Guerres oblidades - Revista Mètode\nCiència i tecnologia s’alien per a descobrir la violència del passat\nLes ciències forenses aplicades a l’arqueologia han permés estudiar no només com vivien els nostres avantpassats fa milers d’anys, sinó també com morien. En la imatge, un dels cranis trobats en el jaciment d’Alken Enge (Dinamarca), on s’han trobat més de 2.000 ossos humans pertanyents a uns 84 cossos. Les restes presenten clares marques de violència, motiu pel qual els investigadors mantenen la hipòtesi que en aquell lloc va produir-se una massacre de caràcter ritual a principis de l’era comuna. / Ejvind Hertz, Skanderborg Museum\nEn la imatge de l’esquerra, crani d’un neandertal trobat en la Sima de los Huesos d’Atapuerca, conegut com a Cr-17. Els dos grans forats visibles en el front apunten a una hipòtesi clara: l’individu va ser assassinat amb dos cops amb un objecte contundent. Les ferides són exactament iguals (és a dir, dutes a terme amb el mateix objecte) i no hi ha cap senyal de recuperació del teixit ossi; per tant, aquest homínid va morir dels colps. És a dir, va ser assassinat. En el mateix jaciment, es va trobar també la batejada com a «Excalibur», una destral de pedra roja perfectament tallada, que podria ser part d’una ofrena ritual (a la dreta). / Javier Trueba, Madrid Scientific Films – José Bermúdez de Castro, MNCN\nAquest estudi era una prova de concepte, un primer experiment amb el qual demostrar que la tècnica funciona i que, per tant, es podrà utilitzar en qualsevol jaciment. La investigació científica sempre vol anar més enllà i, com fan les ciències forenses, pretén saber per què aquells ossos van acabar ací, què va ocórrer en els últims minuts de la vida d’un individu i, fins i tot, qui el va assassinar.\nLa història està plena de lluites, traïcions i grans batalles per a conquistar territoris i riquesa. Però moltes d’aquells lluites van quedar ocultes pel pas del temps, tal vegada oblidades per sempre. Alguna cosa semblant li va ocórrer a Tusculum, una ciutat situada a tan sols 27 quilòmetres de Roma que està sent desenterrada en l’actualitat. La proximitat amb Roma els va fer competir per l’hegemonia i pels recursos. Roma va decidir atacar-la, i Tusculum va ser arrasada a l’abril de l’any 1191 després d’una cruenta batalla. Posteriorment va ser enterrada i a poc a poc oblidada. Per aquest motiu, la ciutat només era coneguda pels textos de l’època, però ningú sabia el lloc exacte de la seua localització.\nEn l’actualitat es continuen usant aquestes macabres tècniques per a aniquilar l’enemic; no solament arrasen una població i la seua gent, sinó que intenten esborrar qualsevol vestigi de la seua existència, la qual cosa inclou destruir el seu art i la seua cultura. Però aquesta no és l’única manera de fer desaparèixer l’adversari.\nEl canibalisme com a ritu o venjança tribal\nHi ha alguna cosa més dramàtica per a exterminar l’enemic que eliminar els seus descendents?\nFa 800.000 anys, molt abans que les línies de sang marcaren ducats i herències, també era important desfer-se de les estirps. Investigadors del Centre Nacional d’Investigació sobre l’Evolució Humana que treballen a Atapuerca han recuperat les restes de, almenys, onze xiquets Homo antecessor que van ser devorats pels seus congèneres. Aquest fet representa la primera barbàrie de la història, el paradigma de tot el que encara desconeixem d’aquesta espècie.\nEls homínids de la serra burgalesa podien haver decidit lluitar contra un altre grup com s’ha fet sempre, però van decidir dur a terme atacs de baix risc. Eliminar els nens del grup rival era el més fàcil. El seu assassinat aconseguia per si sols espantar el grup rival i que fugira, per la qual cosa l’única explicació dels investigadors al fet que se’ls menjaren era que buscaven un benefici nutricional. Aquests descobriments afegeixen un tret més animal a aquest comportament, que s’assembla a l’observat en ximpanzés.\n«Neandertals i ‘Homo sapiens’ han practicat el canibalisme per diferents raons: com a ritual, com a acte de guerra i per fam»\nEn l’actualitat, hi ha obert un debat sobre el canibalisme, ja que hi ha casos recents documentats etnogràficament en diverses cultures. Hi ha un canibalisme ritual que els experts no estan segurs de poder distingir, a nivell del registre fòssil, del canibalisme anomenat de supervivència.\nEl d’Atapuerca no és un fet aïllat, perquè almenys hi va haver dos episodis més de canibalisme en aquella zona. Però aquest grup és l’únic d’homínids que s’ha menjat exclusivament els nens. Això sí, en diferents moments, tant neandertals com Homo sapiens han practicat el canibalisme per diferents raons: com a ritual, com a acte de guerra i per fam. És el cas dels neandertals del jaciment belga de Goyet, que van practicar el canibalisme fa poc més de 40.000 anys en, almenys, cinc individus. Els ossos tenen marques produïdes per eines de pedra en tallar la carn, i fractures per a extraure la medul·la. Fins i tot es van aprofitar alguns ossos per a fer eines amb les quals tallar útils de pedra.\n«Però hi ha casos molt recents. En la dècada dels cinquanta del segle passat els fore, una tribu de Papua Nova Guinea, consumia la carn, les vísceres i el cervell dels membres morts, com a símbol de respecte. Encara que trobe que és molt possible que per als homínids del passat, incloent-hi els neandertals, el canibalisme fora majoritàriament per supervivència. Els senyals de fractura i descarnament dels ossos recuperats segueixen els mateixos patrons que els ossos dels herbívors que caçaven», conclou Carlos Lalueza-Fox en una entrevista en exclusiva per a aquesta peça.\nPerò abans d’aquestes pràctiques, va haver-hi una baralla més personal, més directa, cara a cara, que s’ha convertit ja en l’assassinat conegut més antic de la història.\nImatge del jaciment de Tell Qarassa a Síria, on arqueòlegs espanyols del CSIC i de la Universitat de Cantàbria van trobar un soterrament neolític molt peculiar: onze cranis disposats en dos cercles i coberts per lloses. Tots els cranis tenien els ossos de la cara destrossats i separats de la calavera. Algú havia tractat d’esborrar els seus rostres per a condemnar-los a l’oblit etern. / Luis Teira\nAvui sabem que algú va cometre un homicidi fa 430.000 anys. El «cos del delicte» va aparèixer en un pou de 13 metres de profunditat en la Sima de los Huesos d’Atapuerca. El crani de l’individu en qüestió, conegut com Cr-17, es va recuperar a poc a poc després que en 1990 se’n trobara el primer fragment. En l’estudi han participat, entre altres, els tres directors del Projecte Atapuerca, Juan Luis Arsuaga, José María Bermúdez de Castro i Eudald Carbonell. Els 52 trossos, després de recompondre’ls, van mostrar dos enormes forats en l’os. La hipòtesi de la mort del propietari d’aquell crani estava clara: va ser assassinat de dos colps al front amb un objecte contundent. Almenys, l’atac no va ser per l’esquena. Aquest crim s’ha pogut reconstruir perquè l’equip va sotmetre el crani a diferents anàlisis típiques de la ciència forense i van crear un model en 3D del crani per a poder veure amb més detall les fractures. Així, van descobrir que ambdues ferides eren exactament iguals, per la qual cosa les havia realitzades el mateix objecte. No hi ha cap senyal de cicatrització ni de recuperació del teixit ossi. És a dir, l’homínid no es va poder recuperar d’aquells colps i va morir o, millor dit, va ser assassinat. Però les restes d’aquell individu no estaven soles, ja que en total van aparèixer els fòssils de, almenys, 28 individus, tots ells del llinatge dels neandertals.\nCom van arribar els cossos al fons d’aquell pou? Hi ha un detall que no se’ls ha escapat als investigadors: el 70 % dels esquelets trobats pertany a adolescents i joves, és a dir, als més forts d’un grup. Com assenyalen els experts de l’estudi, és molt estrany. En un enterrament a l’ús, els difunts solen ser persones grans i nens, que són els més febles. I per a acabar d’afegir misteri a l’enterrament, els investigadors van trobar al costat d’ells la batejada com a «Excalibur», una destral de pedra roja perfectament tallada, que podria ser una ofrena ritual. Aquesta és una clau més per la qual es plantegen la hipòtesi que allí es va produir el primer acte funerari de la història.\nCom esborrar algú de la història\nEn l’antic Egipte, els enemics d’un difunt podien venjar-se’n esborrant la seua història i destrossant el seu enterrament. Una societat centrada en el més enllà i tan preocupada pel present i per ser recordats quan se n’anaven rebia un dels pitjors càstigs per mitjà de la damnatio memoriae. El primer testimoniatge d’aquesta pràctica es va produir a l’Egipte quan es van començar a confeccionar llistes de reis i se’n va ometre algun (per no ser de la seua ciutat, de la seua família, per ser dona o per adorar un altre déu). Està clarament documentada cap al 1470 aC, amb la reina Hatshepsut, a la qual van intentar fer desaparèixer de la història.\nEls més de 2.000 ossos humans trobats en Alken Enge (Dinamarca) apunten a una massacre terrible. En aquest jaciment s’han produït troballes inquietants, com cranis amb perforacions en la part posterior (dalt a l’esquerra), un conjunt d’ossos del maluc travessats amb un pal (dalt a la dreta), i fins i tot armes i animals sacrificats, el que reforça la teoria que es tracte d’un ritual. En la imatge de baix a l’esquerra, destral de 75 centímetres tallada en freixe recuperada a l’excavació danesa. A la dreta, vista de la massacre. / Ejvind Hertz, Skanderborg Museum – Peter Jensen, University of Arhus – Moesgård Museum – Moesgård Museum\nMolt abans, fa 10.500 anys, a tot un grup li va succeir alguna cosa similar. El descobriment se situa a Tell Qarassa, al sud de Síria, una zona on va treballar un grup d’arqueòlegs espanyols del CSIC i de la Universitat de Cantàbria abans que començara la guerra en 2011. Allí, en una espècie d’habitació ovalada subterrània de dos metres de llarg, els investigadors van trobar un enterrament neolític molt peculiar. Al terra, cobert de lloses, es van recuperar onze cranis en dos cercles, la majoria d’individus joves de 18 i 25 anys. Fins ací tot normal, perquè no és el primer espai mortuori amb aquestes característiques. La sorpresa va venir quan es va comprovar que tots els cranis tenien els ossos de la cara destrossats i separats de la calavera. Algú els havia esborrat el rostre, com si els volguera condemnar a una damnatio memoriae.\nAquests cranis podrien narrar una venjança, perquè es van amputar els ossos de la cara, de tots excepte d’un nen. Encara que aquest mateix grup d’investigadors pensa que és un ritual, potser de nigromància, i que aquelles poblacions atribuïen molt de valor al crani. L’enigma, de moment, continuarà sense resoldre fins que els investigadors puguen tornar a la zona.\nLa massacre més antiga de la història se la disputen Síria i Kènia. En aquest país africà, prop del llac Turkana, 27 persones van ser assassinades fa aproximadament 10.000 anys. Els cossos es van trobar per casualitat, perquè no van ser enterrats. Alguns van caure al llac i uns altres van ser coberts de manera natural per sediments. En els últims anys el vent ha erosionat aquest sediment i això ha permès veure les restes. Per aquest motiu no es descarta que apareguen més cossos.\n«Els avenços científics han ajudat a resoldre la mort de l’últim gran faraó egipci, Ramsès III»\nVa ser un succés únic. Deu dels cadàvers presenten ferides greus que probablement els van produir la mort de manera immediata i n’hi ha almenys cinc que van ser ferits amb fletxes. A més, cinc van patir greus danys al cap, possiblement causats per un pal o un garrot de fusta. Una de les dones, en avançat estat de gestació, va ser trobada en una posició molt peculiar:estava asseguda i amb les mans encreuades entre les cames, el que assenyala que va ser lligada de peus i mans. El lloc on es va produir l’atac, amb recursos pesquers i aigua potable, potser era cobejat per altres grups. La causa de l’enfrontament podia ser un intent d’apoderar-se dels recursos.\nLa mort discreta\nPer fi sembla que els avenços científics han ajudat a resoldre un dels majors dubtes de l’últim gran faraó egipci, Ramsès III, com és el motiu de la seua mort, que es va produir l’any 1153 aC. Alguns documents, com el Papir Judicial de Torí, de l’any 1155 aC, assenyalen que durant un intent de colp d’estat es va intentar matar el faraó, però no se sabia si ho havien aconseguit. Fins ara, la seua mort era tot un misteri. La mòmia havia sigut ja estudiada, però les benes que la cobrien ocultaven el motiu de la mort.\nSegons sembla algú li va tallar la gola. Les ecografies del cadàver momificat han revelat ara que el faraó va morir per una ferida de set centímetres d’ample al coll realitzada per una fulla esmolada i que va morir de manera immediata. Per a tractar de resoldre aquest misteri momificat, el professor Albert Zink, paleontòleg de l’Institut de les Mòmies i de l’Home de Gel de Bozen (Itàlia), va estudiar la seua mòmia i la d’un altre cos sense identificar que es va trobar en la tomba reial prop de la Vall dels Reis d’Egipte. Les proves d’ADN han demostrat que aquest cos correspon al d’un jove d’uns divuit anys i que era familiar de Ramsès III, probablement el seu fill Pentawere.\nEl faraó Ramsès III va morir el 1153 aC en estranyes circumstàncies i milers d’anys després s’ha descobert com. Les ecografies del seu cadàver momificat han revelat que el faraó va morir per culpa d’una ferida de set centímetres d’ample en el seu coll realitzada per una fulla afilada, i que la mort va ser immediata. / G. Elliot Smith, The University of Chicago Library\nQuan l’equip de Zink va analitzar el cos del jove, van descobrir que tenia el pit inflat i unes arrugues i plecs estranys al voltant del coll. Segons l’estudi, això podria indicar que el jove va morir penjat. Aquesta teoria es basa a més en el fet que el difunt no va rebre una momificació normal, sinó que el seu cos estava cobert amb pell de cabra, en el que es considerava un «ritual impur», el que podria haver estat un càstig. En els documents que es conserven d’aquesta època, alguns el culpen de l’assassinat del seu pare.\nUn ritual difícil d’explicar\nI uns 8.000 anys després de la matança de Kènia, a Alken Enge (Dinamarca), es va produir una massacre encara més bàrbara i sense una justificació clara. Segons la datació de carboni-14, la massacre va succeir entre l’any 2 aC i el 54 de la nostra era. El resultat és una gran fossa comuna amb més de 2.000 ossos humans de 84 persones, encara que els arqueòlegs pensen que n’hi podria haver quasi 400.\n«No va ser un combat entre iguals. Molts cossos van patir ferides a les cames, típiques de les persones que fugen i que són ferides per darrere. Els que van morir no eren persones bregades en la lluita, perquè no tenien ferides prèvies cicatritzades, és a dir, no havien lluitat abans, eren pastors i agricultors, no guerrers. La majoria dels ossos pertanyien a homes de vint a quaranta anys. El normal en aquella època és que les dones del grup dels vençuts foren segrestades i convertides en esclaves», assenyala Mette Løvschal, arqueòloga i antropòloga de la Universitat d’Aarhus i directora del projecte, en una entrevista per a aquest article.\n«Mentre les ciències forenses i les tècniques d’investigació continuen avançant, els crims del passat no cauran en l’oblit»\nL’escena que es dibuixa és realment dantesca. L’estudi dels cadàvers ens parla que els cossos, després de la batalla, van quedar estesos per terra i van ser devorats per animals. Els ossos s’han trobat en petits paquets en el fons d’un llac, però abans d’això, algú va retirar la carn que els quedava i els va desmembrar. Entre les restes també es van trobar armes i animals sacrificats i això reforça que es tracte d’un ritual. Una de les troballes més inquietants és un pal que uneix quatre ossos del maluc. Aquest jaciment ens descriu una magnitud de violència mai vista fins llavors.\nHi ha molta informació per descobrir. No hi ha textos romans sobre aquesta batalla i els pobles germans de l’època no tenien escriptura, així que aquests ossos són els únics que poden dir què va passar. El següent pas ja ha arribat, i en l’actualitat l’equip de Løvschal està fent proves d’ADN per a saber exactament qui eren i per què van morir aquelles persones. El mètode usat per a matar algú potser va quedar ocult llavors, però avui dia la ciència és la millor aliada.\nLa ciència trobarà els culpables\nEls rumors sempre han existit: el faraó, l’alt càrrec o l’amant havia sigut enverinat, però fins a quasi les acaballes del segle XIX no era possible detectar el verí en els cossos. Per això, els «tastadors» de menjar eren abundants entre els seguicis dels més poderosos i alguns, evidentment, duraven poc en el càrrec. Diuen, de fet, que Neró disposava d’un nodrit grup d’esclaus la missió dels quals era tastar el menjar del mandatari. Amb el pas del temps és fàcil imaginar-lo com un home desconfiat, especialment perquè se sap que va assassinar sa mare i el seu germanastre i va condemnar a mort el seu tutor, el filòsof Sèneca.\nLa por, el mal, l’horror i la guerra semblen estar escrits en el nostre ADN. Quan no es pren la paraula com a forma de negociació, les cartes són els punyals, les llances i el verí. Mentre les conquestes s’aconseguisquen amb la mort i mentre l’assassinat puga quedar impune, els individus estaran en perill. Això sí, mentre les ciències forenses i les tècniques d’investigació continuen avançant, aquests crims del passat, encara que queden impunes, no cauran en l’oblit.


