i Activitats.\nEn aquest sentit, l'Ajuntament i LF Comerç també han preparat material de difusió per informar a la ciutadania sobre quines mesures cal tenir en compte per anar a comprar amb seguretat seguint les recomanacions sanitàries.


Els senderistes de Puçol visiten el bosc regenerat en el punt geodèsic de Rebalsadors\nEl diumenge 9 de novembre, el Grup de Senderisme Puçol va tornar a la Serra Calderona per a comprovar in situ la regeneració d'un bosc arrasat per un incendi, en la zona de Rebalsadors. En la seua ruta circular, van disfrutar del GR-10, diverses fonts i el Barranc de Tramussos. Ens ho conta el seu coordinador, Paco Ramírez.\nDe nou, ens n'hem anat a la Serra Calderona, per a disfrutar d'esta ruta cinc estreles on hem superat amb nota la part tècnica i, superada la zona més compromesa, hem disfrutat d'una ruta exigent, però al mateix temps entretinguda, on l'entorn muntés de Rebalsadors, ens ha deixat una imatge agradable i al mateix temps eloqüent de la regeneració que s'està produint després de l'infortunat incendi que va succeir en estes llars, no fa molt de temps.\nEl nostre punt d'inici el vam situar en la Font de Sant Josep, en la carretera que des de Serra puja fins al Garbí. En a penes 200 metres, prenem un desviament a l'esquerra, per a prendre una pista amb direcció la Font del Llentiscle que, en còmodes llaçades, ens situa a l'inici del GR-10, per una canal que ens conduïx al primer escull o zona tècnica de la ruta, després de superar la “enfilada”, on algun senderista es va entravessar.\nVam continuar per la senda, que en el seu tram final presa prou inclinació, a la recerca del vèrtex geodèsic de Rebalsadors (810 metres). Una vegada reagrupats, vam prendre direcció cap al mirador, on les vistes panoràmiques de 360º, ens descobrixen tota una amalgama d'imatges difícils de retindre.\nLa segona part de la ruta la vam realitzar baixant per la pista que en el seu moment havíem deixat en la confluència amb el GR-10.\nVam eixir a la trobada de nou de l senyal blanc i roja, per a baixar pel Barranc de Tramussos i desembocar en la Font de Sant Antoni, des d'on vam encaminar els nostres passos cap a la Font de l'Ombria, zona recreativa on vam realitzar la parada “tècnica”… per a recobrar forces en forma de viandes.\nDesprés del reconfortant àgape, de nou encaminem els nostres passos cap a la Font de Sant Josep, fent així esta ruta circular.\nLa pròxima ruta ens veiem en les Fonts d'Ayódar.


El nou equipament municipal s’afegeix als altres dos centres cívics de proximitat: Jardins de la Pau i Sant Jordi- Ribera Baixa\nAhir van començar les jornades de portes obertes al nou Centre Cívic Palmira Domènech. Aquest equipament municipal s’ha afegit així als altres dos altres centres cívics de proximitat amb què ja compta el Prat de Llobregat: Jardins de la Pau i Sant Jordi-Ribera Baixa. Les portes obertes continuaran durant la jornada d’avui diumenge. Ahir hi van assistir veïns i veïnes del Prat de Llobregat, així com representants del teixit social i veïnal de la ciutat.\nPer tal de desenvolupar aquesta tasca comunitària, el nou centre cívic proposa un programa cultural a través de quatre àmbits: gastronomia, accés al coneixement, cultura digital i cos i moviment. La dinamització d’activitats amb visió oberta i intergeneracional seran trets característics d’aquest nou equipament cultural, social i comunitari, on la ciutadania serà la veritable protagonista en el disseny i realització de propostes que donin resposta a les seves inquietuds.