Esports - Dos gols d'Anna Gil donen un triomf important al Junior després de tres jornades sense guanyar\nel 12/nov/17 Oriol Petit Hoquei PDF\nEl Junior femení d'hoquei herba s'ha desfet del CD Terrassa (2-0) gràcies a dos gols d'Anna Gil a la segona meitat. Partit igualat en què les santcugatenques han tornat a demostrar una gran solidesa defensiva i han recuperat l'efectivitat de cara a porteria just quan més falta feia. L'equip de Joan Vidal torna a tastar el sabor de la victòria després de tres jornades sense guanyar, i es manté a la quarta posició de la Divisió d'Honor\nEl matx ha començat amb pressió alta per part de tots dos conjunts, fet que comportava serioses dificultats per construir el joc des del darrere. Tant les terrassenques com les santcugatenques han fet gala d'entramats defensius molt consistents, i les ocasions de perill arribaven amb comptagotes.\nA la represa, encara amb 0-0 al marcador, les visitants han arrencat millor i han tancat durant uns minuts el Junior al seu camp. Just quan més patien les locals, ha arribat el primer gol d'Anna Gil per donar tranquil·litat al Junior i abocar un gerro d'aigua freda sobre les expectatives de les terrassenques. L'estocada ha estat definitiva amb el 2-0 al primer minut de l'últim quart, obra novament d'Anna Gil. El tram final ha tingut alternatives per als dos conjunts però la victòria local no ha perillat realment en cap moment.\nEl tècnic del Junior, Joan Vidal, ha posat en valor el premi del triomf després dels últims mals resultats.\nLa victòria és un premi. L'equip clarament va a més a nivell de joc i és molt important que segueix sòlid en defensa.\nLa setmana que ve, el Junior visitarà el penúltim classificat, el Jolaseta basc.\nLes santcugatenques celebren el segon gol d'Anna Gil


Albert Virella i Bloda - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nAlbert Virella i Bloda (Vilanova i la Geltrú, 21 de novembre de 1915-2000) fou un historiador català i un tècnic químic.\nFill de Vicenç Virella Jacas, mecànic de professió, artesà qualificat i membre actiu de l'Ateneu i de l'Associació d'Alumnes Obrers de l'Escola Industrial; havia estat regidor republicà de l'Ajuntament de Vilanova (1917). Assistí a l'Escola Superior de nois, dirigida pel mestre Vicente Sorni i Martí, de la qual fou un alumne avantatjat. Després seguí els estudis de peritatge a l'Escola Industrial de Vilanova i la Geltrú, i els completà a Terrassa per a l'especialitat en Química.\nAbans de complir els divuit anys, publicà els primers articles al setmanari Democràcia, òrgan d'ERC a Vilanova; hi col·laborà regularment fins al número del 12 de juliol de 1936, l'últim abans de l'alçament militar del dia 19. Durant la guerra civil espanyola va lluitar en el bàndol republicà, adquirí el grau de tinent d'artilleria a l'Escola Popular de Guerra i va combatre a diversos fronts. Quan va acabar la guerra fou detingut, empresonat i enviat a un camp de concentració fins al 1942.\nProfessionalment, des del 1933, treballà com a tècnic a la fàbrica de ciment Griffi. Reincorporat després de la guerra, durant les hores lliures s'inicià en l'estudi del passat de la vida de Vilanova. A partir de 1946 es dedicà a la divulgació d'episodis de la història local a través de Ràdio Vilanova i d'alguns articles al setmanari local. Aquesta tasca culminà, el 1949, amb la publicació del llibre Vilanova i la Geltrú. Imatges de la ciutat i de la comarca, que fou possible gràcies a l'entusiasme com a editor de Joan Rius i Vila, i al mecenatge de Josep Maria Bultó i Marquès. És el primer monogràfic modern de divulgació de la història local, especialitat en la qual Vilanova s'anticipà a moltes ciutats semblants; fou el primer llibre publicat en català a Vilanova després de 1939. Per al seu autor representà la consagració en el camp de la història local, en l'estudi de la qual prosseguí amb tenacitat i amb els anys esdevingué una personalitat reconeguda arreu i alhora l'historiador més prolífic de Vilanova. Entre 1949 i 1951 publicà al setmanari local una sèrie de divuit articles sobre la indústria vilanovina, que encara actualment són de consulta obligada per a l'estudi de la història dels inicis de l'economia local moderna.\nDesprés publicà diversos llibres i centenars d'articles. Virella estudià totes les èpoques de la història de Vilanova, principalment les més antigues i els segles xviii i xix; l'època contemporània la coneixia amb rigor i profunditat perquè formava part de la seva memòria personal i li dedicà alguns treballs. La llista completa està recollida en una bibliografia editada per l'Ajuntament de Vilanova l'any 1995.\nUn altre camp en el qual destacà fou com a tècnic en la fabricació de ciment. Professionalment, sempre havia treballat en aquest sector industrial. Primer, des de 1933 a 1949, a la fàbrica Griffi; entre 1949 i 1971, dirigí una fàbrica a Portugal, que inicialment depenia tècnicament de la mateixa empresa. A més del treball com a tècnic, fou un estudiós i un investigador que publicà nombrosos articles sobre els aspectes més variats de la tecnologia del ciment Portland en revistes especialitzades i participà en molts congressos i reunions científicotècniques d'àmbit mundial, en els quals les seves comunicacions gaudiren de notable consideració. El febrer de 1971 retornà a Vilanova, per dirigir la fàbrica Griffi, direcció que ocupà fins a la jubilació cinc anys més tard. El retorn a Vilanova, i la posterior jubilació, li permeté intensificar els estudis històrics i publicar algunes de les obres, a les quals és imprescindible acudir per estudiar qualsevol aspecte del passat de la ciutat.\nDesprés de la mort, en edicions a cura del seu fill Xavier Virella Torras, han estat publicades: La revolució d'octubre a Vilanova. Visions d'un espectador (2001), Evolució històrica de l'ensenyament a Vilanova i la Geltrú i la fundació de l'Escola Pia (2001)i Imatges de la pau "honrosa" (1939-1942) (2001).\nEls estudis històrics de Virella no es limitaren al municipi de Vilanova, sinó que en publicà de referents a algunes viles de la comarca (Cubelles, Canyelles, Olivella) i també de l'àmbit del Penedès. El 1977 fou un dels fundadors de l'Institut d'Estudis Penedesencs, a les activitats del qual contribuí amb regularitat. Publicà treballs monogràfics a la Miscel·lània penedesenca, a la Gran Enciclopèdia Catalana, al Diccionari de catalans a Amèrica i en altres obres col·lectives. Al llarg de la vida donà nombroses conferències de temes històrics de Vilanova i la comarca i intervingué en diverses sessions d'estudi.\nEl 1995, en ocasió del seu 80è aniversari, l'Ajuntament de Vilanova li atorgà la medalla de la ciutat. El 1996 fou guardonat amb la Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya.\nVilanova i la Geltrú. Del mil·lenari de Cubelles al setè centenari de la Carta Pobla (Premi Catalònia 1974)\nVilanova i la Geltrú: imatges de la ciutat i de la comarca (1951)\nLes classes socials a Vilanova i la Geltrú en el segle XIX (1977)\nDe quan Vilanova i la Geltrú era l'empori del vi (1978)\nVíctor Balaguer i Vilanova i la Geltrú (1986)\nL'Aventura ultramarina de la gent de Vilanova i la Geltrú i la nissaga dels Samà (1990)\nEls anys tristos (1881-1900). Crònica de la decadència de Vilanova (1992)\nLa vida marinera a Vilanova i la Geltrú a finals del segle XIX: L'any dels negats 1886 (1993)\nEl canvi de dinastia i la fragata Vilanova (segles XVII i XVIII (1995)\nVilanova i la Geltrú durant la invasió francesa (1998)\nImatges de la pau "honrosa" (1939-1942) (2001)\nLa revolució d'octubre a Vilanova. Visions d'un espectador (2001)\nSolé i Bordes, Joan. Albert Virella i Bloda (pdf). Ajuntament de Vilanova i la Geltrú, p. 14 (Retrats núm. 4).\nISNI: 0000 0000 5927 3493\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Albert_Virella_i_Bloda&oldid=27187324»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 13 maig 2021 a les 12:55.


El no-vot (Empar Moliner)\nAmb aquestes circumstàncies, ara, més que votar, hauríem de poder no-votar\n2 min. 15/07/2019 18:37\nSegons el titular de l’enquesta d’'El Periódico', “Esquerra segueix a l'alça”. Diu que “l’independentisme obtindria entre 71 i 74 diputats”. Però després de les eleccions de Barcelona, i del pacte de la Diputació, no podem parlar de “l’independentisme”. En realitat no és que els partits anomenats “constitucionalistes” hagin decidit que s’han d’unir (a contracor) per evitar que l’independentisme toqui poder. És que l’independentisme és l’excusa perfecta per unir-se i tocar poder. L’independentisme té molt poca cosa independentista a fer, en aquests moments.\nAmb aquestes circumstàncies, ara, més que votar, hauríem de poder no-votar. Més que no pas triar l’opció que volem, triar la que no volem. En el meu cas, el no-vot seria per a Ciutadans. No em pregunteu qui vull que guanyi. Pregunteu-me qui vull que perdi. Hi hauria –com s’ha demostrat a la Diputació– algun independentista de Junts per Catalunya que voldria donar el no-vot a Esquerra, i hi hauria algun independentista d’Esquerra que el que voldria és donar el no-vot a JxCat. Hi hauria votants dels comuns i de la CUP que voldrien, sobretot, donar el no-vot als “convergents” i hi hauria votants del PSC que sobretot voldrien donar el no-vot als antics 'iniciativos', ara a dins dels comuns.\nHem de pensar, doncs, amb qui pactarà cadascú. En campanya, JxCat no pot prometre que no farà president Miquel Iceta, perquè això enforteix Esquerra. El PSC, Ciutadans i el PP, amb JxCat, en tenen 81. Esquerra en té 41 i amb els 8 de la CUP i potser els 9 dels comuns en té 58. El PSC més JxCat en sumen 54 i amb els comuns, 63. Llegint en broma i amb fatalisme el vers de Martí i Pol: “Tot està per fer [doncs sí] i tot és possible [doncs també]".


La venda de pisos el 2015 augmenta el 14% i se situa en els nivells del 2010 - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nLa venda de pisos el 2015 augmenta el 14% i se situa en els nivells del 2010\nAl conjunt de l'estat les operacions pugen l'11,1% i sumen dos anys consecutius en positiu\nacn/efe | barcelona 16.02.2016 | 11:10\nPisos en venda a la carretera de Vic de Manresa arxiu/pep corral\nEl nombre de transaccions d'habitatges a Catalunya durant l'any 2015 es va situar en 54.571, cosa que va suposar 6.706 pisos més que l'any 2014, el 14% més, segons les dades facilitades ahir per l'Institut Nacional d'Estadística (INE). Amb aquests 54.571 pisos comercialitzats, Catalunya se situa en nivells equivalents a l'any 2010.\nEn el conjunt de l'estat, la venda d'habitatges va repuntar l'11,1% i va sumar així dos anys consecutius en positiu, el que reflecteix una "reactivació" del mercat, segons els experts, que adverteixen que perquè segueixi la tendència i es pugui parlar de recuperació cal posar fi a la incertesa política.\nSegons l'INE, l'any passat es van vendre a Espanya 354.132 habitatges, 35.000 més que el 2014, quan van començar els primers senyals de millora amb 7.000 operacions més que el 2013 (+ 2%). L'increment del 2015 és el més gran des de l'inici de la sèrie històrica del 2007, segons la mateixa font. El 2013, la compravenda d'habitatges va baixar l'1,9%, el 2012 l'11,5%, el 2011 el 18,1%, el 2009 el 25,1% i el 2008 el 28,8%. El 2010 va ser l'únic any que va tancar en positiu, amb una alça del 6,3%.\nDel total de pisos venuts l'any passat, 276.267 (78%) eren de segona mà, amb el que aquest segment de mercat va aconseguir la seva xifra més alta des del 2007 i es va anotar un increment interanual del 37,2%, i se suma així tres anys en positiu.\nPer als experts, l'"atractiu" de l'habitatge usat rau en la seva àmplia oferta, gran part en mans dels bancs, el major marge de negociació en el preu i els menors impostos amb què està gravada. Per contra, la venda d'immobles nous va baixar el 33,7%, fins a les 77.865 operacions, i va encadenar cinc anys a la baixa.\nEl 89,8% dels habitatges comercialitzats l'any passat era lliure, amb 318.055 unitats i un creixement de l'11,1%, mentre que la comercialització d'habitatges de protecció oficial va pujar el 10,8% i va acumular 36.077 transaccions.\nPer comunitats, només Navarra va registrar taxes negatives en la compravenda d'habitatges, amb un descens de l'1,7%. País Basc i Aragó van liderar l'altre costat de la taula amb repunts del 17,2% i del 16,6%, respectivament. A Catalunya, per demarcacions, a la de Barcelona va comercialitzar durant el 2015 de 36.950 habitatges, 5.588 més que el 2014 (+17,82%). Les transaccions de pisos nous (5.537 unitats) es van reduir el 18,31% en relació amb el 2014, mentre que les operacions protagonitzades per habitatges de segona mà van incrementar el 27,78%.\n"Tot apunta que el pitjor ha passat, però encara és aviat per parlar de recuperació. Cal no oblidar que avui es ven una tercera part del que es comprava fa deu anys, tot just es construeix i les hipoteques encara estan a nivells molt baixos", explicava ahir la responsable d'Estudis de Fotocasa, Beatriz Toribio.


En el cas de voler venir a casa nostra poseu al google "el reixac" i trobareu una pàgina que es diu: www.tripadvisor.es aquest portal es especialista en viatgers internacionals que hi deixen l'opinió dels seus viatges i dels llocs on els han acollit. Disposa de infirmació i critiques de més de 400.000 destinacions.\nEntre març i juny de l'any passat a fet mes de 20 critiques de viatges, una d'elles es refereix al Reixac Casa Rural.\nEns omple de satisfacció veure que la nostra feina es molt ben reconeguda per els nostres clients i mes en aquest cas que solsament el que els hem ofert es el que han valorat, nosaltres no parlem angles, ni l'entenem, solsament ens fem entendre en francès.\nEn definitiva aquest i d'altres casos ens esperonen a millorar constantment i ser presents en les millors guies internacionals de viatges.


L'Ajuntament preveu iniciar les obres de la façana marítima a finals d'any\nLa decisió sobre si al final hi haurà túnel davall el bulevard encara no s'ha pres\nJ.M.A. | 09 juliol 2004\nLes obres del que serà la futura façana marítima de Palma començaran a finals d'aquest any o a començaments del 2005, segons donà a conèixer ahir el tinent de batle d'Urbanisme de l'Ajuntament de Palma, el popular Javier Rodrigo de Santos, en la presentació de l'avantprojecte per a la urbanització de la zona, que comprèn, bàsicament, el gran solar ubicat al carrer Joan Maragall. A més, està prevista la conversió de l'autovia de Llevant a la seva entrada a Palma en un bulevard, així com la millora del Polígon de Llevant, on es construirà el nou Palau de Congressos.\nLa batlessa de Palma, la popular Catalina Cirer, destacà que es podrà comunicar el Polígon de Llevant amb el Molinar i obrir també la ciutat al mar, «per deixar de donar-li l'esquena». Així mateix reiterà que la seu de Gesa serà enderrocada.\nL'autor del projecte, l'arquitecte Joan Busquets, n'explicà les línies bàsiques, fent especial incidència en el bulevard, en gran manera per als vianants, que comunicarà els parcs i edificis que es construeixin a la zona amb la platja de Can Pere Antoni, que serà millorada. Busquets va recordar que s'ha reduït l'edificabilitat en el front litoral i que el projecte es farà per fases.\nAltres dades significatives són que hi haurà palmeres al llarg del bulevard o que a la part superior dels edificis hi haurà terrasses públiques.\nEl projecte d'urbanització, que serà finançat pels promotors de les obres, serà executat per l'Empresa Municipal d'Obres i Projectes (EMOP) de l'Ajuntament de Palma. Aquesta forma d'actuar es coneix com sistema de cooperació.\nAixí mateix, Rodrigo de Santos anuncià que es reunirà amb els grups polítics de Cort i amb diverses entitats per debatre el contingut de l'avantprojecte.\nTambé comentà que la idea és començar a desenvolupar les «modificacions puntuals» en el Pla General d'Ordenació Urbana (PGOU) per pemetre, entre d'altres aspectes, el futur palau de congressos, procés que pot durar uns nou meos, ja que els canvis s'han d'aprovar en el Consistori i en el Consell de Mallorca.\nEls treballs es duran a terme en vuit anys, en dues fases de quatre anys cada una. Una nova rotonda situada a l'autovia de Llevant permetrà que els vehicles puguin anar directament cap a la via de Cintura o cap al Molinar.\nEncara no hi ha presa una decisió sobre si finalment es construirà un túnel davall el bulevard, amb la finalitat de facilitar la sortida de vehicles pesants des del moll Vell, però Busquets apuntà que això no retardaria ni dificultaria l'execució del projecte.\nEl cost total de les obres, que no va ser especificat ahir, podria variar en funció de si finalment es fa o no el túnel baix el boulevard.


Ignacios de Azpeitia, uns dolços amb fórmula secreta | Gastronosfera\nAitor Azurki 05/12/2018\nIdeats el 1968, aquests dolços tradicionals són una de les especialitats de la centenària pastisseria basca Egaña, que es troba a la localitat d’Azpeitia, bressol de San Ignacio de Loyola. D’aquí el seu nom, un clar homenatge al sant de Guipúscoa. La seva exitosa fórmula és un gran secret familiar, tot i que actualment existeixen altres pastisseries que també els elaboren i comercialitzen.\nEs tracta d’una autèntica senya d’identitat de la mítica pastisseria Egaza i, amb el pas dels anys, ara també és tot un símbol de la localitat basca en qüestió. El 1968 va ser quan l’inquiet pastisser Javier Egaña va idear aquest producte, amb l’objectiu d’idear un dolç que fos saborós i alhora característic d’Azpeitia.\nEl pastisser guipuscoà desitjava també que l’Ignacio pogués ser un article digne de portar cap a casa per a la multitud de gent que cada any visita la basílica de Loiola, bressol de San Ignacio. I ho va aconseguir. Actualment, són molts els i les turistes que compren aquestes inconfusibles postres a desenes, sobretot durant l’estiu. Segons indica, la pastisseria produeix, entre cinquanta i cent quilograms al dia aproximadament.\nEs tracta, concretament, d’una pasta de mil fulls farcida de crema d’ametlla al forn amb una fórmula secreta, que li aporta aquest gust diferent i singular. S’elabora amb 50% d’ametlla mòlta, i se li afegeix també, per descomptat, mantega, sucre, farina i ous. Més endavant se li afegeix ametlla laminada per sobre. Tot, matèria primera de qualitat.\nFins aquí, tot és públic, tot i que la recepta exacta és el gran secret de la pastisseria Egaña, que fins i tot disposa dels seus motlles particulars per l’elaboració d’aquestes postres úniques. Mig segle després de la seva creació, la recepta bàsica segueix intacta. Són moltes, a més, les hores que s’empren en la producció d’aquests dolços; sobretot dedicació i amor, ja que estan elaborats de forma artesanal al seu propi obrador i es comercialitzen als seus dos locals azpeitiarres. Avui en dia existeixen, tanmateix, altres pastisseries que també elaboren aquest dolç.\nFa anys que les noves generacions de la família Egaña es van posar a treballar per innovar i elaborar productes derivats de les seves famoses postres. L’any 2012 van començar amb la venda de gelats artesans. De fet, el pastisser Inazio Egaña, juntament amb el seu equip, ha confeccionat el primer gelat d'Ignacios. Avui en dia disposen, a més, de quasi una trentena de gustos.\nA banda d’aquestes peculiars postres, a la seva pastisseria s’ofereixen diferents productes, com pastissos artesans, bombons, pastes de te o mousses. Tot i que, sense dubte, els Ignacios són la insígnia dels dolços tant a la pastisseria Egaña com a la localitat basca d’Azpeitia.