Queixes de les mesures sanitàries en la residència d'Altabix d'Elx\nEl Síndic recomana intervindre la residència de majors d'Altabix, en Elx\nHo ha fet després de rebre diferents denúncies\ndimecres, 11 de novembre 2020 - 08:55h\nEl Síndic ha rebut diferents denúncies | Pixabay\nEl Síndic de Greuges ha recomanat a la Conselleria d'Igualtat i Polítiques Inclusives que intervinga la residència de majors d'Altabix ubicada en Elx, en el Baix Vinalopó (Alacant), per suposades irregularitats en la gestió i el tracte i les condicions en les que es troben estes persones.\nEl defensor del Poble valencià s'ha pronunciat en eixos termes després de rebre la denúncia de particulars i de l'Associació per la Dignitat i Benestar dels Ancians (ADBAR).\nL'escrit del Síndic de Greuges, al que ha tingut accés EFE, fa referència a les deficiències denunciades en este centre de majors com l'aïllament dels usuaris sense autorització d'accés als familiars, la falta de mitjans materials i personals o d'informació sobre la incidència de contagis en la residència.\nTambé posa l'accent en les pèssimes condicions d'higiene, alimentació i sanitàries, la nul·la mobilitat i la falta d'hores de llum i sol, que es va fer més gran durant l'estat d'alarma. A demés, durant el confinament a penes podien fer-se telefonades amb els familiars i ara que s'han représ, es duen a terme a molta distància i sense intimitat.\n"Fernando Simón considera útil una mesura que s'està aplicant en Europa" "El 70% dels brots en el territori valencià són d'origen social"


Meliqishvili Guest House Batumi Geòrgia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n85 Melikishvili Str., Batumi Centre, Batumi, Geòrgia, 6000 - Veure al mapa\nMés informació sobre Meliqishvili Guest House\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Meliqishvili Guest House és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Batumi. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nMeliqishvili Guest House ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. L'hotel ofereix Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, aparcament de cotxes, transport hotel/aeroport, lloguer de bicicletes, àrea de TV/saló compartit per garantir el més gran comfort possible als seus clients.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb aire condicionat, calefacció, escriptori, balcó/terrassa, telèfon a cada habitació. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, Meliqishvili Guest House no troba competidors en cap categoria.


El CPA Olot impulsa accions per racaptar els diners suficients per participar al mundial de Brasil - Olot TelevisióOlot Televisió\nEl CPA Olot impulsa accions per racaptar els diners suficients per participar al mundial de Brasil\nEl Club Patinatge Artístic Olot ha presentat avui les accions que durà a terme per recaptar diners per poder participar al Mundial del Brasil d’aquest 2011. Les olotines hi van a defensar el títol de campiones del món, però necessiten suport econòmic per poder-hi viatjar. El club calcula que desplaçar l’equip que anirà al Brasil els pot suposar una despesa de 3.000 euros per persona.\nDes de l’any 2003, el Club Patinatge Artístic Olot ha conquerit fins a sis vegades el títol de Campió del Món. Una fita que és difícil d’aconseguir, però que aquest 2011 es pot complicar més si no s’arriba a trobar els ingressos necessaris per desplaçar l’equip al Brasil, el país on es celebra el Mundial d’enguany. És per això que el CPA Olot ha presentat avui un pla d’accions per recaptar fons per poder-hi participar. Des del club calculen que necessitarà invertir 3000 euros per cada integrant de l’expedició. Segons l’entrenador de les olotines Ricard Planiol, les patinadores mereixen completar la temporada amb la seva totalitat.\nLes accions són diverses, i es dividideixen en 3 fases. Una vol potenciar la presència del club en les xarxes socials 2.0 com facebook o twitter. La fase 2 consisteix en la venda de butlletes, a un preu de 5 euros. A cada butlleta es vendrà un quilòmetre del trajecte que ha de recòrrer l’expedició des d’Olot fins a brasília, uns 8mil83quilòmetres. I la fase 3 pretén aconseguir recursos econòmics mitjançant la col·laboració d’empreses i l’esponsorització d’aquestes accions.\nLes administracions també volen estar al costat del club, i ja s’han compromès a col·laborar en la financiació. Destaquen el paper que juga el CPA Olot per a la difusió de la ciutat d’Olot, a més de la força del seu planter, que compta amb més de dos-cents esportistes. El club patinatge artístic Olot espera tornar del Brasil amb un bon resultat, i defensar amb el xou Superstició el títol mundial obtingut l’any passat.


15è Cau de Bruixes a Centelles - Socpetit.cat\n15è Cau de Bruixes a Centelles\nFins el 5 de febrer podreu gaudir del 15è Cau de Bruixes de Centelles, amb un programa lúdic-cultural entorn a la tradició de bruixes i a l’esoterisme. Hi haurà espectacles al carrer, un mercat esotèric, conferències, carrers temàtics, contes, begudes esotèriques…\nAixí doncs, es diu que el Cau de Bruixes de Centelles va néixer l’any 1998 a partir d’un grup de persones de la població partint de la dita popular : "De Centelles, bruixes totes elles". Al llarg d’aquests anys s’ha configurat un programa lúdic-cultural entorn a la tradició de bruixes i a l’esoterisme; amb espectacles al carrer, un mercat esotèric, conferències, carrers temàtics, contes, etc.\nA la festa us trobareu:\n1.- Programa cultural: Racó esotèric ,conferències, tallers esotèrics, música medieval,etc.\n3.- Mercat màgic: està situat al mig del poble, entre carrers ambientats a l’entorn de l’espai modernista del Passeig, i resta envoltat de màgia i de bruixes. Es poden adquirir tot tipus de producte relacionat amb l’esoterisme: productes naturals, objectes artesanals, tècniques de salut alternatives, màgia, astrologia, amulets…


Receptes d'estiu amb embotit\nAmb l’arribada de l’estiu ens ve de gust menjar plats diferents, fresquets. Tenim una mica més de temps per a dedicar a la cuina i moltes ganes d’innovar!\nHem trobat algunes receptes delicioses que volem compartir amb vosaltres. Només us podem avançar que totes elles són boníssimes!\nUna recepta super lleugera, deliciosa i molt fàcil de fer.\nEs liqua la pera i se li afegeix una mica de sal i oli. Abans de servir, afegir-hi uns encenalls de llonganissa.\nClica aquí per veure la recepta original del programa Cuines de TV3\nTorrades de guacamole i fuet\nIngredients per al guacamole:\nUnes fulles de coriantre\nTorrar pa, afegir-hi una base de guacamole, picar el fuet i el tomàquet a trosset i afegir-ho a sobre.\nClica aquí per veure la recepta original de www.magradacatalunya.cat\nPonerlo en un molde y dejadlo unos minutos en la nevera para que conserve bien la forma.\nHaz click aquí para ver la recta original de www.lessenciadelacuina.com\nAmanida de fabetes amb menta i llonganissa culana\n150-200 gr de fabes molt petites, pelades i fresques\n8-10 trossos de llonganissa culana\nBrots tendres de menta\n– Saltejar el pernil i reservar\n– Tallar l’escarola a trossos petits\n– Barrejar les fabes, l’escarola, la menta i el pernil. Afegir-hi sal i oli.\n– Posar-ho en un motllo, refredar i servir.\nFes click aquí per veure la recepta original de www.receptes.cat