Notícies - La Generalitat es planteja privatitzar Tabasa, que gestiona els Túnels de Vallvidrera\nLa Generalitat es planteja privatitzar Tabasa, que gestiona els Túnels de Vallvidrera\nL'empresa Tabasa té seu a Sant Cugat\nel 5/des/11 Raquel Ligero Economia PDF\nLa Generalitat estudia la possibilitat de privatitzar l'empresa Tabasa, encarregada de gestionar els Túnels de Vallvidrera, o vendre'n algunes participacions, segons ha confirmat la conselleria d'Economia i Coneixement a Cugat.cat. D'aquesta manera, el govern preveu captar recursos econòmics per fer front a la conjuntura econòmica per la qual travessa.\nLa venda de la companyia que gestiona els Túnels de Vallvidrera, o part de les seves accions, podria ser una de les vies perquè la Generalitat obtingui ingressos. Així ho està estudiant el departament d'Economia i Coneixement, que haurà de reestructurar l'organització per poder donar entrada a capital privat a Tabasa. El problema, segons anuncia el diari 'Ara', rau en el fet que durant el 2008 el tripartit va fer que Tabasa passés de ser una concessionària a una empresa capaç de gestionar infraestructures i serveis de mobilitat. Segons el diari, aquest fet pot esvair el desig dels operadors privats per gestionar el peatge de Vallvidrera i, per això, estan treballant per solucionar-ho.\nLa Generalitat controla el 96% de l'empresa, mentre que la resta està en mans dels Ajuntaments de Sant Cugat i Barcelona, el Consell Comarcal del Barcelonès i la Diputació de Barcelona.\nTabasa va facturar l'any passat 40'3 milions d'euros i va tancar l'exercici amb beneficis per dotzè any consecutiu, amb un guanys nets de 8'29 milions d'euros.\nSegons apunta també el diari, el grup Abertis podria ser un dels interessats a gestionar el peatge dels Túnels de Vallvidrera.\nDes de fa anys tots els governs, del color que sigui, tot i que uns més que d’altres, Ho privatitzen tot, es venen el nostre patrimoni. Estem privatitzant empreses que reten uns bons beneficis, no hi ha altres solucions? si tant cert és que ens falten diners, no es poden demanar crèdits avalats per aquests bens que privatitzem? així quan ja no calguin els diners i es puguin retornar els crèdits els bens encara serien de tots i tornaríem a tenir els beneficis.\nRafael Serra Fuster. Enviat el 7/des/11


Conèixer allò que motiva els éssers humans ha estat, des de sempre, quelcom de gran interès i s’ha abordat des d’àmbits tan diferents com la religió, la medicina, la política o l’art. En la meva opinió és la psicologia la disciplina que té les eines més interessants per aprofundir-hi. L’1 d’abril de 1908, ara ha fet 110 anys, nasqué a Nova York Abraham Maslow, reconegut com el pare de la teoria humanista de la psicologia. A diferència de la psicoanàlisi freudiana o la teoria conductista de Watson, Maslow creu que el que impulsa l’humà és la cerca de la felicitat, que anomena autorealització.\nEn la seva principal obra, A Theory of Human Motivation de 1943, exposa que les persones es mouen per satisfer les seves necessitats i a mesura que aconsegueixen saciar-les en van apareixent de noves en una escala que acaba portant fins a la realització de l’ésser. El més brillant de la idea de Maslow és l’estratificació d’aquestes necessitats. Per exemple: tothom vol sentir amor, però si passes gana deixa de ser una prioritat prequè la teva atenció i accions aniran centrades a aconseguir menjar.\nL’agrupació en escales de les necessitats humanes tingué un enorme impacte en àmbits tan diferents com la medicina, el màrqueting o l’empresa. Dibuixada com una piràmide, Maslow defineix cinc nivells de necessitats humanes.\nLes bàsiques són les fisiològiques, aquelles que marquen la supervivència, menjar, respirar, no patir fred, dormir, etc. Un cop assegurat això apareixen, en un segon nivell, les de seguretat, tan física com econòmica. Després, en el tercer esglaó, les socials d’integració, relació i acceptació. Més amunt trobem les d’estima, autoestima, respecte, confiança i llibertat, entre altres. I finalment, en el cinquè, a la punta de la piràmide hi ha l’autorealització, la satisfacció d’haver trobat el sentit de la pròpia vida.\nSi bé Maslow admetia que les necessitats més elevades podien ser concomitants amb les mes bàsiques, aquestes últimes sempre predominen en cas de no ser satisfetes.


Grameimpuls organitza una jornada per reivindicar el potencial de les cooperatives – Grameimpuls\nGrameimpuls organitza una jornada per reivindicar el potencial de les cooperatives\nLa cooperativa ha demostrat ser el model d’empresa amb més resiliència en temps de crisis. Aquesta és la idea que més s’ha repetit aquest dimarts durant la jornada sobre cooperativisme i economia social organitzada per Grameimpuls a la biblioteca del Fondo de Santa Coloma. L’acte, que s’emmarca en el Programa d’Ateneus Cooperatius 2017, ha servit per destacar el paper del cooperativisme i de l’economia social i solidària en el món empresarial actual.\nL’alcaldessa, Núria Parlon, que ha participat en la jornada, ha explicat les passes que, des de l’Ajuntament de Santa Coloma, s’han dut a terme per fomentar a la ciutat aquest tipus de fórmula empresarial. “Hem fet una aposta clara per promoure una economia social i solidària que situï al centre de la producció econòmica les persones”, ha assegurat. En aquest sentit, Parlon també ha recordat que Santa Coloma forma part de la Xarxa de Municipis per l’Economia Social i Solidària i és, a través de Grameimpuls, un dels agents impulsors de l’Ateneu Cooperatiu del Barcelonès Nord.\nExposició sobre la història del cooperativisme\nL’acte també ha comptat amb la presència del primer tinent d’alcaldessa i president de Grameimpuls, Esteve Serrano, que ha explicat l’experiència de la moneda local, la Grama. Perfecto Alonso, president de la Federació de Cooperatives de Treball i Iván Miró, impulsor de la cooperativa La Ciutat Invisible també han intervingut en la jornada.\nDesprés de les intervencions, els assistents han visitat l’exposició Memòria Cooperativa, el somni viscut de la cooperació social, que repassa els orígens i l’evolució de les cooperatives. La mostra, que ha estat instal·lada a la biblioteca del Fondo, es traslladarà aquest divendres a la biblioteca de Can Peixauet, on romandrà fins el proper 15 de maig.\nNova formació per a persones autònomes sobre els aspectes econòmics, fiscals i financers\nLa sessió és gratuïta i es realitzarà a Can Peixauet de 15.30 a 19.30 hores\nEtiquetes: autònoms , formació empresarial , gramempuls\nDes del 2013, quan es va posar en marxa el programa a la ciutat, s’han tancat amb èxit 36 casos i s’han atès 136 persones reemprenedores i 57 persones cedents\nNova formació sobre models de negoci basats en plataformes digitals\nL’acció, que és gratuïta, tindrà lloc de 15.30 a 19.30 hores a Can Peixauet\nEtiquetes: digitals , emprenedoria , formació , plataformes


Venganza bajo cero - Directorfrustrat\nPosted on 29/07/2019 by Pau Garriga\nDes de fa uns anys, Liam Neeson viu una segona joventut gràcies al cinema d’acció. El seu paper de Bryan Mills a Venganza va obrir el camí a tot un seguit de pel·lícules on l’actor sempre interpretava un personatge bastant similar. Venganza bajo cero conserva aquest estil de protagonista però afegeix un component humorístic. El resultat és una pel·lícula d’acció totalment previsible que intenta fer humor negre i no ho aconsegueix.\nLa policia troba el fill d’en Nelson Coxman (Liam Neeson) mort d’una sobredosi. Convençut que el seu fill no era un drogoaddicte, en Nelson comença una investigació que el portarà a un bany de sang contra un implacable narcotraficant.\nLa pel·lícula és un remake de Kraftidioten pel·lícula noruega dirigida pel mateix Hans Petter Moland que s’ha limitat a gravar la mateixa pel·lícula però canviant els actors i traslladant l’acció de Noruega a les Muntanyes Rocoses. Si mireu el tràiler, us adonareu que la majoria d’escenes són clavades. Es podria pensar que fer-la per segona vegada serviria per millorar-la però no és així. L’humor negre que vol vendre la història brilla per la seva absència i es limita a situacions absurdes i personatges histriònics que no aporten res.\nLa història que ens vol vendre Venganza bajo cero és tan buida, previsible i poc creïble com plans i inútils són els seus protagonistes. Hauria de ser delicte tenir a Laura Dern en el teu repartiment i donar-li un paper tan vergonyós. La resta dels secundaris són tan absurds i mal dibuixats com tota la pel·lícula. Només el personatge de Neeson sembla tenir més de dues línies de descripció i història, la resta són extremadament bàsics, simples i previsibles.\nEl pitjor que li pot passar a una pel·lícula d’acció o a una d’humor és avorrir i Venganza bajo cero intenta ser les dues coses i només aconsegueix avorrir el doble.\nCine cold pursuit, liam neeson


Club de lectura de Les Borges del Camp: El pont sobre el Drina o el dia que vam saber què era una tabarda\nPublicat per Magda a 16:40\nMercè Obiol 20 d’octubre de 2020, a les 11:10\nUn resum molt exhaustiu del llibre i de la trobada.\nJoan 21 d’octubre de 2020, a les 23:53\nMolt bé, sento una gran admiració per les que sabeu escriure, resumir, recollir missatges, qualificar, situar, projectar, inferir, etc.\nCada dia estic més content de pertànyer a aquest club.\nJoan 21 d’octubre de 2020, a les 23:55\nEm deixava que hi ha alguna falta d'ortografia, però això és patrimoni de la Fina.\nMagda 24 d’octubre de 2020, a les 19:11\nGràcies a tots dos, Mercè i Joan. I gràcies, Fina, per les correccions necessàries.


JOANETES CLUB DE FUTBOL: JOANETES 3 - SANT PRIVAT 0\nJOANETES 3 - SANT PRIVAT 0\nJoanetes: Borrat, Sergi, Siso, David L, Edu, Xevi V, David C, Adrià, Llens, Forca i Santi.\nTambé van jugar (Lluis, Gerard, Javi, Pere V, Feno, J Barris i Maca).\nEl Joanetes va presentar un equip titolar amb cinc canvis respecta el dissabte. A destacar que hi havien 6 dels 7 fitxatges al 11 titolar.\nEl joc joc potser no era tan fluid com el dia abans, però si que era el Joanetes qui dominaba el mig camp. Amb bona pressió per part d’en David C i Xevi V. .Les ocasions costaven d’arribar, però tot i aixi cal destacar una de l’Adrià que va xutar a les mans del porter amb u contra u per la banda dreta, i una centrada de l’Adrià que en Santi no va arribar per poc. El Sant Privat també en va disposar una de clara que en Bata desde dins l’àrea va xutar fora.\nAbans d’arribar al descans es va lesionar en Santi i va entrar en Javi.\nA la segona part amb en Llens i Javi per les banda i Furca de davanter centre, el Joanetes va generar perill. Les dues ocasions més clares les va tenir en Furca, xutant amb intenció per terra davant la sortida d’en Ras, que va poguer aturar amb la punta del peu. La segona va ser un xut practicament desde l’àrea petita que va sortir per alt. Però no va ser fins a l’entrada d’en Joan Barris que vam aconseguir marcar.\nAl min 70 bona jugada d’en Furca per banda esquerra, que en Joan Barris va rematar molt bé de primeres. Uns minuts més tard, en Joan va recollir una bona passada de Javi entre linees i va marcar el 2 – 0 davant la sortida d’en Ras. A les acaballes del parti en Maca va fer un “jugadón” i li va deixar el gol practicament fet a Joan Barris, que feia el seu primer hat-trick amb la samarreta del Joanetes.\nEn general bones sensacions les que va deixar l’equip en els dos partit, amb joc, entrega i intensitat. Cal millorar algunes coses que els misters ja han vist.


VÍDEO | L'alcaldable de C's per Girona despenja llaços grocs i s'enfronta als veïns - Empordà\nEls veïns afirmen que la comitiva de C's ha aparcat el cotxe en una àrea reservada per a minusvàlids\nDaniel Bonaventura 25.05.2019 | 06:30\nVeïns del barri del Montjuïc han difós un vídeo en el qual es veu l'alcaldable de C's, Daniel Pamplona, acompanyat del diputat de C's Jean Castel, entre altres, arrencant llaços grocs de la barana de la Pujada de la Barrufa, sota l'escola de Montjuïc. El vídeo s'ha enregistrat aquest divendres pocs minuts després de les 12 del migdia.\nEls veïns del barri asseguren que la comitiva de C's ha aparcat un cotxe en l'àrea reservada per a persones minusvàlides que hi ha a la confluència del carrer de Pedret amb la Pujada de la Barrufa. Els veïns han difós fotografies d'un vehicle aparcat al reservat per a minusvàlids i han asseguerat que era el que han usat Castel i Pamplona per arribar al barri per arrencar els llaços que Manuel Marchena ha permès als testimonis al Tribunal Suprem.\nEl vídeo recull la tensió i el xoc que s'ha produït en un primer moment amb els veïns quan Pamplona ha dit que "és important treure els llaços" perquè "no sigui Girona una ciutat bruta", mentre amb gest despectiu arrencava llaços que els veïns intentaven protegir.\nUn vei ha demanat insistentment a Pamplona, en referència a un llaç groc: "No me'l toquis, no me'l toquis...", i tot seguit Castel ha dit a l'alcaldable de C's: "Si et posa la mà a sobre, el denunciarem".\nAl vídeo es veu com Castel ha continuat arrencant llaços amb contundència mentre els veïns l'acusen de "no tenir tol·lerància" i de "maltractador". Aquesta darrera acusació ha irritat visiblement el diputat de C's, com es pot apreciar a les imatges. Després, el veí ha afegit: "Maltractador de presos polítics".


Nit de Llops tot un èxit de música metal a la sala de concerts NauB1 - GRA. Servei de Joventut - Ajuntament de Granollers\nNit de Llops tot un èxit de música metal a la sala de concerts NauB1\nEl passat dissabte 17 de desembre va tenir lloc a la sala NauB1 la Nit de Llops organizada per ASGRAM, Associació Granollerina de Músics. Nit de Llops com bé anunciava l'entitat, va ser una nit diferent, una nit pensada per aquells que s'identifiquen amb els estils com el heavy metal i el rock més dur. A prop de 130 persones van assistir el concert i van poder vibrar, saltar i cridar a ritme de metal!\nOrigin of Prespective, grup de metal progressiu nascut a Granollers encetava la nit de concerts. Tot seguit, Red Raw, també nascut a la ciutat, es va llençar a l'escenari per seguir escalfant l'ambient i... quan el públic creia que la nit no podia ser millor, va arribar Blaze Out , un dels grups més esperats, que va acabar de tancar aquesta esperada Nit de Llops!


Equip de mediadors/es del centre\nL'equip de mediadors/es del centre segueix ampliant la seva formació. Alguns components de l'equip van participar del taller de joves mediadors/es, organitzat per l'ajuntament de Terrassa. Va ser una experiència molt positiva i profitosa. Seguim treballant!!!!!\nS'obre un nou període pel servei Assessora't\nS'obre un nou període pel servei d'assessorament i reconeixement d'experiència. Durant aquest període podeu presentar la documentació.\nSi voleu més informació, podeu visitar el següent enllaç: Servei d'assessorament\nEl divendres 26 de juny vam celebrar el comiat dels alumnes de 4t d'ESO.\nProva restringida d'accés al grau superior\nAquest anys n'hi ha una prova restringida d'accés al grau superior de formació professional.\nAl següent enllaç podeu formalitzar l'inscripció: Inscripció Telemàtica\nRecordem que l’aplicació per fer la inscripció telemàtica s’obre a les 9 h de l'1 de juliol, i els terminis són des de 01.07.2015 fins al 07.07.2015\nVideo del dibuix guardonat el passat Sant Jordi\nAquest vídeo que ens ha enviat l´Adrià Muñoz, alumne de Quart d'ESO, ens dóna la idea de quina manera es va realitzar el dibuix guardonat el passat Sant Jordi en la secció de Dibuix.\nVídeos de batxillerat 2015\nUbuntu Install Party a l'INS Nicolau Copèrnic\nEl passat 9 de maig del 2015, va tenir lloc al nostre centre la Ubuntu Install Party de presentació de la nova versió d'aquest sistema operatiu que cada vegada tens més usuaris i aporta una alternativa a altres sistemes operatius.\nUbuntu Install Party 2015\nJa s'han celebrat tres Ubuntu Install Party al Nicolau Copèrnic; l'última, a l'abril de 2012. L'INS Nicolau Copèrnic sempre ha apostat pel Programari lliure. Organitzar aquests esdeveniments permet als nostres alumnes poder gaudir de la jornada sense haver de desplaçar-se, presenciar ponències o assistir a tallers sobre diferents aspectes de la informàtica que en les classes diàries no poden ser tractats o són analitzats des d'una altra òptica.\nEn aquesta Ubuntu Party es va presentar la nova versió Viviu Vervet 15.04 i es va compaginar la presentació amb una sèrie de ponències i tallers sobre diversos temes però amb aquest sistema operatiu com a denominador comú. Aquests tallers i ponències presentaven diferents graus de dificultat per adequar-se als diferents nivells dels assistents. Es van tractar aspectes tan diversos com la instal·lació del sistema, alternatives a paquets ofimàtics, programes de retoc fotogràfic, un iniciació a programació de jocs, i tres ponències basades en la Raspeberry Pi, un petit ordinador de 25 $ amb moltes possibilitats.\nAquí disposeu d'algunes de les presentacions:\nMaquinari lliure amb Ubuntu.\nApp Dev School.\nDistribucions d'Ubuntu per a Raspberry Pi 2.\nVolem agrair a la comunitat Ubuntu de Catalunya, als professors i als alumnes col·laboradors l'ajuda prestada perquè aquest esdeveniment s'hagi pogut dur a terme.\nJa hem començat al Copèrnic a preparar "ProgramaMe", el concurs de programació a nivell de tot Catalunya per a alumnes de Cicles Formatius d'Informatica que se celebrarà al nostre centre el curs vinent.