BICICLETES I GELATS AL BAIX EMPORDÀ - VIVENCIAL.CAT\nInici / Experiències / BICICLETES I GELATS AL BAIX EMPORDÀ\nBICICLETES I GELATS AL BAIX EMPORDÀ\nTipus de Tour:\nDisponible entre setmana i cap de setmana.\nMinim 2 persones\nEl Baix Empordà és una de les comarques més conegudes de la Costa Brava. Les seves cales naturals, els seus pobles amb encant, les viles medievals, els camps d’arrossars… Tot configura un paisatge únic a Catalunya i amb Vivencial.cat en descobrirem els secrets més amagats. L’escapada inclou:\nExperiència “Tast de gelats salats” a Peratallada.\nLloguer de bicicletes elèctriques, Burricleta, per recórrer els camins de l’Empordà.\nGuia de les millors cales i experiències nàutiques a la Costa Brava.\n1NIT d’allotjament a l’Hotel Mar de Tasmània de La Bisbal d’Empordà amb esmorzar inclòs.\nData sortida: Adults: 97,90 € 23456\nCategoria: Experiències Etiquetes: Aiguablava, Begur, Costa Brava, Empordà, Natura, Peratallada, Platges de Catalunya, Sa Tuna, Tast de productes típics, Turisme cultural, Turisme de proximitat, Turisme Rural\nTastet de productes Lloguer de bicicletes Allotjament Patrimoni històric Documentació\nExperiències exclusives VIVENCIAL.CAT\nEl Baix Empordà és una de les comarques més conegudes de la Costa Brava. Les seves cales naturals, els seus pobles amb encant, les viles medievals, els camps d’arrossars… Tot configura un paisatge únic a Catalunya i amb Vivencial.cat en descobrirem els secrets més amagats.\nDIA 1. Tast de Gelats i Ruta en Burricleta.\nEnmig del poble medieval de Peratallada, un dels més bonics dels petits pobles de l’Empordà, hi trobem una petita gelateria molt especial. La Maria Rosa té entre les seves propostes unes petites joies gastronòmiques; estem parlant dels gelats de l’artesà Angelo Corvitto. Aquest sicilià, establert a l’Empordà és considerat un dels millors gelaters del món. La Maria Rosa, hi va tenir l’encert de col·laborar-hi amb l’edició d’uns gelats molt especials; els gelats salats de Peratallada. De gustos tan especials com el vermut, l’oli, l’anxova, el foie,… no deixen indiferent a ningú i des de Vivencial.cat ens hem proposat descobrir-los. Al matí, tast guiat de gelats salats acompanyats de copa de vi de la DO Empordà. Acabat el tast, dinar lliure a la zona.\nA la tarda, us proposem una activitat per descobrir el territori amb la pau i tranquil·litat que caracteritza aquesta zona de Catalunya. Amb les Burricletes (bicicletes elèctriques que ajuden a l’usuari a fer el camí més lleuger) descobrirem els arrossars i molins del Baix Empordà. La brisa de l’Empordà, els camins planers entre arrossars i molins blancs que sobresalten entre el verd, ponts i viles medievals… Una excursió per desconnectar i gaudir de les petites coses!\nDIA 2. Platges i cales de l’Empordà.\nUna escapada a l’Empordà sense recórrer les millors platges i cales de la Costa Brava no seria una escapada completa. Per aquest segon dia us proposem gaudir de les platges i cales naturals del Baix Empordà. Endinseu-vos en les seves aigües cristal·lines, admireu el paisatge submarí fent una bona ruta de snorkell o qui sap, potser sou més de navegació i voleu gaudir d’un dia en vaixell. Consulteu-nos totes les propostes, els nostres experts us ensenyaran cada racó de la Costa Brava!\nSigueu els primers a ressenyar “BICICLETES I GELATS AL BAIX EMPORDÀ” Cancel·la les respostes\nVINS I MONESTIRS HISTÒRICS DE L’ALT EMPORDÀ RELAX I ARTESANIA A GIRONA I BANYOLES\nEsteu veient: BICICLETES I GELATS AL BAIX EMPORDÀ 97,90 €


Inauguració exposició Salvador Alavedra, el dibuix i la música | col·lecionistes terrassa\n← Salvador Alavedra El Dibuix i la Música\nConferència Salvador Alavedra Música i Traç →\nPublicat el Juny 20, 2015 per colleccionistesgrupterrassa\nL’associació ha inaugurat avui 15 de juny, a la sala 3 del Centre Cultural Terrassa, l’exposició anual dedicada enguany als dibuixos de Salvador Alavedra, amb el títol: Salvador Alavedra. El dibuix i la música.\nHa presentat l’acte l’Adrià Fornés, director artístic del Centre Cultural Terrassa, que ha expressat la seva satisfacció per poder presentar al públic una col·lecció de dibuixos de tant nivell artístic i poder gaudir de la presencia de l’autor.\nA continuació, Francesc Comellas, en nom de l’associació, ha explicat com va sorgir la idea d’aquesta exposició, durant la visita a casa de l’autor amb motiu de l’entrevista que va publicar el nostre Butlletí. També ha explicat unes pinzellades sobre la personalitat de l’autor i ha agraït a la seva família que l’hagin fet possible.\nFinalment, Ricard Alavedra, fill de Salvador Alavedra, ha presentat, no sense emoció, el contingut de l’exposició, seguint les diverses etapes de la creació artística del seu pare i la seva passió pel dibuix i la música.\nEl Grup de Jazz d’Amics de les Arts i Joventuts Musicals ha enriquit aquesta inauguració tocant uns quants temes de jazz, un dels estil musicals més estimats per Salvador Alavedra.\nAquesta interessant exposició restarà oberta fins el proper 12 de Juliol.\nLes fotografies ens han estat cedides pel consoci Rafael Aroztegui.