e On són els morts | Nativa\nOn són els morts\nEscrit el 20/11/2013 per Marina Garcés a la categoria el sol ho encén tot.\nHay una traducción al castellano de este texto\nSpinoza deia allò que les persones lliures no pensen en la mort. Deleuze se’n feia ressò. I jo m’ho havia cregut. Tot i que, gairebé com tothom, he sentit alguna vegada l’angoixa de la meva pròpia mort i, sobretot, l’abisme inconsolable davant la sola idea de la mort d’aquells qui estimo (especialment, els fills), d’alguna manera em sé o em sento en l’estela de Spinoza i de Deleuze i de la seva aposta per una vida i un pensament lliures de l’ombra de la mort.\nEl que no se m’havia ocorregut pensar mai és que no és el mateix pensar en la mort que pensar en els morts; en allò que no sabem com serà, si és que és alguna cosa, que en aquells que ja han sigut, que ja han estat, entre nosaltres. Que els cossos morts tornen al cicle de la vida, sigui en la forma que sigui, és la lliçó del materialisme il·lustrat que molts de nosaltres, occidentals laics, hem interioritzat tan tranquil·lament. Ni reencarnació de les ànimes, ni judici final, ni cel ni infern. Que bé. Arbres, flors, energia còsmica i onades del mar. És allà on són els nostres morts. Per això ja no ens cal visitar els cementiris, ni sabem perquè mengem castanyes per Tots Sants, ni tenim altars domèstics, com els antics romans o encara molts orientals d’avui dia. Sabem que allà, en els seus símbols, no hi són. On són els morts, aleshores? No les partícules del seu cos, sinó ells. Han deixat de ser-hi, realment, entre nosaltres? La nostra tradició, en la seva vessant clàssica i també atea, ens dóna una resposta: estan en el record. És a dir, que viuen si algú els recorda i, oh cosa terrible, que deixen de ser-hi quan se n’esborra l’últim record, és a dir, quan al seu torn mor també la darrera persona que en guarda memòria. Per això els antics s’esforçaven en ser herois i viure així eternament en la posteritat, i per això nosaltres ens esforcem, més bé o més malament, en deixar un rastre d’afecte o d’estima, entre aquells que ens envolten. Per no morir del tot, i per no ser només arbres, flors, energia còsmica i onades del mar.\nLa nostra tradició, en la seva vessant clàssica i també atea, ens dóna una resposta: estan en el record\nFa un parell de setmanes vaig fer una escapada a Berlin. Hi havia viscut uns mesos l’any 95 i feia temps que tenia ganes de visitar el “nou” Berlin: la reconstrucció de les zones on hi havia hagut el mur, la unificació dels barris de l’Est i de l’Oest i la reconversió d’aquella ciutat temporalment fora de lloc en la capital d’Alemanya i, d’alguna manera, d’Europa. I sí, a Berlin hi ha molt de nou: edificis nous, habitants nous, vinguts en gran part de la riquesa també nova de l’Est, una nova vitalitat social i cultural i un marc polític europeu, igualment nou, que li dóna una també nova conjuntura. Entre tanta novetat, la breu escapada que vaig fer al nou Berlin va estar marcada inesperadament per l’impacte i les hores passades a tres espais, també nous, dedicats a la memòria dels morts: el Monument a l’Holocaust, el Museu Jueu i el Parc del Mur. No hi havia caigut: en el nou Berlin, a la ciutat de l’Europa del futur, si és que a Europa li queda algun futur, la presència més viva, més prometedora i més visitada, és la dels morts i els seus memorials. Per cert, en alemany memorial és “Denkmal”. En una estranya barreja fonètica d’alemany i català, sempre m’ha semblat que és una paraula que més que senyalar el record dels morts, ens vol recordar que pensar (denk-en) fa mal.\nL’homenatge ètic i històric als morts de la guerra i de la violència política es vesteix, a Berlin, de firma arquitectònica internacional, d’avantguarda artística i d’atracció turística. Però qui hi passa unes hores necessàriament es troba empès més enllà de l’experiència cultural consumista d’haver visitat un Eisenman o un Liebeskind. La sensació és la d’haver trepitjat una ferida i de sortir-ne, estranyament, més acompanyats. A part dels grans memorials, a Berlin hi ha molts cementiris. No estan a les afores ni en grans espais amurallats. Són jardins entre les cases, petits o grans, o a la cantonada de qualsevol carrer, on hi descansen, tranquil·lament, unes quantes desenes o centenes de tombes que es veuen, com un paisatge qualsevol, des de les finestres i les cases dels vius. A Berlin vaig tenir la sensació, per primera vegada a la meva vida, que els morts, fins i tot aquells històricament dolorosos i intolerables, més que reparar o corregir el curs de la història amb la seva memòria, el que fan és oferir companyia als homes i dones lliures que no pensen ja en la mort. No crec que ens ensenyin res, però fan la vida més densa, més rica i més fonda.\nI pensava, finalment, que si la memòria no corregeix, l’oblit no repara.\nEn tornar de Berlin em va arribar un llibre a les mans, insòlit i preciós, que porta per títol Tout sera oublié, tot serà oblidat, del pintor Pierre Marquès i l’escriptor Mathias Énard (Actes Sud, 2013). El llibre recull, amb inquietants dibuixos i un text breu i contingut, un viatge a Bòsnia que és un viatge a la desaparició de la destrucció. Un viatge al no-res. Un viatge que no persegueix les pistes de la memòria ni les de la reconstrucció i tornada a la normalitat d’un país irreversiblement ferit per la guerra, sinó el treball d’erosió i d’oblit que el temps, la gravetat, els materials i la vida mateixa imposen a les ferides del passat recent. És un viatge cap a la impossibilitat de rememorar, d’immortalitzar, de fixar en l’espai i el temps el rastre de l’horror. En els dibuixos d’aquest llibre l’horror és un llop, l’horror és un corb, l’horror és un violador o un franctirador. Són la traça de l’irreparable, perquè la mort és allò que passa, és a dir, que té lloc i s’esborra, sense poder ser curat.\nBerlin, el nou Berlin, s’ha omplert de memorials, mentre que el llibre d’Enard i Marquès narra des dels Balcans la impossibilitat de tot memorial, de tot denkmal. Em preguntava si plantegen respostes contràries a un mateix problema sense solució. M’ho preguntava, a més, amb el rerefons dels 9.000 cossos del tifó de Filipines que simplement han desaparegut d’una ventada, o amb les discussions, de nou obertes, sobre les fosses comunes que a les cunetes de la península ibèrica encara no s’han pogut obrir. I pensava, finalment, que si la memòria no corregeix, l’oblit no repara. Una i l’altre només permeten seguir vivint una vida que acumula i desplaça el dolor d’estar vius, acompanyats de tants morts.\nHi ha una altra mirada sobre la llibertat i la mort que consisteix en el contrari, ser capaç de mirar-la cara a cara d’una manera totalment integrada i desdramatitzada davant de qualsevol vivència, davant de tota situació com una presència continua, precisament per assolir una alliberadora relativització i desvirtualització de tot allò accessori cap a una major força i plenitud.\n20/11/2013, 19:27 Respon\nHola Marina, gràcies pel teu article.\nDe totes maneres, no crec que Berlin sigui gaire bon exemple de recuperació de la memòria històrica, si més no, encara els queda un llarg camí… Del meu últim viatge a Berlín en recordo, amb estupefacció, com n’arriba a ser de present l’oblit, com un fantasma que vagareja per tota la ciutat (i ho fa precisament perquè és impossible oblidar).\nD’alguna manera, el rescat de la memòria s’ha centrat bàsicament a vetllar per les víctimes del nazisme, però no a deixar constància de l’horror que va ser aquest, tant en la seva estructura de poder com en la transformació que aquest va suscitar en tota una societat, i/o la banalitat del mal de la que H. Arendt parlava, o la mentida que tanta gent es va creure amb la por al cos i l’amenaça de la crisi i la conseqüent creació de monstres a qui culpar. És això el que s’ha d’explicar, amb tota la vergonya i dolor que això pugui suscitar a la societat alemanya, en aquest cas, perquè hem de ser conscients de com funciona el poder quan s’alia amb la por i l’ambició.\nUn d’aquests ‘oblits premeditats’ que més em va impressionar va ser el nou museu del cinema a Berlin, amb les corresponents sales espectaculars i ben el·laborades de cada un dels clàssics alemanys, i la ridícula sala dedicada a Leni Riefenstahl, la cineasta del Führer. Leni va revolucionar la tècnica al cinema i va retransmetre els Jocs Olímpics i el fascisme amb una espectacularitat que assusta, però a més, resulta un testimoni vital, per pamfletari i ideari d’una època, que s’ha de preservar. Doncs a la sala només hi havia la maqueta de l’estadi olímpic amb les càmeres que s’hi van utilitzar, i una tele molt petita amb algunes imatges en loop dels seus films, sense explicacions ni discurs de cap mena. Cosa que és una pena, perquè un material tant “privilegiat” hauria de poder dur a una reflexió pausada i/ o una presentació de la història més sensata, honesta, i sobretot, més necessària.\nL’altre, i en aquest cas històricament oposat, és la progressiva desaparició del mur de Berlín, que resulta també insultant. L’únic que en quedarà aviat seran uns pocs metres habilitats per al turisme i no per a la memòria, sinó per a la fotografia i la postal extravagant d’una fita històrica que sembla haver quedat reduïda en una anècdota plana i tonta.\nLa impossibilitat de la memòria és aquí i allà per igual. A mi em sembla massa vegades que molts d’aquests memorials es fan per callar consciències, i no pas per despertar la memòria i el diàleg.\n22/11/2013, 18:10 Respon\nDius del Denkmal i penso que fa cosa d’un mes, tot enllestint un llibre per a nens, l’estava dibuixant amb els dos protagonistes al damunt… Després tot ha sigut assistir a la llarga agonia d’un home que m’estimo molt.\nDe nou al Denkmal, t’explico que el meu record té la forma d’un vídeo gravat des del cim del bloc més alt, una escombrada de 360º. Que, posats a enregistrar, millor conservar-ho tot.\nRecordo bé què em va passar pel cap aquella tarda de tardor a la vora de l’extens monument: -Això, Jordi, és ni més ni menys que un tartera. Com una de les teves estimades tarteres pirinenques només que més endreçada… I ja em tens en acció, saltironant des dels blocs més baixos, amunt fins acabar creuant-lo en diagonal. Recordo la sensació de buit allà on ateny la màxima alçada, com les clivelles dels rasclers de Picos o de Larra. La sortida passava per continuar saltant els interespais foscos que separen les testes dels blocs. Vaig retrobar-me amb la terra ferma just davant d’una teutona uniformada i amb expressió sorruda -que ja és casualitat! Després de veure que jo, d’alemany, res de res -“verboten” apart-, em va dir en anglès que què m’havia cregut, que allò no podia ser, que estava prohibit apart de ser una temeritat.\n-És que enlloc he vist que ho estigués de prohibit. -No sembla que sigui necessari indicar-ho -em va respondre. Per avui no li tindré en compte però ni li passi pel cap repetir-ho. -Moltes gràcies per la seva comprensió… És que sóc molt explorador i molt poc turista. -Un explorador molt àgil, també li he de dir.\nVesprejava i el cel berlinès es va començar a il·luminar. Arreu, gegantins reflectors antiaeris i bateries de làsers s’anaven encenent per a dansar damunt de la ciutat. Començava l’excepcional Nit de la Llum, quan tots paren al carrer, fascinats amunt i avall, mirant de tastar totes les propostes del lluminós festival. Realitat augmentada és contemplar les projeccions que emplenaven senceres les façanes dels palaus i de les cancelleries… Tanmateix, el record més consistent d’aquella celebració de l’efímer és la quantitat insòlita de gent traginant bones càmeres muntades en el preceptiu trespeus. Un avi amb una Leica de quan la guerra acompanyant al seu net amb una digital et fa recordar la superlativa tradició, òptica i mecànica, dels alemanys. Davant d’aquells enfilalls de trespeus plantats vaig pensar que ja que es tracta de fixar la memòria, i més quan es tracta de quelcom tan esmunyedís com la llum, millor que el record no surti mogut. I, també, ja que veníem del memorial, que algun lligam hi ha entre la mort i la llum.\n25/11/2013, 7:45 Respon\no ser perdido:\nque nunca callará…\n07/12/2013, 13:59 Respon\nMoltes gracies per el teu article. Que rar se’m fa escriure el teu nom i parlar-te a la secunda persona.\nMai ho oblidaré.\n09/01/2014, 23:24 Respon\nRespon a Xavier Tort Cancel\n« ¿Dónde están los muertos? Pensar com volem viure la música ens empeny a la revolució »\nBy admin on 31/03/2020\nSelect Author... Abel Cutillas i Isabel Sucunza (1) admin (697) Adrià Rodríguez de Alòs-Moner (1) Adriano Galante (1) Agustín Frizzera y Raquel Campos (1) Aidà Almirall, Judit Font, Helena Ojeda, Jordi Oliveras i Xavier Urbano (2) Aida Sánchez de Serdio (19) Albert Arias (1) Albert Isnardo (8) Àlex Hinojo (1) Àlex Solà (1) Andrea Soto (17) Andreu Viñas (8) Anna Cerdà (15) Antònia Folguera (4) Antonio Alcántara (1) Antonio Castilla (2) Ateneu Popular 9 Barris (1) Bankrobber (1) Borja Lozano (1) Carla Alsina Muro (1) Carles Llàcer Escamilla (6) Carles Sala (1) Carmen Pardo (2) César Rendueles (2) Ciro Morales (1) Clara Garí (1) Cristina Checa (1) Cristina Riera (1) Cristina Tascón (12) Daniel Granados (1) Daniel Sedcontra (3) Daniele Porretta (4) David Bravo (1) Edi Pou i Sara Fontán (1) Eduard Arderiu (15) Eduard Escoffet (1) Eduard Pou (1) Elena Fraj (20) Elena Fraj, Ricardo Iglesias, Diego Marchante, Montse Morcate, María Ruido (1) Elisabet Roselló (1) Elsa Casanova (1) Enrique Salom (2) Espai en blanc (5) Estefania Moreno (2) Ester Jordana (1) Felipe G. Gil (1) Ferran Farre (4) Ferran Palau (1) Francesc Inés (1) Gala Pin (2) Gemma Garcia Fàbrega (1) Gerard De Josep i Codina (35) German Lazaro (5) Grey Filastine (1) Guillem Martínez (1) Guillermo Zapata (1) Hans Laguna (1) Helena Ojeda (2) Heliogàbal (1) Ignacio Pato (1) Ignazio Aiestaran (1) Ingrid Guardiola (3) Iru Moner (2) Isabel Ferrer Senabre (1) Isabel Sucunza (1) Isidro López (1) Ivan Miró (1) Jac Cirera Val (6) Jaron Rowan (5) Jaume Ayats (4) Javi Casado (1) Javier Pérez Andújar (2) Javier Rodrigo (3) Joan Gener Barbany (2) Joan Llobera (3) Joan M. Gual (3) Joan-Elies Adell (15) Jordi Oliveras (133) Jordi Puntí (1) Jordi Turtós (3) Jordi Valls Guinovart (1) Jorge Luís Marzo (1) José Luis de Vicente (1) José Luis Martín (30) Joseba Acha (1) Josep Verdaguer (3) Judit Font Redolad (1) Judit Font, Elena Ojeda, Jordi Oliveras i Xavi Urbano (1) Judit Font, Helena Ojeda, Xavier Urbano (1) Judit Vidiella (1) Júlia Bacardit (5) Julián Figueres Pérez (1) Kike Bela MacQuillan (1) Kike Tudela (1) La Murga (1) Lara Martínez (1) Laura Benítez Valero (3) Laura Huerga (2) Laura Sangrà Herrero (6) Leticia Rodríguez (1) Lluc Mayol (1) Lluis Nacenta (13) Lluís Noguera (2) Lucas Quejido (1) Lucia Calvo (1) Lucía Flores (1) Luis Hidalgo (2) Manel Sañudo i Muñido (3) Manolo Martinez (6) Marc Balfagón Iniesta (7) Marc Dalmau (1) Marc Lloret (18) Marc Masó (10) Marc Sempere Moya (1) Marçal Lladó (7) Maria Cabral (1) María G. Perulero - Jaron Rowan (1) Marina Garcés (38) Mariona Moncunill (1) Marta Vallejo (59) Martí Farré (6) Mercè Coll (1) Mia Cortadellas (1) Miguel Amoros (14) Mireia Calafell (1) Mireia Mora (3) Miriam Tijani (1) Nando Cruz (42) Natxo Medina (4) Nicolas Barbieri (7) Núria Alonso (1) Núria Martínez Vernis (1) Olga Ábalos (60) Oriol Fuster Cabrera (2) Oriol Pérez i Treviño (3) Oscar Abril Ascaso (3) Oscar Guayabero (1) Paloma Polo (1) Paola Marugan (1) Pau Cristòful (8) Pedro Strukelj (2) Pepe Rovira (1) Perfecto Herrera (2) Pilar Monsell (1) Quimantú Segura (2) Quique Ramos (1) Rafa Milán (3) Ramon Faura (91) Ricard Robles (1) Rodrigo Laviña (1) Roger Fortea (3) Roger Peláez (13) Roser Mendoza (112) Rubén López Cano (1) Rubén Martínez (36) Rubén Ramos (1) Sara Revilla Gútiez (5) Sebastia Jovani (12) Silvia Cruz Lapeña (2) Sílvia Mussoll (1) Sònia Galve (5) Tania Safura Adam (1) Tinta Fina (23) Toni Casares (1) Vicenç Ruiz (1) Víctor Lenore (5) Victor Nubla (28) Xavi Urbano (2) Xavier Cervantes García (16) Xavier Guillaumes (17) Xavier Marce (1) Xavier Maristany (2)


Amb Atlantic Z va batre el francès Arnaud Fontenelle muntant a Articuli de Bellvue, deixant la tercera plaça per a Mariano Martínez Bastida amb Giro de la Lluna.\nL'última jornada del concurs de salts internacional, segon de la Ruta de Nadal, va començar amb la prova de dificultats progressives sobre 1,35 m i la segona victòria de l'amazona de Madagascar, Vanessa Norblin, muntant a Samsara Mail. La francesa Marion Trosset va ser segona amb Illi Nobili i el seu compatriota Arnaud Fontenelle, tercer amb Caiffa de Gee.\nLes proves oficials van finalitzar amb la disputa de la prova d'1,25, jutjada pel barem A amb cronòmetre, i el triomf del francès Sacha Larrive i Klara vostè Heffnick. La britànica Lauren Edwards va ser segona amb Kesara i Álvaro González de Zárate, tercer amb Monboulette Z.\nLa competició, que va comptar amb la participació de gaire bé 300 binomis, va arrencar divendres amb victòria francesa a càrrec de Harold Boisset muntant a Quolita Z a la prova gran disputada en dues fases. La prova d'1,35 va ser per l'amazona de Madagascar, Vanessa Norblin, muntant a Samsara Mail. El triomf espanyol va arribar de la mà d'Álvaro González de Zárate amb Monboulette Z a 1,25, prova en dues fases especial, genet que també es va imposar dissabte al petit gran premi amb Ugo du Grand Moulin. El francès Boisset va tornar a imposar-se a la gran, en aquesta ocasió amb Chopping de Ceris, i Christophe Leutenez de Bèlgica muntant a Levi’s Girl Z va ser el més ràpid en la prova de velocitat i manejabilitat sobre 1,25 m.


Drons, helicòpters i làser, tecnologia essencial per evitar incendis a les línies forestals\nMaresme // 9 de maig - 18:55h\nNotícia patrocinada. L’ús d’imatges via satèl·lit podria ser la nova tecnologia que complementés els helicòpters i els drons per tal de tenir un control encara més exhaustiu dels boscos.\nCom cada any, quan arriba l’estiu comença la campanya de neteja i protecció dels boscos amb l’objectiu de prevenir els incendis forestals. A Catalunya es posa especial èmfasi, ja que el seu clima mediterrani amb estius secs afecta especialment a les zones forestals. Per tal de pal·liar aquests riscos, al llarg dels anys s’ha anat potenciant la creació d’equips de primera intervenció amb tecnologies més precises. Endesa, un dels agents implicats en la protecció dels boscos, va més enllà de la clàssica tala i poda selectiva de les zones més properes a les línies d’alta tensió i ha desplegat un gran ventall tecnològic per tal de tenir un control més exhaustiu.\nDurant tres anys, la companyia ha estat recorrent de forma aèria els prop de 100.000 quilòmetres de xarxa elèctrica que té el conjunt de Catalunya, 3.000 dels quals són d'alta tensió. És en aquesta infraestructura d’alt voltatge on s’ha escanejat a través d’helicòpters, amb tecnologia LIDAR, el 100% de les línies d’alta tensió per tal de mesurar, amb una precisió de fins a cinc centímetres, les distàncies entre els cables i la vegetació, i verificar si són les correctes.\nL’ús d’aquesta tecnologia se suma a altres actuacions per protegir els boscos i minimitzar els riscos d’incendis com les revisions termogràfiques i les gravacions amb càmeres d’alta definició, també en helicòpter, que permeten detectar la presència de punts calents en el cablejat. Accions que també estan complementades amb l’ús de drons per tal de comprovar l’estat de la xarxa elèctrica. El següent pas, que s’està estudiant, és l’obtenció d’imatges dels boscos via satèl·lit amb el qual es podria tenir un control encara més exhaustiu del territori sense necessitar els helicòpters i aconseguint una geolocalització perfecta.\nEl director d’Alta Tensió d’Endesa Catalunya a la zona oest, Francesc López, ha explicat que l’ús d’imatges via satèl·lit permet diverses millores en comparació a l’ús d’helicòpters. “Amb els satèl·lits s’eviten les dificultats provocades per les inclemències meteorològiques, es redueixen els riscos laborals i també s’optimitzen recursos perquè un sol aparell permet obtenir informació molt àmplia”.\nTasques d'esporga d'un tallafoc d'una línia d'Endesa.\nMesures per a protegir els boscos\nEl bon manteniment dels boscos és una necessitat i per això els agents implicats duen a terme un paper crucial en el benestar de les masses forestals. És per això que Endesa ha destinat 22 milions d’euros al pla anual de protecció de boscos amb l’objectiu de reduir al màxim les possibilitats que es produeixin incendis. La inversió es vertebra en la neteja i cura de la massa forestal que creix al voltant de la xarxa elèctrica, l’ús d’helicòpters per fer termografies, escanejos làsers del terreny (LIDAR) i inspeccions visuals, així com les revisions exhaustives de totes les instal·lacions.\n“Amb tot això podem obtenir models de creixement vegetatiu i avançar-nos a possibles incidents, sent més efectius a l’hora de tractar la vegetació”, ha destacat López. Però a més de totes aquestes accions, la companyia col·labora amb els agents del territori (agents rurals, bombers, administracions...) per tal de reduir al màxim possibles situacions de risc. Així, per exemple, Endesa i el Departament d’Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya mantenen un conveni que unifica els protocols de prevenció i actuació en cas d’incendi forestal que preveu, per exemple, posar fora de servei les reconnexions automàtiques de les línies que es trobin en zones afectades pel Pla Alfa de risc d’incendis. D’aquesta forma també es redueix el perill per als agents implicats en l’extinció de l’incendi en cas que arribi a produir-se.


Escola de Meritxell futura .\nEscola de Meritxell futura\nEl tràmit per convertir l’Escola Especialitzada Nostra Senyora de Meritxell en una fundació segueix el seu curs després de comptar amb el vistiplau dels socis de l’entitat i ahir el Govern va aprovar el projecte de llei que ho possibilita\nActualitzada 05/07/2018 a les 06:45\nEl centre d’ensenyament especialitzat complirà l’any vinent 50 anys. El 1969 s’impulsava com a associació per fomentar l’ensenyament i la integració de persones amb discapacitat, una missió que es manté i que es mantindrà però que s’ha d’adaptar a nous temps i necessitats. L’escola ja té més de 400 usuaris i 250 treballadors, i els programes i les noves oportunitats que es poden explorar tenen poc a veure amb els inicis de l’escola, malgrat que l’esperit sigui el mateix. A final de maig l’assemblea general extraordinària de l’entitat avalava la transformació en fundació precisament amb aquest objectiu d’adequar-se al present i preparar-se per al futur amb una empara legal més sòlida. Ahir el consell de ministres continuava el tràmit amb l’aprovació del projecte de llei que possibilitarà la transformació en fundació i que s’entrarà a tràmit parlamentari els propers dies per a l’aprovació del Consell General. Una fundació que tindrà com a missió, apuntava ahir el ministre Xavier Espot, contribuir a la millora de la qualitat de vida de les persones amb discapacitat, garantir els seus drets i generar oportunitats per a una vida plena. Respecte a qüestions pràctiques, el text regula la direcció general i, més significatiu, obre la porta que el centre pugui diversificar els seus ingressos i que pugui oficialitzar-se també com a centre de treball. De fet, l’escola de Meritxell ja fa anys que va començar a explorar aquesta possibilitat a través dels tallers Xeridell. Però és quelcom que s’ha fet sense una regulació i amb limitacions. Un cop s’aprovi la llei específica a l’escola se li obre la possibilitat que ja s’ha dut a terme i amb èxit fora d’Andorra de convertir-se també en generadora de feina per als seus usuaris, i que això reverteixi econòmicament en els que hi treballen i en el mateix centre, malgrat que l’entitat que el gestiona continuarà sense ànim de lucre. L’escola especialitzada segueix complint una funció molt important cinquanta anys després. Malgrat que l’objectiu sigui l’educació inclusiva o un entorn laboral inclusiu, preparats per atendre la diversitat, el centre educatiu ha de seguir sent un suport per a petits, joves i adults amb discapacitat i per a les famílies. I la conversió en fundació ha de possibilitar que aquesta missió es mantingui i que alhora possibiliti nous reptes sempre per afavorir els usuaris.


Sa Majestat la Reina clausurarà a Palma l'onzena edició de l’Atlàntida Mallorca Film Fest al blog de Filmincat\nLa Reina clausurarà a Palma l'onzena edició de l’Atlàntida Mallorca Film Fest diumenge vinent, 1 d'agost. Durant l'acte, que tindrà lloc a les 21.15 hores a la Misericòrdia, lliurarà els premis Masters of Cinema a l'actriu Judi Dench i al director Stephen Frears, i assistirà a l'estrena mundial d'una pel·lícula que es creia perduda des de fa gairebé cent anys, El jefe político (1925). La grip espanyola, la revolució industrial i el descrèdit polític són els eixos d'aquesta producció francesa, rodada a Palma i Bunyola, que va viure una autèntica odissea durant dècades fins a arribar a les mans d'un col·leccionista canari i posteriorment a les dues institucions que s'han encarregat de la seva restauració: la Filmoteca Española i l’Arxiu del So i de la Imatge de Mallorca (ASIM).\nUn segle després, l’Atlàntida Mallorca Film Fest estrena mundialment aquesta joia del cinema mut signada per André Hugon, que conserva sorprenents paral·lelismes amb la nostra realitat. La projecció comptarà amb música en directe a càrrec del pianista i compositor Miquel Brunet, responsable també de la seva banda sonora, que ha tractat de respectar al màxim la sonorització pròpia de l'època.\nA l'acte de clausura de l'onzena edició de l’AMFF assistiran el ministre de Cultura y Deporte, Sr. Miquel Iceta, en representació del govern d’Espanya, i de les institucions balears, la presidenta del govern balear, Sra. Francina Armengol; el president del Parlament, Sr. Vicenç Thomas; l'alcalde de Palma, Sr. José Hila, i la presidenta del Consell Insular de Mallorca, Sra. Catalina Cladera. La clausura també comptarà amb l'assistència del director adjunt de la Filmoteca Española, Sr. Carlos Reviriego.


Jordi Bosch omple el pregó de les seves grans passions: futbol, gastronomia i Girona - Diari de Girona\nJordi Bosch omple el pregó de les seves grans passions: futbol, gastronomia i Girona\nReproduïm el text íntegre del pregó de Fires que aquest vespre ha pronunciat Jordi Bosch a la plaça del Vi\n23.10.2015 | 22:14\nReproduïm el text íntegre del pregó de Fires que aquest vespre ha pronunciat Jordi Bosch a la plaça del Vi:\nQue us quedi ben clar, sóc de Girona.\nDes que el nostre alcalde em va dir, tot passejant, «hauries d´anar pensant en fer el pregó de les Fires», que m´ha canviat la vida.\nPrimer, perquè he estat víctima de la síndrome del pregoner. De dia o de nit, a casa o al carrer, només estava pendent del pregó. Tot el que veus, toques, llegeixes, recordes, absolutament tot, ho relaciones amb el pregó. Quan, dies abans de les Fires, els nens pregunten als seus pares per un tipus que veuen anar tot sol pels carrers de Girona gesticulant i declamant, els hi diuen: «Deixeu-lo que és el pregoner».\nAquests dies he parlat amb els pregoners d´enguany de les festes de Santa Tecla a Tarragona i de la Mercè a Barcelona. Tots dos, bons amics. Del tarragoní Carlos Latre no n´esperava el «Jordi, has de ser tu mateix», quan ell és precisament un imitador, un gran imitador. L´Andreu Buenafuente va ser directe: «Sàpigues que no agradaràs a tothom». D´això en diuen donar ànims.\nAvui sóc com un nen. Amb vestit i sabates noves com els que ens feien estrenar per les Fires, de petits, els nostres pares. Les meves germanes Pili i Isabel de conjunt, el meu germà Joan i jo exactament iguals, com si fóssim bessons.\nHe dit que sóc molt feliç. El pregó et fa dos grans regals. Comences a veure Girona d´una altra manera, amb més intensitat, amb matisos, com si tot fos nou, per a tulidats. No m´he tornat boig, les pedres et parlen. També et dol més el que no t´agrada.\nVas pel passei. D´altra banda, quan passeges per la ciutat, sobretot de nit, comencen a aparèixer tota mena de records, de noms, d´imatges, d´olors que semblaven obg de Fora Muralla i et sembla distingir la porta del que va ser el teu institut, el Vives. Sobtadament, recordes que fa 35 anys vas presentar els papers del títol de batxiller superior a secretaria i encara no l´has anat a recollir.\nJa a la Força reconeixes el portal on hi havia Ràdio Girona. Com pujàvem per aquelles escales que mig amagaven un local de llumetes vermelles als baixos! Només entrar al pis de l´emissora, un gegantesc rètol et donava la benvinguda, que ara visualitzes: «Las posibilidades de la radio son infinitas».\nI ja a la Catedral, recordes aquell Divendres Sant de l´any que vaig fer el pregó de la Setmana Santa i el bisbe Soler em va convidar a contemplar des de dalt de tot de les escales, a la seva vora, l´arribada dels penitents. És un moment solemne, majestuós. El silenci és absolut. I jo, mentrestant, pensava: «Ara quan baixi i arribi a l´Arc, l´únic bar que té una catedral al pati, què em dirà en Lluís?, en Lluís de l´Arc».\nAvui encetem les Fires. Les gaudiran molt especialment els nens, tant les atraccions de la Devesa com molts actes de carrer. Jo m´ho passava molt bé, de petit. Però també de gran. I us explicaré per què.\nTinc sis nebots. Quan eren petits vam inventar-nos una nit màgica. Només ells i jo. Es diu La Nit Sense Límits. Consisteix que a partir de les vuit del vespre anem a la Devesa, sopem i llavors pugen a totes les atraccions i juguen a totes les parades que vulguin. Sense límits.\nUn any, quan ja portàvem set hores „jo estava destrossat, brut, gairebé sense un duro, arrossegant dues pesades bosses plenes dels regals aconseguits a les tómboles, les escurabutxaques, les curses de camells, el tir...„, vaig suggerir amablement als meus nebots que potser seria bo anar a dormir. Em van dir:\n„Que no vas anar al col·legi, el dia que explicaven el significat de l´expressió «sense límits»?\nI la nit va continuar fins que només quedàvem els escombriaires que començaven a treballar i nosaltres.\nNens, no sé si els vostres pares pensaran que he tingut una bona idea, en explicar-vos això.\nCom gairebé tots, vaig començar amb els cavallets i el tren de la bruixa. Les meves preferències, però, anaven cap a les emocions més fortes, que llavors es limitaven a la noria, el látigo i el guuuuusanito loco.\nHi havia una tarda que a la plaça de toros es feia l´anomenat espectacle còmic taurí, amenitzat per una banda anomenada El Empastre. Amb tots els seus músics disfressats i tocant de manera caòtica, torejaven „i dic torejaven per dir alguna cosa„ El Bombero Torero y sus ocho enanitos. Afortunadament, els toros, en realitat, eren vedelles que donaven un cop i poca cosa més als pobres nans que eren llençats sobre els animals amb la mànega del bombero torero davant les riallades de la mainada. Evidentment, els veritables animals no eren precisament els vedells.\nPotser perquè ja m´agradaven la ràdio i el xou, em semblava fascinant l´inacabable xerrameca que sortia dels altaveus de la tómbola El Cubo:\n„Y otra, y otra, y otra muñeca chochona.\nLa Devesa és a prop del meu barri, però jo vaig néixer a l´altra banda del riu, a la Clínica l´Aliança, a pocs metres del camp de Vista Alegre, on en aquells anys encara jugava el Girona Futbol Club, del qual el meu pare Arseni fou sempre soci, a més de jugador i directiu. El futbol i el Girona Futbol Club sempre han estat presents a casa.\nLa meva mare Pilar sempre ens deia: «Nens, jo m´he casat amb el vostre pare i amb el futbol». Els germans sempre hem agraït als pares que a les llargues sobretaules on ens explicàvem com havia anat el dia ells mai no parlessin malament de ningú. N´estem ben orgullosos.\nLògicament, hi havia una excepció: el futbol.\nUn dia el meu pare va tornar indignat del camp del Girona perquè l´àrbitre ens havia perjudicat escandalosament en un partit contra el Figueres. Va entrar per la porta de casa i no se´n va poder estar de dir:\n„És que no puc veure els de Figueres!!\n„Papa „li vaig dir jo„, que la mama és de Figueres!!!\n„Bé, tots menys la teva mare.\n„Numbrus per la pilotaaaa!!!\n„Hay caramelos, chicles, Darlinnns.\nEls Darlins, per qui no ho sàpiga, eren uns caramels molt enganxosos que es venien en unes bosses de paper. Si en menjar-te´l no feies prou saliva, acabava enganxat als queixals com si fos ciment. Més d´un dentista gironí es va comprar un apartament a Platja d´Aro mercès als caramels Darlins.\nA Vista Alegre, els dies que feia molt fred, el pare i l´oncle em feien sortir a comprar dos carajillos per a ells i un Cacaolat calent per a mi. Al bar els devia fer pena de veure´m mig congelat, amb els meus vuit o nou anys, i m´afegien un raig de conyac al Cacaolat. Arribava a casa content com un gínjol.\nEl meu pare era de Girona i mai no es va moure del nostre barri, on va néixer, el del Carril, de l´estació. També en deien l´Havana petita perquè alguns indians s´hi feren algunes cases en tornar d´Amèrica. La meva mare hi va anar a viure després de créixer a Anglès. Es creuaven sense dir-se res fins que el meu pare va fer el primer pas davant del restaurant de la família, La Pansa, al carrer de Santa Eugènia, a pocs metres de la fleca de Can Pont, on feien els millors llonguets del món.\nEls meus avis i besavis venien de pobles que han fet créixer Girona al llarg dels temps, com Pontós, Amer (Sant Climent d´Amer), Crespià, Capmany, Sant Feliu de Pallerols, Espolla, Ribes de Freser i també del Pont Major.\nCom a la pel·lícula, jo també he buscat i trobat els meus vuit cognoms gironins: Bosch, Molinet, Bars, Calverol, Joana, Bosch, Camps i Forch.\nEl barri tenia com a epicentre la plaça de l´estació, també la plaça del Marquès de Camps, el carrer de Santa Eugènia fins a l´estació del carrilet d´Olot i el carrer de Barcelona fins a l´estació del tren de Sant Feliu. Quan l´any 1969 es van tancar els carrilets „i és que deien allò de «el tren d´Olot que surt quan vol i arriba quan pot»„, les seves estacions i vagons abandonats es van convertir en el gran territori dels nostres jocs. Allà no hi entrava ningú més que nosaltres. Hi fèiem guerres de ganxets, que són els claus que serveixen per enganxar cables a la paret. Els de la plaça Poeta Marquina contra la resta del món. Una tarda deixàrem gairebé borni un futur membre del grup Sopa de cabra.\nQuan la tramuntana feia acte de presència, es produïa al barri un fantàstic fenomen. La cara de la gent s´omplia de felicitat. El vent distribuïa generosament l´olor, l´aroma del cafè que sortia del torrador del Cafè Cornellà. Els efectes euforitzants de les substàncies volàtils que produeix el torrefacte del cafè n´eren els causants. Si el vent era una mica fort, l´olor del cafè de Can Cornellà omplia la ciutat. Aquell dia tots estàvem més contents. Una mica col·locats.\nNo em vull fer llarg, però m´apassiona parlar de Girona.\nAquests dies anirem a la Devesa, a la fira comercial, alguns també a les barraques, contemplarem embadalits els focs d´artifici, intentarem recórrer (si podem) els carrers de la Girona vella el dia de Tots Sants, rodejats d´artistes i artesans. Gaudirem de la cercavila, dels gegants i capgrossos i del correfoc, i aplaudirem els magnífics costums que vénen del sud: els castellers. «Del sud» vull dir de Tarragona.\nAprofitant l´esclat de la tardor, menjarem a casa una bona vedella amb bolets. Comprarem castanyes i moniatos. I, sobretot, haurem d´aconseguir que quan anem a la pastisseria a buscar els panellets ens en posin més de pinyons que no pas dels altres. Després, a les postres, repetirem com cada any la mateixa conversa: el preu dels panellets. Els gironins podem mesurar l´evolució històrica del cost de la vida només amb la pujada del preu dels panellets. Si Girona fos independent, podria adoptar el panellet com a moneda oficial.\nEl pregoner d´aquest any és un periodista. I no pas el primer. Ho agraeixo en la mesura que suposa un reconeixement cap a mi, als meus companys que modestament puc representar, cap aquest gremi a voltes tan incomprès, que ara viu temps molt difícils i que és imprescindible perquè una societat sigui veritablement lliure. Especial record i agraïment a tots els periodistes gironins que van acollir com un més un aprenent de periodista de setze anys.\nL´ajuntament cedeix avui protagonisme a un ciutadà: el pregoner. Ho agraeixo, però en nom dels meus conciutadans també vull demanar una cosa. A tu, alcalde, als regidors, també als treballadors de l´ajuntament, des del reconeixement a la vostra dedicació: si us plau, mai no tanqueu la porta a un gironí que necessiti la vostra ajuda. Mai.\nValors com la llibertat, la igualtat i la justícia, pels quals l´alcalde, des de molt jove, i els regidors i amics de l´ajuntament heu lluitat, troben la millor expressió en els vostres despatxos. És aquí que aquests valors es concreten en una persona amb nom, cara i ulls, a qui la crisi o els tràngols de la vida han colpejat. Esperem que el futur pel qual ara lluitem doni a tots, però especialment a aquests darrers, una vida millor.\nAra que veiem aquestes imatges horribles de gent refugiada, desplaçada i perseguida penso en la sort que tenim. Nosaltres no venim d´un lloc sense futur. Al contrari. Hem d´estar al seu costat perquè, fa molts anys, la nostra ciutat, els pobles de Girona, foren també llocs sense futur. I molta gent va haver de marxar, emigrar. I això sí que era no tornar. Som ja a Fires però hi podem pensar i actuar. No els oblidem.\nEm dic Jordi Bosch i Molinet. No sé si us ho havia dit, però sóc de Girona.\nMoltes gràcies i que passeu bones Fires.\nVisca Sant Narcís!\nVisca les Fires!\nVisca el Girona Futbol Club!\nI... Visca Catalunya!


Inicio Alacant-Elx Miguel Hernández Servicis de l’aeroport Categories Informació i objectes perduts\nInformació d'Aena Objectes perduts\nINFORMACI&OACUTE; I OBJECTES PERDUTS\nL'aeroport disposa de dos punts d'informació fixos, situats a la zona d'eixides, a la P2, i un més d'itinerant a la zona d'arribades, a la P0, en hores de màxima afluència.\nOmpli el formulari adjunt descrivint les teues pertinences, dates, número de vol, informació de contacte, etc. i envia'l al correu alc.objetosperdidos@aena.es. Sigues tan precís com siga possible. La informació facilitada ha de ser suficient per tal d'identificar inequívocament el teu objecte. Si és possible, adjunta fotografia de l’objecte.\nFormulari de reclamació d´objectes perduts (pdf - 159.67 KB)\nCorreu electrònic: alc.objetosperdidos@aena.es


Your Rhome Roma Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nYour RhomeApartamentVia Vallarsa 13, Montesacro, Nomentano, Roma, Itàlia, 00141 - Veure al mapaExcepcional9,3Basada en20comentarisYour RhomeVeure més fotos"Everything was wonderful in this apartment! New furniture, m..."RamonaRomaniaVeure més fotosVeure totes les 32 fotos\nAl visitar Roma, vosté es sentirà com a casa a Your Rhome, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. El Your Rhome, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Els clients de l'hotel poden gaudir de Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, habitació familiar, ascensor. Gaudiu de les comoditats d'alta gama com ara aire condicionat, calefacció, escriptori, balcó/terrassa, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Your Rhome és un lloc ideal d'estada pels viatgers que busquin encant, comfort i facilitat a Roma.


Rècord de visites anuals a la web per molt però amb "ajuda": 67.631\nAquest 2017 la web del G.A. Lluïsos Mataró ha superat en més de 13.000 visites el rècord que teníem establert d' entrades en un any natural, que estava en 54.143 des del 2016. El nou tope és 67.631, però té "trampa".\nEntre maig i juny vam tenir un número de visites desmesurat, molt per sobre del que és habitual, amb alguns dies on les visites eren les normals i altres en que es multiplicaven per 7 ó 8. No en sabem el motiu, però està clar que alguna cosa extranya hi va haver. Algun dia en el que no hi va haver cap actualització vam arribar a tenir més de 800 visites. No és possible.\nAl cap de poques setmanes això va deixar de succeir. És Impossible contar en quin número va afectar això al contador, però creiem que vam tenir entre 8.000 i 10.000 visites extra.\nAixí doncs, la xifra real anual deu estar entorn de les 58.000-60.000 visites, que igualment serien una nova millor marca. Vindrien a ser sobre 160 diàries.\nAl gràfic adjunt podeu veure les xifres històriques de la web. No tenim les dades anuals fins el 2007, de manera que hem reproduït un promig dels anys 2004 al 2007 per apreciar de forma visual la millora dels darrers anys: amb data 31-12-2007 teníem 28.112 visites que, dividides entre 4 anys (tot i que en realitat es duien 4 anys, 2 mesos i 10 dies) donen un total de 7.028 visites. Per això el gràfic del 2004 al 2007 surt igual. 7.028 entrades per any.\nEn els poc més d' 14 anys de vida de la web sumem un total de 460.529 visites.


Ruta Els Tresors de Gelida - Fires, festes, oci i llocs per visitar.\nLa situació privilegiada de la nostra població, ens permet tenir a un pas la serra de l’Ordal. El nostre patrimoni ecològic, declarat Espai d’Interès Natural i objecte d’una antiga tradició turística, amaga fonts i torrents, boscos i camins. El predomini del pi blanc és trencat per arbres monumentals, centenaris i illes de vegetació centreuropea, àmbits d’excepcional bellesa, habitats per una fauna diversa i protegida.\nSi vols fer senderisme en el cor de la natura, si vols observar diversitat d’ocells, fer moutain-bike, gaudir de l’espai obert i estar en contacte directe amb la natura; no cal anar més lluny. Hi ha una xarxa de senders que t’hi esperen.\nLa mà de l’home també ha deixat empremta en el paisatge, es fa palesa amb el traçat de la Via Augusta; en les diferents masies que demostren la nostra tradició agrícola des del segle XV i combinant aquest entorn de bosc i muntanya amb les vinyes, tant de la plana com de muntanya.\nRecorregut per la població que ens descobreix els seus tresors tant patrimonials com naturals.\nDes del CI del Funicular, s'inicia la ruta que permetrà a l'exploradora o explorador que portes dins gaudir en la nostra població. Recull el teu mapa i segueix les senyals, vigila i identifica les curiositats, el nostre patrimoni i l'entorn que el mapa et proposa.\nRecomanem portar aigua i calçat còmode.\nRuta de dificultat baixa en la seva gran part. No apte per a cotxets íntegrament, hi ha variant per a aquests casos.\nHoraris: Caps de setmana de 10 a 14h


Beth reconeix que la cançó amb què defensarà Espanya a Eurovisió no és del seu estil\nBeth, la cantant de Súria que representarà Espanya en el festival d'Eurovisió el 24 de maig, ha dit que la cançó "Dime" potser no és ben bé el seu estil, però sí un tema molt eurovisiu. Beth s'ha mostrat feliç per haver estat escollida pel públic i assegura que aprofitarà al màxim aquesta experiència professional. Ha afegit que abans de l'estiu sortirà al mercat el seu primer disc, en castellà, i que en un futur no descarta fer-ho en català.\n18/02/2003 - 00.00 Actualitzat 09/11/2006 - 09.54\nEl públic ha preferit la cançó "Dime", defensada per Beth, a la balada "Viviré, moriré", de Manuel Carrasco, i a "Mi razón de vivir", d'Ainhoa. Beth ha obtingut el 45% dels vots, contra el 31% i el 24% dels altres dos finalistes. Contra tot pronòstic, la catalana Beth serà la representant d'Espanya al festival d'Eurovisió, que se celebrarà el pròxim 24 de maig a Riga, la capital de Letònia. Beth Rodergas ha assegurat que el tema que defensarà al certamen, "Dime", s'allunya bastant del seu estil, encara que ha afegit que està fent seva la cançó i cada vegada se sent "més a gust" interpretant-la. Segons el seu parer, "Dime" va ser la cançó més votada perquè "és la més adequada per al festival, perquè és molt del que es porta ara, molt discotequera, marxosa i té ball". No obstant això, ha deixat clar que la majoria de cançons del seu primer disc seran d'un altre estil. "No té res a veure; una cosa és una cançó eurovisiva, la cançó que he de defensar, i una altra cosa és el meu disc, les meves cançons, les que jo trio", ha dit. Beth ha apuntat que li agradaria anar a Riga acompanyada als cors per Ainhoa i Manuel Carrasco i que encara no sap ni com anirà vestida ni quina coreografia oferirà en la seva actuació.